Богдан Коломійчук

ЕКСПРЕС ДО ҐАЛІЦІЇ

2020

Der Mensch ist Etwas, das überwunden soll

Friedrich Nietzsche,

«Also sprach Zarathustra»

Людина – це те, що слід подолати

Фрідріх Ніцше,

«Так казав Заратустра»

І

Венеція

2 квітня 1906 року

Є міста, які ненавидиш з першого погляду…

Зазвичай не тому, що їм бракує привабливості. Аж ніяк… Будь-хто мав би закохатися в них. Замальовувати в блокнот старовинні храми й перспективу тісних середньовічних вуличок. Перечитувати поетів, народжених тут, і надсилати додому прегарні листівки. А проте, щойно черевик торкається вокзального перону, як глибоко в душі народжується бажання купити зворотний квиток і забратися геть під три чорти.

Антон Піллер, 42-річний позаштатний кореспондент бернського тижневика «Die neue Post», крім того, вільний редактор видавництва «Alle Sterne», прибув сьогодні до Венеції обіднім поїздом з Цюриха. Подорож важко було назвати приємною чи бодай стерпною. Піллер понад добу змушений був трястися в незручному купе другого класу. Справи в редакції та видавництві йшли паскудно, тож місце в першому класі він собі дозволити не міг. Ба більше, прибулий не мав грошей на зворотну дорогу. Усього, що залишилось у гаманці, вистачило на дешевий готель і скромну вечерю.

Втім, чоловік був певен, що всі поневіряння перетерпів недарма. Вже завтра відбудеться зустріч, після якої його фінансовим труднощам настане кінець. Можливо, він навіть подивиться на це місто іншими очима. А поки що, докурюючи п’яту за останню годину цигарку і видихаючи дим у невелике готельне вікно, за яким чаїлася волога передранішня темрява, Антон Піллер ненавидів Венецію…

Готель, в якому зупинився швейцарець, знаходився неподалік площі святого Марка, в одному з численних провулків, де, щоб розминутися, двоє перехожих були змушені втискатися в стіну. Ці проклятущі венеційські провулки виявилися схожими один на одного, як дірки в носі, тому готельну адресу Піллер шукав більше години. При цьому чоловік ані на мить не відпускав з рук валізу, що завдавало йому додаткових страждань. І тільки опинившись перед кривими дверима «Hotel del sole», він опустив свій тягар на бруківку й зі стражденною гримасою на обличчі розім’яв побілілі пальці. Після цього звів погляд угору. Під вузькою смужкою неба виднілися гострі кути прочинених віконниць. Очевидно, десь там, на третьому або четвертому поверсі, для нього приготовано кімнату…

– Attenzione! – раптом почулося за спиною, і хтось грубо штовхнув його в плечі.

Піллер боляче вперіщився обличчям просто в готельні двері, але втримався на ногах і одразу повернувся до свого кривдника. Втім, низький широкоплечий торговець, навіть не озирнувшись, вже поволікся далі провулком, тягнучи за собою на двоколісній тачці плетений короб, наповнений усіляким мотлохом.

– Сучий виродок!.. – сердито вигукнув йому вслід швейцарець і дістав хустинку, щоб витерти з-під носа кров.

Коли перестало юшити, сховав закривавлену шматку знову в кишеню й поправив капелюха. Потім підняв з бруківки валізу й зайшов до готелю.

Сонний рецепціоніст ліниво звів голову й подивився на гостя. На пухлій щоці лишився відбиток долоні, якою той щойно підпирав обличчя. Чорні скуйовджені вусики підстрибнули догори, а червоні, як у дівчини, губки сотворили щось подібне до привітної усмішки.

На стійці поруч з ним стояв телефонний апарат, облізлий бронзовий дзвоник і нерівна стопка паперів. На стіні висів годинник, розмірено відбиваючи тутешній час. Була четверта по полудні.

– Добридень, сеньйоре, – хриплим від дрімоти голосом привітався адміністратор.

Піллер придивився до його обличчя з червоною плямою на щоці й чомусь подумав, що такий самий слід лишився би й від ляпаса. Він навіть уявив, як щосили б’є ні в чому не винного італійця по мармизі, а той німує від болю й здивування і тільки вибалушує на нього свої чорні, як ґудзики, очі. Одночасно пригадався торговець у провулку, що так брутально його штовхнув. Швейцарця знову охопила злість.

– Добридень, – кинув він адміністратору, сам стрепенувшись від свого сердитого голосу.

– У вас заброньовано кімнату? – запитав італієць вже без усмішки.

Прибулий кивнув і простягнув йому папірець з номером резервації.

– Хвилинку… – сказав адміністратор, розгортаючи готельний журнал.

Після недовгого пошуку він озвався знову:

– Ваше прізвище Пілло?

– Піллер, – виправив його гість.

– О, даруйте… Антоніо Піллер?

– Антон Піллер, чорт забирай!

– Пробачте, сеньйоре, – зніяковів рецепціоніст. – Ви так добре говорите італійською, що я мимохіть помилився… Дозвольте ваш паспорт… О, ви швейцарець…

– Моя матір була італійкою, – примирливо сказав гість, зумівши себе нарешті опанувати.

Адміністратор швидко занотував щось у зошит.

– З вас п’ять лір, – повідомив він і повернув йому документ.

Швейцарець витягнув з нагрудної кишені гаманець.

– Сніданок завтра о пів на восьму, – додав адміністратор.

– Я можу відмовитися від сніданку?

– Можете. Але він усе одно входить у вартість.

– Дідько…

– Провести вас до кімнати?

– Ні, спасибі, я відшукаю сам.

– Третій поверх, другі двері від сходів. Номер 32…

Італієць поклав перед ним ключ з масивним грушоподібним дармовисом. Піллер мовчки взяв його й, підхопивши валізу, рушив до сходів.

– Гарного перебування у Венеції, – побажав йому вслід італієць.

Відповідати не хотілось.

Номер виявився тіснуватим, зі старезними трухлявими меблями, але постіль на ліжку була свіжою. Зрештою, нічого іншого, як виспатись після важкої дороги, постояльцеві не хотілося. Трохи пізніше він спуститься донизу й подбає собі про вечерю. Чоловік роздягнувся й пішов до ванної. Повернувся за кілька хвилин, витираючи обличчя й шию готельним рушником з вицвілим візерунком.

Перш ніж вмоститися на ліжку, Піллер відкрив валізу. Зверху було напхано змінний одяг, кілька газет, пуделко зубного порошку та інші дорожні дрібниці. Усе це швейцарець одним рухом переклав на підлогу, а тоді витягнув чималий німецько-італійський словник. Саме під ним лежало найдорожче: грубий стос паперу, загорнений у шкіряну палітурку. Швейцарець лагідно провів по ній рукою.

– Завтра, – видихнув Піллер і знову накрив свій скарб книжкою, а потім – фланелевим піджаком. Доволі непоганим і ще зовсім не зношеним. Швейцарець подумав, що вдягне його на зустріч. Під ним добре сидітиме улюблена камізелька, а до неї пасуватимуть зручні дорожні штани. А ще в цього піджака великі місткі кишені, отже, буде куди заховати револьвер.

Піллер стрепенувся при згадці про зброю. Його шестизарядний «Шмідт»[1] також лежав у валізі. За підкладкою, в таємній кишеньці, куди подорожні зазвичай ховають гроші або цінні папери.

Цього «Шмідта» подарував йому колись ще в студентські роки університетський приятель. Сталося це після того, як худорлявого й невисокого на зріст Антона ледь не до смерті побили й пограбували в передмісті Цюриха. Коли Піллер оклигав, вони з другом подалися на стрільбище. Тоді Антон вперше у своєму житті натиснув на гачок і відчув, з якою диявольською силою та гучним звуком з люфи виривається смертоносна куля. Щойно вгомонилося серцебиття, спровоковане першим у житті пострілом, він подумав, що волів би ніколи не повторювати такого досвіду. Усі ці виправи зі зброєю та іскристий азарт в очах інших стрільців були не для нього.

Втім, збираючись у подорож до Венеції, він вирішив прихопити зброю. По-перше, дорога була неблизька й часом небезпечна, а по-друге, надто вже цінний рукопис мав у валізі… Та й хто його знає, як складеться завтрашня зустріч і що за тип цей Доменіко Салтіні, який вранці, о десятій, чекатиме його в ресторації неподалік мосту Ріалто.

Швейцарець не мав певності, чи ресторани у Венеції відчиняються так рано. Хоча, з іншого боку, десь же мусять снідати всі ці натовпи американських та британських туристів, які прокидаються вдосвіта, попри те, що насолоджувались Venice by night[2] і потрапили до ранішніх газетних повідомлень через жахливий галас, який зчиняли під вікнами городян. Одна з цих газет навіть саркастично зауважила, що венеційці тепер можуть вчити англійську не виходячи з дому, а просто відчинивши вікно в будь-який час доби.

О сьомій постоялець спустився донизу, де, проминувши адміністратора, що знову дрімав, вийшов на вулицю. У найближчій пекарні чоловік купив паперовий пакуночок з теплими grissini[3] й рушив назад до готелю. Цей хліб, що мав стати йому вечерею, приємно грів руку, й навіть через пакунок відчувався його божественний аромат, від чого рот Піллера безперервно наповнювався слиною. Врешті, не витримавши, швейцарець вирішив з’їсти частину вечері на ходу. Чоловік дістав хлібець і з апетитом відкусив одразу половину. Прожовуючи, навіть сповільнив крок, а далі й зупинився. Врешті Антон помітив, що стоїть просто навпроти собору святого Марка. Химерні гострі форми будівлі врізалися в перші міські сутінки і густо-сіре венеційське небо. Споруда видалася йому величною, і чоловік готовий був назвати її навіть гарною, але про себе знову нагадав шлунок. Різким голодним спазмом він попросив ще хліба, й Антон йому не відмовив. Запхавши до рота наступний шматок, швейцарець зауважив, як низько кружляють над ним чайки. Найпевніше, їх привабила їжа, яку вони, набравшись нахабності, готові були б видерти з його рук. Швейцарець завбачливо згорнув пакунок і, втиснувши голову в плечі, майже побіг до готелю, так і не давши собі шансу бодай трохи полюбити Венецію.

У своїй кімнаті він найперше знову розгорнув валізу й перевірив, чи на місці рукопис… Ніхто його не чіпав. Ніхто не рухав фланелевого піджака, призначеного на завтрашню зустріч, ніхто не переклав у інше місце німецько-італійський словник, якого Піллер насправді не потребував, настільки досконало він знав обидві мови, ніхто не заходив у номер за його відсутності. Антон полегшено зітхнув, доїв решту хліба й закурив.

О дев’ятій його почало хилити на сон. Не зачиняючи вікна, постоялець вклався в ліжко. З приємністю відчув, як сонливість лагідно розливається по його тілу. Проникає в кожну кінцівку, знерухомлюючи її і наповнюючи приємною терпкістю. Після цього нарешті спинився скажений маховик думок у голові, й чоловік заснув.

Піллер снив рідним Цюрихом, набережною Женевського озера і прогулянкою з сином. Після розлучення з дружиною він бачився з ним тільки раз. Поміж звичних теревенів про все на світі Антон намагався пояснити йому, що матір не у всьому права. Так, він справді почав занадто часто зазирати в чарку й втратив добру роботу викладача в університеті, але хіба це причина руйнувати сім’ю? Тепер у своєму сні чоловік тлумачив йому інше:

– От побачиш, малий, усе налагодиться. Я продам той рукопис і матиму купу грошей. Ти чуєш, малий?.. Твоя мати до мене повернеться, і все буде як раніше…

Хлопець кивав і мовчки доїдав яблуко, ніби йому було байдуже, як складеться подальша їхня доля.

– Ти чуєш мене? – повторив Піллер, трохи ображений такою байдужістю. – Чуєш, я питаю?..

Несподівано для себе Антон заговорив низьким чужим голосом, якого добряче перелякався сам. Той голос народжувався не в ньому, а десь ззовні. Так, наче й мовцем був не він, а хтось сторонній. Піллер навіть роззирнувся довкола в пошуках того незнайомця, проте вони з сином були одні на всій набережній.

– Attenzione! – раптом вигукнув малий.

Антон здивовано подивився на сина. Йому хотілося запитати в чому річ, але чоловік досі боявся власного голосу.

– Attenzione!!! – малий перейшов на вереск, і обличчя його перетворилося на страшну потворну гримасу.

– Attenzione!!!

Піллер підхопився на ліжку й вирячився у темряву. Хтось кричав за вікном, тягнучи за собою щось важке. Можливо, навіть той самий торговець, що штовхнув його вдень. Оговтавшись від кошмару, постоялець намацав сірники й годинника. Присвітивши вогнем циферблат, з подивом побачив, що була тільки третя ночі. Це кляте місто вже прокидалося!..

– Бісова Венеція… – упівголоса промовив швейцарець і знову черкнув сірником об стіну, цього разу – щоб знайти цигарки. – Ненавиджу.

Сон як рукою зняло. До самого світанку лишалося тільки курити й думати. На зміну нічному кошмару приходив ранішній.

Дочекавшись сьомої, Антон поплівся до ванної і з насолодою вмився. Після майже безсонної ночі голова здавалася набитою ганчір’ям, як в опудала. Зрештою, глянувши на себе в дзеркало, швейцарець зауважив, що й вигляд він мав не кращий. Скуйовджене волосся стирчало в різні боки, очі підпухли, впалі щоки набули якогось мертвотно-блідого кольору. Ні, він радше людина-примара з циркової кімнати жаху.

Колись мандрівний цирк зупинився в Цюриху, й вони з сином вирішили відвідати їхню виставу. Спершу були силачі й клоуни, а далі малий потягнув батька до шатра з написом «Заходь, якщо наважишся». Всередині панувала темрява, і тільки коли хтось заходив слідом за ними, її розтинав промінь світла ззовні. За хвилину-другу, коли відчувалася присутність щонайменше десяти осіб дорослих і малих, десь у глибині яскраво-червоним світлом спалахнув електричний ліхтар, підсвітивши мерзенну пику за сталевими ґратами. Наступної миті мармиза широко роззявила рота, загорланивши так, що в присутніх позакладало у вухах. Діти з вереском кинулися геть із шатра. І навіть серед дорослих почалося сум’яття. Хтось, не стримуючи себе, вилаявся, хтось зареготав, хтось подався уперед до цієї з’яви, проте світло згасло й вона зникла так само раптово, як і виникла.

Антон разом з іншими вийшов з намету і найперше відшукав поглядом сина. Той стояв неподалік, якось по-дорослому схрестивши руки на грудях.

– Злякався? – підійшовши, запитав він у сина.

– Анітрохи, – той заперечливо хитнув головою. – Було добре видно, що той циркач просто кривляється. У житті буває страшніше.

– Ти про що? – запитав Піллер, хоча насправді добре все зрозумів.

– Ну-у-у, ти коли напиваєшся, то, буває, значно страшніше кричиш, – пояснив малий. – Ось там морозиво! Купиш мені?..

І, не чекаючи на відповідь, хлопець побіг до торговця, обліпленого дітьми, як мухами.

Антон удруге зачерпнув долонями води й плеснув собі в обличчя. Тутешня навіть питна вода смерділа гнилизною. Залишалося тільки здогадуватись, скільки хвороб дарувала вона венеційцям. Особливо влітку, з настанням перших по-справжньому спекотних днів. Ще один привід не любити це місто.

А щодо пиятики… Так, малий мав рацію. Алкоголь позбавляв його розуму. Напиваючись, Піллер не ставав агресивним, але людську подобу втрачав. Міг волати, кривлятися або повзати по підлозі. Добре, що при цьому не залишав межі їхнього дому, інакше неодмінно збирав би довкола себе купу роззяв, як у цирку, а тоді син і дружина вмерли би від сорому.

При згадці про спиртне Антон з огидою відчув, як у животі запекло. Це відчуття не сплутати ні з чим – настав ранок, і йому захотілося випити.

– Паскудство, – сердито видихнув постоялець і ковтнув слину. Точніше, спробував ковтнути. Від надмірного куріння горло було сухе, мов пісок. Сплюнувши на підлогу, чоловік опустив голову просто в миску з водою. Примусив себе стояти так з пів хвилини, а потім випрямився, судомно хапаючи ротом повітря. Повторивши цю процедуру тричі, Піллер відчув, що тепер почувається краще й може йти донизу на сніданок.

Їжа була препаскудною. З ніжністю пригадуючи свіжий хліб, який був у нього на вечерю, Піллер запхнув до рота черствий бутерброд і, прикликавши на поміч усю свою силу волі, змусив себе прожувати. Потім запив його ледве теплою кавою і вийшов з ресторації.

До зустрічі залишалося більше двох годин, та швейцарець не хотів стирчати в готелі. Ранок був прохолодний, але днина заповідалася погожа: небо над містом простягалося блакитним чистим куполом, і перші червонуваті снопи сонячних променів важко осідали на старому камінні. Піллер загорнувся в пальто і глибоко насадив капелюха. Тоді взяв під пахву згорток з рукописом і швидким впевненим кроком, наче й справді достеменно знав, куди йти, вийшов з готелю. Найголовніше зараз – рухатися, бо від хвилювання і думок, що, мов павутина, тягнуться за ним ще з ночі, можна було збожеволіти. Дивлячись збоку, кожен би сказав, що бачить перед собою якогось тутешнього клерка або чиновника, що поспішає до своєї контори, аби без запізнення взятися до роботи. Але Піллер і гадки не мав, куди йшов. Минаючи провулок за провулком, площу за площею, переходячи один міст за іншим, він невдовзі опинився перед Головним двірцем, звідки почалися його вчорашні поневіряння. Це був край міста. Далі виднілася безкрая затока, яку стрілою розтинала штучна земляна коса, насипана, вочевидь, спеціально, аби до цього острівного міста протягти залізничну колію, що сполучила б його з материком. Материк звідси не проглядався, тому здавалося, що коса тягнеться в нікуди. І так само в нікуди з острівного перону, чахкаючи, хмикаючи й видихаючи гігантські клуби диму й пари, відправляється вранішній експрес. Піллер зупинився, спостерігаючи за тим, як поїзд неквапно набирає хід і як від несподіваних гудків над дахами вагонів злякано затріпотіли зграї птахів. Це були чайки і голуби, два пташині клани, що населяли Венецію.

Провівши очима поїзд і навіть дочекавшись, поки той зникне за обрієм, Піллер повернувся й уже неквапом подався назад до міста. Йому подумалося, що насправді це міг бути поїзд до Цюриха. Можливо, навіть той самий, яким він прибув сюди учора. І ось він рушає в зворотньому керунку вже без нього. Спершу до Мілана, а звідти – в його рідні Альпи. Від цієї думки на душі стало ще мерзенніше, ніж було.

Швейцарець міцніше притиснув до себе рукопис, і в ту ж мить його зап’ясток відчув руків’я револьвера, що лежав у кишені піджака. Чоловік стрепенувся всім тілом, наче це хтось інший, а не він поклав туди зброю, менш ніж пів години тому. Він притишено вилаявся й спробував пригадати, чи його «Шмідт» на запобіжнику. Дідько! А якщо ні?.. Швейцарець раптом уявив, як револьвер випадково вистрілює просто у піджаку. Здається, він поклав його так, що той націлений йому в геніталії. Чудово! Ось він передає рукопис і, перш ніж узяти гроші, тієї ж миті гучним пострілом відбиває собі яйця. Дурнуватішої ситуації годі й уявити. Швейцарець зупинився і ще раз торкнувся револьвера, цього разу навмисне. Кортіло просто дістати його з кишені й перевірити, але Піллер стояв посеред вулиці. Можна, звісно, сховатися десь у закутку, але й тоді не буде певності, що він не потрапить на очі містянам або ще гірше – поліції.

Чоловік глибоко вдихнув, намагаючись заспокоїтись, і спробував пригадати ту частину ранку, коли збирався виходити з готелю. Ось він одягнувся, обережно, мов порцелянову вазу, поклав на стіл рукопис… Згадав про «Шмідта». Дістав набої, зарядив… Поклав револьвера до кишені, а рукопис узяв під пахву. Та чи клацнув він запобіжником? Піллер не пам’ятав!..

Хоча… Хоча, здається, так. Перш ніж покласти зброю до кишені він подбав, щоб не сталося випадкового пострілу. Хвала небесам!

Полегшення виявилось таким же несподіваним, як і ця нова гризота. Від серця відлягло, й гумор миттю поліпшився.

З подивом швейцарець помітив, що у Венеції трапляються й тихі куточки. Вчергове звернувши навмання, Піллер навіть завмер від несподіванки. Типовий, але дещо облущений аркоподібний міст, перекинутий через невеликий безіменний канал, сполучав між собою два стрімкі квартали, що складалися з високих п’ятиповерхових будівель, оповитих плющем темно-іржавого кольору та квітами. Квіти цієї ранньої весни ще мали б бути несміливими й слабкими, а проте вони рішуче виривалися назовні зі старих балконів, пробивалися крізь балюстраду, як в’язні-смертники крізь ґрати, з надією вдихнути чи вхопити якомога більше повітря й сонця. І вся ця квітково-кам’яна тиша раптом здалася неприродною, ба навіть болючою та нестерпною для вуха. Тому коли її розітнула пісня гондольєра, десь так, як гостра шабля розтинає шовк, Піллеру полегшало. За мить він побачив, як з-за рогу виринув високий загнутий ніс гондоли, в якій стриміла постать чоловіка в традиційному канотьє[4], білій сорочці, чорних штанах і червоному поясі довкола стану. Він тримав у руках довжелезне весло, проте, здавалося, майже ним не орудував. Так, ніби човном керував думкою або тією самою дещо непристойною баркаролою[5], що злітала з його губ:

La biondina in gondoleta

L’altra sera g’ho menà:

Dal piacer la povereta,

La s’ha in bota indormenzà.

La dormiva su sto brazzo,

Mi ogni tanto la svegliava,

Ma la barca che ninava

La tornava a indormenzar…[6]

Провівши його поглядом, чоловік вирушив далі. Перейшов міст, за яким починалися нерівні сходи і провадили вниз, до чергового провулку. Той виявився темним і сирим, мов кротяча нора, тому Піллер прискорив крок, аби якнайшвидше його пройти. Ще бракувало наштовхнутися на якихось грабіжників чи просто тутешніх бевзів, котрі не від того, аби нам’яти боки випадковому перехожому. Байдуже, з якого приводу.

Провулок вивів до загородженого саду. Кілька тендітних, майже безлистих дерев визирало з-за кам’яної стіни, здавалося, самі дивувалися, як могли опинитися тут, серед міських будівель на цьому острові. Йти уздовж загорожі довелося довго. Піллер навіть з тривогою почав поглядати на годинник, всерйоз побоюючись запізнитись на таку важливу для нього зустріч. Найстрашнішим було те, що він гадки не мав, де перебуває і в який бік від домовленого місця прямує.

Врешті, коли вже, мабуть, вдесяте прокляв себе за цю ідіотичну ідею прогулятися містом, стіна закінчилася. Перед Піллером знову був канал і місток, до дрібних деталей схожий на попередній, біля якого він слухав пісню гондольєра. Швейцарець встиг подумати, що й справді якимось дивом опинився на попередньому місці, проте зауважив, що тут було значно людніше. Все через плавучий ринок, точніше велетенський човен, навантажений зерном, борошном, свіжою зеленню, сушеною рибою та спеціями у дерев’яних пуделках. Двоє жвавих торговців у засмальцьованих жакетах вправно передавали товар на берег, у той самий час швидко перераховуючи гроші і – що найдивніше – не перестаючи при цьому торгуватись зі своїми покупцями. Складалося враження, що в човні працювало не дві пари рук, а значно більше. Так само на березі, де зібралося заледве півтора десятка містян з порожніми кошиками в руках, панував такий галас, наче насправді сюди збіглося пів Венеції. Стоячи в безладній черзі, люди користалися з нагоди привітатися, похвалитися, поскаржитись і навіть посваритись. Очевидно, в тутешньому кварталі це був усталений і довгожданий час. Час на закупи, хоча ті – як було видно – відігравали далеко не головну роль у цій сповненій життя, емоцій та жестів виставі.

Піллер подумав, що добре було б запитати в цих людей, де знаходиться ресторація «Марко Поло». Бо саме там він має бути вже за сорок хвилин. Чоловік сягнув рукою до нагрудної кишені, звідки дістав блокнот, куди ще в Швейцарії занотував цю назву. Щоб зробити це, йому довелося дужче затиснути під пахвою рукопис. Це виявилося некомфортно й трохи лячно. Піллер боявся, що може впустити його на землю. Так ніби той був із кришталю або фарфору й міг розбитися на друзки. Розгорнувши блокнот, він побачив їхню з сином і дружиною сімейну світлину (насправді єдину, як він за мить згадав). Молода пара, всього рік після одруження. Синові два чи три місяці. Дитина, дбайливо загорнута в пелюшки, на руках у матері. Антон поруч, ніжно тримає її за лікоть. Фотограф тоді мордував їх майже сорок хвилин. Малий час від часу прокидався і плакав… Знимка коштувала два франки.

Рукопис таки вислизнув з-під пахви й упав прямісінько у витоптане болото.

– Трясця! – розпачливо вилаявся Піллер і швидко заховав блокнот назад до кишені.

Сталося найгірше, мабуть, що могло статися в цій ситуації: пакунок розгорнувся й сторінки рукопису розсипалися на долівці. Швейцарець заходився збирати їх, проте з жахом помітив, що мокрий бруд встиг безжалісно вчепитися до країв паперу, а часом і відбитися гидкими плямами посередині тексту. За лічені хвилини цей рукопис увібрав у себе все, чим дихало ближнє торговисько: грязюку, гнилизну, риб’ячі рештки й цигарковий попіл.

– Ох, ви бідолаха, сеньйоре! – поспівчувала Піллеру якась жінка. Вона стояла за кілька кроків від нього й скрушно хитала головою.

– Шановна пані… – звернувся до неї швейцарець. Він стояв, притиснувши підібрані сторінки до грудей, і відчував, що готовий заплакати, як скривджений хлопчак. – Скажіть, заради Бога, де знаходиться «Марко Поло»?..

– Даруйте, сеньйоре, я не знаю, де таке продають, – відповіла жінка.

– Це не товар, – пояснив Піллер, – це ресторація.

Венеційка раптом спохмурніла й окинула його зневажливим поглядом.

– Звідки мені знати? – буркнула вона. – Я не вештаюся по рестораціях.

І, відвернувшись від нього, рушила у бік ринку.

– Йдіть далі цією вуличкою, сеньйоре, – порадив юнацький голос позаду Піллера.

Швейцарець озирнувся. Перед ним стояв молодий чоловік у затертому одязі й дивився на Піллера крізь дим від своєї цигарки. Погляд мав примружений, як у карткового шулера за гральним столом.

– І як довго йти? – перепитав Антон.

– Зо чверть години. Минете три провулки праворуч від себе, перейдете схожий на цей місток і побачите яскраву вивіску з написом «Ресторан «Марко Поло»», – пояснив юнак. – Головне – йдіть увесь час прямо.

– Щиро дякую, – кивнув йому Піллер, все намагаючись подолати внутрішній розпач.

Як, у біса, тепер віддати тому Салтіні рукопис? Що він подумає? Що Піллер діставався до Венеції в баржі зі свиньми? Чи у вагоні з нечистотами? І це ж треба стільки часу його леліяти, щоб отак безглуздо й випадково загидити!

– Пасувало б узяти з вас копійчину, – продовжив молодик, – бо ж я таки допоміг, але…

Юнак махнув рукою й подався кудись геть. Вочевидь, Піллер мав настільки жалюгідний вигляд, що молодий пройдисвіт утратив будь-який азарт.

Зрештою, Антон вирішив себе опанувати й не гаяти більше часу. Почувався він кепсько, але й добре розумів, що спізнення на таку важливу зустріч не покращить його становища. Мов у тумані, подався за вказаним напрямком, дивлячись перед собою невидючими очима. Зупинився тільки тоді, коли просто перед носом виник напис «Готель та ресторація ««Марко Поло»».

Заклад був типовим для Венеції: низькі продовгуваті вікна, стіни, прикрашені копіями Тінторетто[7] й вицвілими карнавальними масками, та невеликі акуратні столики під білими скатертинами. З вулиці виднілася дерев’яна тераса, де на парапетах тіснилися горщики з квітами.

Запах яєчні з тунцем вітав перших гостей, мов невидимий метрдотель на вході, і швейцарець вкотре з ненавистю згадав свій жебрацький сніданок, від якого відчував тепер неприємні спазми в шлунку. Хоч, може, були вони в нього радше від хвилювання.

З відвідувачів усередині сиділа тільки пара літніх американців чи англійців. Крім яєчні, ці двоє мали перед собою велику тарілку підсмажених бобів і корзинку зі свіжим хлібом. Усе це вони запивали чаєм з великих керамічних горнят. Пара неспішно перемовлялася між собою, час від часу голосно сміючись і закашлюючись. Загалом же вони досить гармонійно вписувались у тутешній заспокійливий інтер’єр. Напроти швейцарця непомітно з’явився лисуватий усміхнений кельнер.

– Бажаєте поснідати, сеньйоре? – привітно запитав він у Піллера, трохи спантеличено глянувши на розтріпаний рукопис, що той досі притискав до грудей.

Піллер стрепенувся, наче поява тут кельнера була якоюсь несподіванкою.

– Ні, дякую, – відповів гість, – я маю тут зустріч…

На цих словах він роззирнувся довкола, втім, нікого, крім тієї самої англо-американської пари, не побачив.

– Зустріч? – перепитав офіціант. – То, можливо, це на вас чекає сеньйор Салтіні?

Ім’я він вимовив притишено, ніби говорив щось непристойне або надто сакральне. Втім, попри стишеність, воно вкололо Піллера розпеченою голкою. Щоб якось приховати чи виправдати хвилювання, швейцарець зиркнув на годинник. Насправді до зустрічі ще лишалося приблизно вісім хвилин.

– Так, на мене… – відповів Піллер. – Але…

– Сеньйор Салтіні просив, щоб ви піднялися нагору, до готелю. Він чекатиме на вас у кімнаті 77.

«Отже, Салтіні вирішив, що внизу занадто багато вух», – майнула в Антона думка.

Він мовчки кивнув у відповідь і попрямував до сходів, глянувши чомусь наостанок на чи то англійців, чи то американців, що й далі балакали про своє і не звертали на них із кельнером жодної уваги. Здавалося, Піллеру було цікаво, скільки бобів, яєчні й хліба лишилось у них на столі. Не надто багато. Найпевніше, ці двоє, попри вік, не скаржилися на поганий апетит.

Потрібні двері у напівтемному коридорі вдалося відшукати не відразу. Швейцарець зауважив подумки з неабиякою прикрістю, що пошуки зайняли в нього не менше десяти хвилин. Отже, на зустріч він запізниться приблизно хвилин на п’ять.

Чоловік постукав, і з того боку грубуватий голос запросив його увійти. Номер 77 виявився чимось на кшталт тутешнього люксу, де в просторому передпокої спиною до балконних дверей на нього чекав Доменіко Салтіні. Між ним і Піллером стояв журнальний столик, на якому в попільниці диміли залишки двох сигарет. Мабуть, саме стільки встиг викурити італієць, доки Піллер ішов сюди з ресторану. Біля столика стояли два широкі крісла. Швейцарець уперше відчув, що добряче находився за цей ранок, тому вони видалися йому навіть привабливими.

Салтіні був чоловіком високого зросту і кремезної, як у борця, статури. Мав коротку міцну шию, на якій трималася цілковито лиса голова. Піллер спробував розгледіти обличчя, проте зробити це було важко – заважало вранішнє світло, що пробивалося в того з-за спини. Втім, чоловік із дещо несподіваною люб’язністю зробив кілька кроків назустріч гостю й простягнув руку для привітання. Коли обличчя його опинилося ближче, швейцарець з подивом побачив, що воно не позбавлене приємних рис. І навіть світилося привітністю. Зіпсувати це враження міг тільки зламаний ніс. Такий, що зазвичай мають кулачні бійці або вуличні шукачі пригод.

– Радий зустрітися, пане Піллере! – широко усміхаючись, промовив Салтіні. Він говорив чомусь німецькою, причому зовсім без акценту. Антона це трохи здивувало і, відповівши на привітання, він одразу ж зауважив:

– У вас перфектна вимова, пане Салтіні.

– Вимова? – не зрозумів той. – Що ви маєте на увазі?

– Я гадав, ми говоритимемо італійською.

– Он як? Що ж, втім… Якщо ваша ласка, давайте продовжимо німецькою.

На цих словах Салтіні жестом запросив Піллера сісти.

«Але ж цей рукопис я переклав для вас саме з німецької, – ледь не вирвалось у швейцарця, – на біса вам знадобилися мої послуги, якщо ви могли прочитати його і без мого посередництва?..»

– Бачу, ви принесли те, про що ми домовлялися, – вдоволено сказав Салтіні, кивнувши на папери в руках Піллера.

– Так, – відповів той, відчувши, як недоречно в нього почав хрипіти голос. – І якщо ваше видавництво й надалі зацікавлене…

– Звісно, що зацікавлене, – перебив Салтіні. – Більше того, ми одразу виплатимо вам суму, яку обіцяли.

Нарешті замість неспокою швейцарець відчув щось подібне до радості й полегшення. Італієць запропонував йому сигарету, і той з удячністю її прийняв. На кілька секунд, поки чоловіки закурювали, в передпокої панувала тиша. «Дуже непогані «Eckstein«, – подумав Піллер, впізнавши етикетку на пачці й з приємністю затягуючи дим глибоко в легені, – італійці, виявляється, також поціновувачі німецького тютюну…» Він поклав рукопис на столик і став чекати, доки видавець захоче його переглянути. Проте Салтіні тільки покосився на нього крізь пелену диму й критично гмикнув, зауваживши на ньому сліди венеційського болота.

– Гроші я маю при собі, – продовжив італієць, стежачи тепер, як від його слів змінюється обличчя Піллера.

– Радий це чути, – промовив швейцарець.

– Втім, є одна умова… – сказавши це, Салтіні відкинувся на спинку крісла й заклав ногу на ногу. Потім підніс до рота цигарку й стиснув її своїми тонкими акуратними губами. Ці губи не пасували до його лисого черепа і зламаного носа. Здавалося, на цьому обличчі вони опинились випадково.

«Яка ще, до дідька, умова», – швейцарець відчув, що знову нервується, проте залишив ці слова при собі.

– Насправді нічого надзвичайного, – поспішив заспокоїти його співрозмовник, і слова вилітали з його рота слідом за темно-синім цигарковим димом. – Мені потрібен оригінал цього рукопису.

– Але… але я не маю його при собі, – відповів Піллер.

– Звісно, що ні, – посміхнувся Салтіні, – я бачу, що ви прийшли сюди лише зі своїм перекладом. Оригінал, мабуть, залишився в готелі.

Швейцарець заперечливо хитнув головою.

– Оригінал залишився у Цюриху, – сказав він.

Запала мовчанка, яку зрештою порушив сам Піллер:

– Послухайте, пане Салтіні… Все це якось дивно. У жодному листі ви не згадували, що вам потрібен оригінал твору, – заговорив він, – та навіть якби й згадували, боюся, що це неможливо. Адже рукопис мені довірила сама авторка, і не пізніше, ніж за два місяці я мушу надіслати його їй назад до Ґаліції… Ми домовлялися, що я перекладу текст італійською й передам його вам у домовлений час. Себто сьогодні… Я день і ніч працював, аби встигнути! Витратив останні гроші на квиток до Венеції, аж тут виявляється…

Видавець примирливим жестом, виставивши перед собою долоню, зупинив його емоційну промову.

– Маєте рацію, пане Піллере, – сказав Салтіні, – визнаю, усіх умов я вам не повідомив. Проте, як мені здається, двоє інтеліґентних людей завжди можуть домовитись. Я, скажімо, готовий подвоїти суму вашого гонорару, аби компенсувати це непорозуміння. Що скажете?

Піллер важко ковтнув слину.

– Не знаю, чи ви почули, пане Салтіні, – промовив він, – я сказав, що авторський рукопис залишився у Швейцарії.

– У вашому помешканні?

– Ні, в надійнішому місці.

– На бога, пане Піллере! Ми живемо в прогресивні часи! – раптом вигукнув італієць. – Відправте додому телеграму, попросіть кого-небудь вислати вам цей бісів рукопис до Венеції поштою. Звісно, ви не завтра отримаєте посилку, доведеться трохи почекати, але всі витрати, пов’язані з вашим перебуванням у Венеції, я беру на себе.

– Чому вам так потрібен оригінал? – поцікавився швейцарець. – Ви не довіряєте моєму перекладу?

Загасивши недопалок, він дістав з кишені хустинку й протер спітніле чоло.

– Ну, що ви! Звісно, довіряю, – запевнив Салтіні.

– То в чому річ?

– Це професійна таємниця, пане Піллере. Дозвольте її не відкривати, – голос видавця став категоричнішим і навіть жорсткішим. – Просто зробіть те, що прошу.

– Я вже казав, я дав слово авторці…

– Хай йому біс! – Салтіні несподівано ляснув рукою по стільниці. Від його врівноваженості не залишилося і сліду.

Піллер схопився з крісла і став як укопаний, не знаючи, як йому бути далі. Італієць також звівся на ноги. Якусь мить вони просто дивилися один на одного, а тоді Салтіні рвучко подався до дверей, замкнув їх, а ключ поклав до кишені піджака.

– Ви звідси не вийдете, добродію, доки ми не домовимося, – повідомив він швейцарцю.

– Відколи це у видавців такі мафіозні методи? – запитав Піллер.

– Що вдієш, – розвів руками Салтіні, – ринок жорсткий, на полицях купа дешевих французьких романів, читачу не догодиш, влада дере податків три шкури, тож доводиться отак – перекладача до стіни.

– І що ви зробите? – злякано перепитав швейцарець.

– М’яко переконаю вас пристати на мої умови.

– А як же авторка?

– Їй ми подаруємо один друкований примірник. А рукопис – скажете, що загубили.

Не довго думаючи, Піллер кинувся до балконних дверей, де ще кілька хвилин тому стояв Салтіні.

– Зупиніться, чорт забирай! – почув він за спиною його голос, проте не зважав і щосили наліг на дверну ручку. Вона не піддалася. Він спробував відчинити двері ще раз і ще раз, проте марно. Почув, як італієць наближається до нього, а тоді раптом згадав про свій револьвер. Миттю сягнув рукою до кишені й вихопив звідти «Шмідта». Попри хвилювання, зумів зняти зброю з запобіжника, після цього наставив її на Салтіні. Італієць спинився за якихось два кроки від нього.

– Ані руш! – наказав лисому Піллер, з насолодою помітивши, як у того від подиву відвисла щелепа.

– Ви збожеволіли? – промовив той. – Брати зброю на літературні перемовини?

– Ви ж самі кажете, що справа ця небезпечна, – криво посміхнувся швейцарець, – особливо якщо маєш справу з псевдовидавцем.

– Це ви про що? – на обличчі Салтіні спалахнуло обурення.

– Годі комедій! Ви схожі радше на костолома з дешевої кнайпи, ніж на людину з книжкового світу, – кинув йому Піллер. – І звідки у вас така добра німецька?

– По-вашому, італієць не може знати німецької?

– Звісно, що може. Але навряд чи говоритиме з баварським акцентом!

Салтіні раптом зітхнув і посміхаючись кивнув головою. Мовби у дружньому товаристві хтось розгадав його хитру загадку.

– Австрійським, – уточнив він.

– Що? – не зрозумів Піллер.

– У мене радше австрійський акцент. Я родом із Зальцбурга і ніколи не був у Баварії.

Вчергове запанувала мовчанка. Піллер не опускав зброю, але гарячково намагався придумати, як найкраще вчинити в цій ситуації. Найгірше – що рукопис він лишив на столі, і щоб знову до нього дістатися, мусив би пройти повз цього здорованя.

Десь під ними хтось почав грати на фортепіано. Піллер навіть упізнав мелодію – Шуберт, «Соната ля-мажор», друга частина, «Анданте». Пригадується, його дружина вважала цей твір найдосконалішим фортепіанним твором. Він не погоджувався, хоча також любив Шуберта. Іноді в них доходило до суперечок… Це ж треба, сперечатися через музику! І чи існує в цьому світі краща причина для суперечки?

Салтіні раптом зробив різкий крок до нього, і швейцарець майже рефлекторно натиснув на спуст. Гримнув постріл, заглушивши сонату, розбивши її на друзки, мов кришталеву вазу. Італієць пригнувся, куля його не зачепила. Піллеру від цього навіть полегшало. Проте тієї ж миті він помітив, як здоровило також вихопив зброю й одразу, не вагаючись, вистрілив у нього. Це, власне, й усе, що побачив перед смертю Антон Піллер.

Його тіло, відкинуте пострілом, продавило скло балконних дверей і перехилилося через низьку балюстраду. Трохи так повисівши, зрештою сторчголов полетіло в канал, де, здійнявши купу бризок, завмерло і мирно подалося далі за течією.

Місце тут було напрочуд гарне й безлюдне.

ІІ

Баден

9 квітня 1906 року

Нічні чергування молодий асистент Фелікс Краут ненавидів понад усе. Він знав, що всім асистентам доктора Ріцке доводиться чергувати вночі біля цих психів, знав тоді, коли випрошував для себе місце в тутешній лікарні. Ба більше, ще студіюючи медицину в Дюссельдорфі, добре усвідомлював, що спочатку доведеться виконувати найнуднішу й найбруднішу роботу, проте підготувати себе не зумів. Вдень час минав швидко. Доктор був трудоголіком, а тому з головою пірнав у роботу, змушуючи до того самого й підлеглих. Іноді Феліксові здавалося, що промайнула тільки година, а тоді з подивом помічав, що вже закінчується день. Асистент любив медицину, був удячний доктору Ріцке за можливість працювати й вчитися, але ці проклятущі нічні чергування ненавидів усією душею.

Воно, зрештою, й не дивно. Фелікс мав заледве двадцять п’ять років і ночі волів би проводити під ковдрою зі своєю Ґретою, аніж наодинці в затхлій комірчині, що гордо йменувалася його кабінетом. Спати тут було ніде, хіба що сидячи й спершись руками на стіл. П’ять разів за нічну зміну в товаристві двох санітарів йому доводилося робити обхід. Усі тридцять палат «Психіатричної клініки святого Климента», в кожну з яких слід було обережно зазирнути, аби переконатися, що з хворими все гаразд, і водночас не потривожити їхнього сну.

До першого за цю ніч огляду лишалося двадцять хвилин. Достатньо часу, аби заварити чергову каву, і замало, щоб трохи подрімати за столом. Цікаво, що робить зараз його Ґрета? В нічні зміни, окрім маруди й утоми, його ще шалено мучили ревнощі. А що коли його двадцятирічна дружина спить з іншим? Ці думки гризли його зсередини, й щоразу він ледве стримувався, аби притьмом не помчати додому.

Злі язики не втомлювалися повторювати, що вона надто гарна для нього. Надто струнка, надто пишногруда, надто соковита. Або ж він надто хирлявий, сутулий і надто ревнивий. Кохаючись із нею, Фелікс намагався вдивлятися Ґреті в обличчя. Чи достатньо їй добре? Чи достатньо вона задоволена? І кожного разу йому здавалося, що ні… Що його можливостей їй замало. Любовних і, по щирості, фінансових. Жили вони без особливої розкоші.

Кава трохи збадьорила, і коли в двері постукав санітар, Краут почувався значно краще. Він вхопив список пацієнтів і вийшов у коридор. Санітари стовбичили під стіною, мов два големи, не кажучи ані слова й дивлячись прямо перед собою. Без сумніву, їм також понад усе хотілося спати.

– Ну гаразд, панове, – ніби переконуючи їх у необхідності цієї справи, промовив асистент, – хутко пройдемося і знову по своїх норах.

Після цього рушив уздовж лікарняного коридору, ледь-ледь освітленого тьмяним електричним світлом. Більшість пацієнтів спали, дехто мовчки сидів на ліжку й розглядав стіну перед собою, ще один стиха вів монолог. Загалом, як подумав Краут, ніч мала бути спокійною.

Підходячи до палати під номером 28, асистент сповільнив крок, щоб відшукати у списку пацієнта, який утримувався там останні два місяці. Його історію хвороби доктор Ріцке тримав у своєму кабінеті, жодного разу не показавши її Феліксу, а в обхідних списках він значився тільки як «Яша, росіянин, 43 роки». У примітках вказувалося, що пацієнт спокійний і погано говорить німецькою. Як він сюди потрапив і чи довго тут пробуде, асистент також не знав.

Відхиливши металеву стулку на дверях, Краут зазирнув усередину палати. Перше, що він помітив, – там було ввімкнено світильник, хоча в цю пору хворим заборонялося ним користуватись. Режим, як стверджував доктор Ріцке, був украй важливим для пацієнтів, тож після одинадцятої їм дозволявся лише невеличкий нічник над ліжком. Сам Яша, худий змучений чоловік з підстриженою борідкою, сидів за столом, поклавши перед собою книжку. Побачивши у прорізі дверей обличчя Краута, він махнув рукою, запрошуючи того всередину.

– Відімкніть двері, – наказав Фелікс санітарові, що носив на поясі чималу в’язку з ключами. – Цьому пацієнтові щось від мене потрібно.

Голем у білому халаті неохоче підкорився. Відчинивши двері, він спершу зайшов до палати сам, а тоді впустив туди Краута. Фелікс уперше чітко й при світлі побачив цього пацієнта. Вдень доктор Ріцке відвідував його сам, а вночі Яша зазвичай слухняно спав, не створюючи черговим жодних проблем.

– Уже пізно, – лагідно заговорив до пацієнта Фелікс, – вам слід погасити світильник.

– Прошу вибачення, пане лікарю, – відповів той, – я залишив його тому, що хотів з вами порозмовляти.

Росіянин і справді говорив з акцентом, але назвати його німецьку поганою аж ніяк не випадало.

– Зі мною? – здивувався Фелікс. – Можливо, з доктором Ріцке?

– Ні, саме з вами, – наполіг Яша.

– Але ми не знайомі.

– Чому ж? У вас є моя історія хвороби, а я бачив вас кілька разів під час прогулянки. Хіба цього замало для знайомства?

Асистент уважно придивився до співрозмовника. Той відповів йому таким самим прискіпливим поглядом чорних дещо запалих очей. Над очима й різкою дугою брів височіло широке аристократичне чоло. Волосся гладко зачесане назад. Щоки акуратно виголені рівно до того місця, де починалася акуратна борідка. Губи тонкі й бліді. Міцно стиснуті, мовби зі страху сказати зайвого.

– Помиляєтесь, я не бачив вашої картки, – відповів Фелікс, – доктор Ріцке тримає її в себе й особисто займається вашим лікуванням. «Та чи хворий він? – одразу ж подумав асистент. – Якщо це так, то я не здоровіший за нього».

– І все-таки я проситиму вас про розмову, пане лікарю. Повірте, справа дуже важлива, – запевнив Яша. – Будь ласка, наодинці.

– Стосується вашого здоров’я?

– Впевнений, що так, – кивнув той.

Фелікс озирнувся на санітарів. На їхніх кам’яних обличчях читався сумнів і стійке бажання забрати звідси Краута, забратись самим, захряснути двері палати й завалитися спати до наступного обходу.

– Гаразд, – погодився Фелікс, – якщо вам потрібна допомога, то я не маю права відмовити. Почекайте за дверима, – наказав він големам.

Ті знехотя, весь час зиркаючи на Яшу недобрими очима, підкорилися.

Лишившись з асистентом сам на сам, росіянин якийсь час мовчав, мовби збираючись з думками. Краут сів на стілець навпроти нього, пильно стежачи за мімікою і найменшими рухами пацієнта. Подумки він перебирав усе можливе, що могло б хвилювати цього Яшу. Врешті той заговорив:

– Мені потрібна допомога, пане Крауте.

Слова Яша вимовляв притишено й обережно, час від часу поглядаючи на двері, за якими стояли санітари. Здавалося, йому дуже не хотілося, щоб ця розмова досягнула їхніх вух.

– Звісно, – відповів Фелікс, – для цього існує клініка…

– Облиште, – нетерпляче перебив Яша, – я зараз не про медицину. І якщо вже бути відвертим, то я хворий не більше, ніж ви й ті двоє довбнів у коридорі.

Асистент отетеріло глянув на нього й вже хотів підвестися, коли ж псевдопацієнт м’яко його притримав за руку.

– Благаю вас, не йдіть, – прошепотів він.

– Ось що, добродію, – трохи знервовано мовив асистент, – не знаю, чому ви тут і що вам потрібно, але стосується це тільки вас і доктора Ріцке. Я у це не пхатимусь.

– Заради Бога, – знову попросив той, – я віддячу…

На цих словах Яша сягнув рукою до кишені і витягнув звідти золотий перстень зі смарагдом.

– Ось. Ця річ коштує цілого статку. Вона ваша…

У Фелікса пересохло в горлянці. Він жадібно глипнув на коштовність, а тоді підійшов до дверей і сам перевірив, чи добре вони зачинені. Кілька секунд вичекав, прислухаючись до розмови санітарів на коридорі. Тоді повернувся і сів знову на свій стілець.

– Візьміть, переконайтеся, що він справжній, – сказав росіянин, тицяючи перстень тому просто в руки, – це фамільна коштовність. Ви в житті такої не бачили.

Останнє точно було правдою. Найдорожчий скарб у їхньому з Ґретою домі – це срібний кулон його дружини, який вона отримала в подарунок від хрещеної матері ще в дитинстві. Ще його годинник. Виглядав він коштовно, проте кожен ювелір з першого погляду сказав би, що позолота на ньому несправжня. А отже, й вартує він заледве обіду в посередньому ресторані.

Втім, персня Фелікс так і не взяв. Десь у глибині його єства раптом прокинулись обережність та підозрілість.

– І що ви за це хочете? – запитав він.

– Одну дріб’язкову послугу.

– Яку?

Не зводячи зі співрозмовника очей, Яша на секунду замовк, мовби тільки для того, щоб прикусити свою безкровну губу, а тоді промовив:

– Завтра в місті у готелі «Під золотим оленем» зупиниться один російський вельможа. Граф Орлов. Високий чоловік років сорока. Дещо огрядний. Ви без проблем його впізнаєте… Здебільшого він буває у двох місцях: у себе в номері або в клубі «Пігмаліон». Там він марнує час за гральним столом.

– І що потрібно від мене? – запитав Фелікс.

– Я хочу, щоб ви передали йому від мене листа. Особисто в руки.

– І все?

Яша кивнув.

– Я ж казав, що послуга дріб’язкова.

– Однак, ви готові щедро за неї заплатити, – Краут виразно глянув на перстень, що залишився в руках пацієнта. Той майже недбало тримав його двома пальцями, мовби підкреслюючи, що лікар будь-якої миті може взяти його собі.

– Мені вкрай важливо, аби граф отримав це послання.

– Що в ньому?

– Повідомлення про те, що я тут, і прохання мене відвідати.

– Невже більше нічого?

– Нічогісінько.

Асистент не поспішав з відповіддю. Було видно, як його діймають сумніви.

– Ви говорили про це доктору Ріцке?

– Говорив про що?

– Про цього графа… Орлова… Про те, що збираєтеся з ним зустрітися.

– Ні, – різко вимовив пацієнт. – І вас проситиму ані словом не прохопитися про нашу розмову доктору.

Краут стенув плечима, показуючи, що не має ані потреби, ані бажання патякати про це зі своїм начальником.

– Пообіцяйте, що мовчатимете, – не вгавав Яша.

– Обіцяю, – відмахнувся Фелікс.

Росіянин перегорнув кілька сторінок своєї книжки й дістав з-поміж них запечатаного конверта. На ньому не було жодної позначки, тільки сліди від клейкої суміші.

– То як? – перепитав він. – На вас можна покластися?

Фелікс врешті мовчки кивнув і сховав листа в кишені халата. Після цього взяв у пацієнта перстень і, затиснувши його в руці, вийшов з палати. Санітари курили просто в коридорі і, побачивши асистента, миттю загасили свої самокрути. Курити тут заборонялось, але големи знали, що асистент Краут їм не дорікатиме. Вночі правила й приписи ставали м’якшими і вже не такими обов’язковими до виконання…

Додому Фелікс повернувся, як завжди, о пів на дев’яту ранку. О восьмій до клініки приходив доктор Ріцке. Хвилин п’ятнадцять він розпитував асистента про те, як минуло чергування, а тоді відпускав його. Сьогодні доктору здалося, що Фелікс поводився дещо незвично: говорив мало і трохи плутався у словах.

– Ви не захворіли, пане Крауте? – турботливо перепитав він підлеглого.

Той відповів, що й справді почувається трохи недобре. Хоч це було брехнею, бо насправді йому з голови не йшов росіянин, лист і перстень, що, лежачи в кишені жилета, легенько тиснув під ребра. А ще Фелікса розпікав сором, оскільки він уперше робив щось за спиною свого наставника.

На щастя, доктор нічого не запідозрив і порадив асистентові випити чарку коньяку та добре виспатись. Пообіцявши, що так і зробить, Фелікс поспіхом вийшов із клініки. Дорога додому зайняла ще п’ятнадцять хвилин.

В їхній із Ґретою спальні було порожньо. Його дружина, як завжди в цей час, вже була на роботі. Вона служила гувернанткою в багатій швейцарській сім’ї, що переїхала два роки тому до Бадена. Навчала дітей французької, танців та водила їх ввечері до театру. Не роздягаючись, Фелікс ліг на ліжко й зарився обличчям в її подушку. З насолодою вдихнув знайомий щемкий запах, у якому добре знав кожну нотку: мило, олійка для шкіри й мазь для доброго сну, яку дружина намащувала собі на скроні. Ґрета завжди так пахнула, коли засинала. Цей запах пробуджував у ньому одночасно пожадання й ревнощі. А також знову витягував на поверхню сумніви й власну невпевненість.

З пів години Фелікс намагався заснути, але марно. Врешті плюнув на сон, підвівся й привів себе до ладу. Ще за кілька хвилин подався снідати до улюбленої кнайпи за рогом вулиці. Рука його щоразу тягнулася до кишені жилета, аби переконатися, що перстень, який він отримав уночі від російського пацієнта, досі на місці. Збоку можна було подумати, що в молодого чоловіка поколює десь біля селезінки.

У кнайпі, як завжди у ранішній час, вільних місць майже не було. Сніданок тут коштував недорого, тому їдців кожного ранку набивалося чимало. Були це молоді лікарі, як‑от Фелікс, небагаті вчителі, дрібні торговці, а також робітники, що обслуговували тутешні лікувальні басейни та бювети з мінеральною водою. Дим від їхніх цигарок тягнувся до низької дерев’яної стелі, де збирався у прозорі хмари, створюючи цим людям власні тимчасові небеса. Вікна у кнайпі не відчиняли, бо знадвору було досить прохолодно. Отож цей вранішній світ був замкнений сам у собі. Спокійний і самодостатній. І навіть не вірилося, що за якусь годину він розчиниться у світі зовнішньому, коли ця публіка, поспішаючи, піде геть і візьметься до щоденної рутини.

Фелікс зняв плаща, капелюха й почепив їх на кострубатий вішак. Тоді вмостився за столиком під стіною. Кельнер, кругленький верткий чоловічок, підійшов одразу. Він знав і цінував постійних клієнтів, тому рідко змушував їх чекати. Його короткі вусики підстрибнули у привітній усмішці, і Фелікс міг бути певен, що вона в нього щира.

Асистент замовив підсмажений хліб, яєчню, шматочок баварського сиру і каву.

– Маєте трохи стомлений вигляд, – співчутливо зазначив кельнер.

– Була нічна зміна, а вранці заснути так і не вдалося, – сказав Краут.

Чоловік з розумінням кивнув.

– Якщо не надто сьогодні поспішаєте, то я принесу дещо. За рахунок закладу.

Кельнер підморгнув йому і зник за шинквасом. Повернувся за якусь хвилину, несучи на таці прозорий келишок, наповнений горілкою. Вдруге підморгнувши клієнтові, чоловік поставив його перед ним на стіл.

– «Wyborowa» з Позена. Вчора отримали. Чиста, як сльоза немовляти, – промовив кельнер притишеним змовницьким голосом. – Саме те, що потрібно після важкої ночі.

– А чи не надто рання година? – з сумнівом у голосі запитав Фелікс, хоча тієї ж миті пригадав, що випити йому радив також і доктор Ріцке.

– А хіба буває рано для ліків, пане Крауте? Людина п’є їх, коли потребує, – промовив офіціант. – Заждіть лише, принесу вам сніданок.

«А й справді, – подумав Фелікс, вкотре перевіривши, чи на місці перстень, – гірше мені точно не буде, а от впевненості трохи додасться…»

Яєчня ще шкварчала в нього на тарілці, а хліб і сир мали апетитніший, ніж зазвичай, вигляд. Асистент підніс зі столу келишок і з приємністю відчув долонею його прохолоду. Тоді вже без сумнівів перехилив горілку собі до рота. Алкоголь приємно спалахнув у горлі і розлився нутром. Одразу після цього Фелікс глибоко вдихнув – він робив так завжди, коли випивка припадала до ґусту. Тільки після цього заходився їсти сніданок. Після їжі закурив, обдумуючи, що робитиме сьогодні вдень. Найперше – слід піти до готелю «Під золотим оленем» і довідатися, чи прибув уже граф Орлов. Якщо так, тоді він одразу ж передасть йому листа від Яші… А далі – піде до ювеліра, покаже йому персня і з’ясує, за скільки може продати цю коштовність. Якщо гроші в ювеліра знайдуться одразу, купить Ґреті якийсь подарунок. При згадці про дружину Фелікса знову охопило бажання. Він купить їй подарунок і запросить до ресторації. Або принесе вино і солодощі додому. Вони вип’ють, і Ґрета кохатиметься з ним – не так, як завжди. По-іншому – як із сильним чоловіком. Пристрасно й безсоромно, мов колись. Він більше не вдивлятиметься їй в обличчя, бо й так буде певен, що їй добре. Що вона віддається йому не з жалю чи обов’язку, а тому, що по-справжньому його хоче.

Фелікс загасив цигарку й виклав на стіл пів марки за сніданок. Підвівся, вдячно кивнув на прощання кельнеру, одягся й вийшов на вулицю. На вулиці було похмуро й трохи вітряно, тому асистент одразу ж підняв комір плаща й глибше насадив на голову капелюха. Попри те що був уже квітень, весною в місті навіть не пахло. На узгір’ї, біля руїн Старого Замку[8], лежав сніг і, судячи з погоди, пролежить там ще довго.

Вузьким брукованим провулком, що незручно звивався вгору, чоловік вийшов на залюднену Фрідріхштрассе, де, тримаючись хідника, щоб не потрапити під екіпаж або під колеса якого-небудь автомобіля, пройшов кількасот метрів до повороту на Вердерштрассе. Тут, неподалік від міського парку, височів чотириповерховий розкішний готель «Під золотим оленем», найстаріший і найдорожчий у Бадені.

Швейцар відчинив перед ним двері, проте якось недбало, вочевидь тому, що не мав жодної надії отримати від Фелікса чайові. Той зі свого боку, звісно, й не збирався давати йому ані пфеніга. Обмінявшись з ним холодними поглядами, Краут зайшов у вестибюль.

Інтер’єр зблиснув перед ним світлом і розкішшю, золотом і велетенськими картинами у коштовних рамах, гладким мармуром і товстезними колонами, поміж якими на підвищенні, наче вівтар в античному храмі, знаходилася стійка рецепції.

Роль жертовних ягнят, схоже, дісталася двом рецепціоністам, які, завмерши й не сміючи вимовити ані слова, вислуховували істерику якоїсь мадам. Її чоловік стояв позаду, чи то підтримуючи дружину, чи то разом з адміністраторами чекаючи, коли в неї скінчаться запаси жовчі. Іноді він ніжно брав її за лікоть і лагідним голосом промовляв щось російською, проте щоразу вона жестом наказувала йому не втручатися. Кричала вона французькою, час од часу зупиняючись, щоб набрати в легені повітря і підібрати потрібне слово. Фелікс не знав французької, тому нічого не розумів. Бідолахи за стійкою, найпевніше, воліли б не знати французької, щоб також не розуміти.

Фінал цієї сцени виявився доволі яскравим і несподіваним. Дама вигукнула останню свою фразу якось надто голосно й натужно, від чого заточилася назад і впала просто на руки чоловікові.

– Дивіться, що ви зробили, негідники! – замість неї вигукнув той.

Фелікс уже хотів кинутися на допомогу, проте побачив, що дама встояла на ногах, хоч вигляд мала виснажений. Чоловік простягнув їй флакон із ароматичною сіллю, після чого, гнівно зиркаючи в бік рецепції, повів її до сходів. Щойно вони пропали з виду, як адміністратори за стійкою зітхнули з полегшенням і одночасно взялися витирати хустинками зволожені лоби. На Фелікса вони не звертали жодної уваги, аж поки той не підійшов достатньо близько. Один із них був зовсім молодим, мав не більше двадцяти років. Інший – старший, з рівною поставою і дещо манірними рухами. Обидва зміряли гостя поглядом, намагаючись, видно, одразу зрозуміти, хто він і що йому треба.

Фелікс вирішив усміхнутися.

– Ну вона й істеричка, – співчутливо сказав він.

– Це ще мадам Панфілова не надто сердита. Ви й уявити не можете, що тут відбувається, коли в неї по-справжньому поганий настрій, – відповів молодший.

Старший колега кинув на нього суворий погляд, і той замовк, винувато опустивши очі.

– Чим можемо служити, шановний пане? – звернувся він до Краута.

Голос цей чоловік мав рівний, слова вимовляв чітко, з підкресленою штучною приязню.

– Я шукаю одного російського вельможу, – сказав Фелікс, – він зупинився у цьому готелі.

Тепер навіть старший адміністратор не стримав усмішки.

– Добродію, – мовив той, – у нас майже всі номери займають російські вельможі. Чи не могли б ви назвати його ім’я?

– Звісно… – відповів Краут, сам дивуючись зі своєї недалекоглядності. – Це граф… граф Орлов.

Рецепціоніст, схоже, зрозумів, про кого йшла мова.

– Його світлість повинен був прибути на світанку. Одну секунду, я перевірю в списках.

Він рушив до прочинених дверей за стійкою, й було чути, як десь у сусідньому приміщенні чоловік перегортав невидимі сторінки.

– Чого та мадам збісилася? – пошепки запитав Фелікс у молодшого, скориставшись нагодою.

– Не подали в номер кав’яру, – так само пошепки відповів йому рецепціоніст. При цьому він скорчив таку серйозну міну, ніби йшлося про справді страхітливий злочин, за який ще сьогодні його привселюдно стратять. Фелікс розтулив рота, щоб запитати більше, але не встиг, бо тієї ж миті з журналом у руках повернувся старший.

– Так і є, – на ходу говорив він, – граф Орлов поселився сьогодні ще перед восьмою і просив за жодних обставин не турбувати його аж до вечора.

На цих словах адміністратор категоричним рухом закрив свої списки.

– Я маю для нього листа, – сказав Фелікс.

– Ви чули: «За жодних обставин», – повторив старший. – Мені шкода. Навідайтеся сюди десь після сьомої.

«Найпевніше, доведеться шукати його в клубі», – подумав Краут і, подякувавши, рушив до виходу. Там знову наштовхнувся на швейцара, який цього разу вирішив не відчиняти перед ним дверей. Фелікс прочинив їх сам, зійшов зовнішніми сходами і неквапно рушив тією самою Фрідріхштрассе, яка привела його до готелю.

Йдучи тепер у протилежний бік, асистент Краут намагався вигадати, як убити час аж до сьомої. Приємний ефект від випитої чарки потроху вивітрювався, і на зміну йому знову приходила їдка втома від безсонної ночі. Можна було повернутися до кнайпи й випити ще, проте Фелікс побоювався сп’яніти. Краще вже потім, коли віддасть тому графові листа і побуває у ювеліра…

Раптова думка, що промайнула у стомленій голові, повернула Феліксу добрий гумор: до ювеліра він може піти просто зараз! Звісно, пасувало б зробити це після виконаної роботи, але що складного в тому, щоб передати комусь листа? До того ж ввечері ювелірні крамниці вже зачинені, й доведеться чекати до наступного ранку. А в нього грандіозні плани ще на сьогодні.

Підбадьорений цими роздумами, Краут вирушив на Кайзерштрассе, де була найбільша в місті ювелірна крамниця Вайсманна. Йти було недовго, проте чоловіка раптом охопило таке хвилювання, що він мусив зупинитись і закурити. Несподівано йому здалося, що за ним стежать. Пильнують кожен його крок ще, мабуть, від кнайпи… Викуривши одну цигарку, він одразу ж запалив другу, одночасно намагаючись себе опанувати. «Ніхто не знає, що в мене в кишені. Ніхто не знає, куди я йду…» – переконував він себе, одночасно вдаючи байдужого перехожого, який просто зупинився покурити й порозглядати Кургауз[9] навпроти.

– Треба попросити доктора Ріцке ставити мені менше нічних чергувань, – пошепки сказав він сам до себе, – від них в мене нерви, як у параноїка…

Коли сяк-так вдалося заспокоїтись, асистент рушив далі. Докладаючи, щоправда, чимало зусиль, аби не озиратися кожної хвилини.

Крамниця Альберта Вайсманна розташовувалася поруч із міським казино в самому центрі Бадена. Розміщення це виявилося досить вигідним. Власник часто затримувався в ній до ранку, знаючи, що десь після півночі можна сподіватися візиту якого-небудь азартного невдахи, котрому негайно треба продати якусь свою коштовність, аби за отримані гроші спробувати відігратись.

Про Альберта Вайсманна ходили різні чутки. Подейкували, що свій ґешефт він розпочав понад тридцять років тому з того, що завозив дешеве золото з російського Уралу. Відстань у тисячі миль він раз або двічі на рік долав самотужки, не покладаючись на посередників та не беручи собі спільників. Довгі роки він уникав грабіжників, підкуповував митників і терпів усі дорожні негаразди, аж поки одного разу ледь не загинув у пащі ведмедя. Звір підстеріг його і напав, коли ювелір пішки йшов до залізничної станції. Як завжди, сам, звично не довіряючи жодній людській душі в цілому світі. Врятував його мисливець, що вистрілив у тварюку з відстані ста кроків і, на щастя, не промахнувся. Розповідають, що вдячний Вайсманн віддав мисливцеві все, що мав у торбі й кишенях, залишивши собі тільки гроші на дорогу. Повернувшись до Бадена, чоловік вирішив так далеко більше не їздити. Та й узагалі не виїжджати далі рідного міста, тим більше, що золота за ці роки трохи назбирав. Якраз вистачило, щоб купити в збанкрутілого аптекаря його аптеку й облаштувати там ювелірну майстерню, а потім і крамницю.

Втім, за короткий час поповзли чутки, що Вайсманн знайшов у аптечній пивниці забуту алхімічну лабораторію і з допомогою того-таки аптекаря-банкрута навчився перетворювати бронзу на золото, а вугілля – на діаманти. Олії у вогонь підлила звістка про наглу смерть аптекаря. Він начебто вкоротив собі віку за допомогою міцної конопляної мотузки і малярської драбини, що стояла в його коморі бозна-скільки часу без діла. «Не інакше, як Вайсманн звів зі світу спільника, щоб той не вибовкав їхні секрети», – говорили підозріливі містяни. Поліція навіть завела справу й узялася до розслідування, втім, жодної таємної лабораторії у ювелірній крамниці слідчі не виявили (хоча ретельно шукали), та й версія про причетність Вайсманна до смерті аптекаря не знайшла жодного підтвердження. Зате з’ясувалося, що боргів у покійника лишилось, як у собаки бліх, і кредитори писали йому довгі листи подекуди з досить відвертими погрозами.

Розслідування закінчилось, і хоч репутацію Альберта Вайсманна було добряче зіпсовано, клієнтів йому не бракувало. Насамперед тому, що майстром він був непоганим і працював на совість.

Феліксові, звісна річ, були відомі ці чутки. Проте, як людина раціональна, вірив він тільки в те, що могло бути правдою. Зайшовши до крамниці, він зняв капелюха й привітався з господарем. Той сидів за велетенською дерев’яною рахівницею, цілковито заглиблений у розрахунки. Почувши, як рипнули двері, підвівся й рушив назустріч відвідувачу.

Вайсманн був невисокого зросту сивий чоловік з уважним, проникливим поглядом. Обличчя мав злегка жовтуватого кольору, а зморшки різкі, як лінії на контурній карті. Зовнішність його здавалася малоприємною, а проте заговорив ювелір приязно, мовби Краут був тут частим гостем.

– Вітаю, молодий чоловіче, – сказав ювелір, знімаючи зі свого гострого носа делікатні окуляри в дротяній оправі. – Чим можу допомогти?

– У мене є дещо… – почав Краут. – На продаж, якщо ваша ласка.

– Он як, – посерйознішав господар. – Що ж, показуйте. Подивимося, чи воно мене зацікавить.

Фелікс озирнувся на двері, мовби побоюючись, що за ним міг зайти ще хтось, а тоді дістав з кишені перстень. Ювелір насадив окуляри на носа й, узявши коштовність до рук, уважно до неї придивився. Розглядав кілька хвилин, а тоді перевів погляд на гостя.

– Отже, на продаж? – перепитав Вайсманн.

Клієнт ствердно кивнув.

Господар повернув йому персня, швидко підійшов до дверей і замкнув їх на ключ.

– І скільки ви хочете? – мовив ювелір, повернувшись на попереднє місце.

– Рівно стільки, скільки він коштує, – по-діловому відповів асистент.

– Він коштує чимало, молодий чоловіче. Зізнаюся, я стільки не маю. Тобто не маю тут, в крамниці… Але викупити його у вас готовий.

Він задумався на кілька хвилин, заклав руки за спину й кілька разів пройшовся вздовж крамниці. Фелікс затамував подих, стежачи за ним і дослухаючись одночасно до цокання годинника на стіні. Під годинником одна біля одної стояли книжкова шафа і засклена вітрина, де лежали прикраси. Далі було облаштовано робоче місце майстра: масивний дубовий стіл, заставлений вагами, скриньками з інструментами, кількома записниками, чималою лінзою на підставці й двома лампами. Одна була гасова, інша – швидше за все, електрична.

– Зробімо так, – зупинившись, сказав ювелір. – Частину грошей, а саме п’ять тисяч марок, я видам зараз. На решту ж суми напишу боргове зобов’язання. У ньому буде сказано, що я повинен повністю з вами розрахуватися не пізніше, ніж за два тижні. Рівно стільки часу мені знадобиться, аби отримати необхідні кошти в банку. Що скажете?

Він пильно глянув на співрозмовника, ніби оцінював вартість і його самого.

– П’ять тисяч марок, – повторив Фелікс, – а решта суми – це скільки?

Асистент нетямився від щастя, проте боявся це показати й удавав із себе прискіпливого продавця.

– Решта суми – це ще десять тисяч, – відповів Вайсманн.

Феліксу перехопило подих.

– Згода, – вимовив гість.

Мабуть, він сказав це занадто поспішно й охоче, бо ювелір посміхнувся і на якийсь час зник у себе в комірчині. Чути було, як господар відмикає важкий замок, відчиняє двері сейфу, відраховує потрібну кількість купюр і знову надійно замикає свій сховок. Коли повернувся до гостя, то обличчя мав почервоніле, ніби вся ця процедура вартувала йому значних зусиль.

– Ось, можете перерахувати, – сказав він, простягаючи Феліксові акуратний паперовий згорток.

– Немає жодної потреби… – хотів заперечити той, але Вайсманн його перебив:

– Гроші люблять порядок, тишу і добру лічбу. Крім того, я міг випадково відрахувати вам більше… Перераховуйте, а я тим часом помилуюся своїм новим надбанням. Ви дозволите? – ювелір простягнув руку.

– Звісно, – відповів Фелікс, віддаючи йому перстень, – він тепер ваш.

– Саме так… – якимось хижим голосом промовив господар, сідаючи за свій стіл. – Тепер мій.

Чоловік увімкнув електричну лампу й підніс коштовність до лінзи. Уважно роздивившись її з усіх можливих ракурсів, ювелір ствердно промовив щось сам до себе й узявся писати боргове зобов’язання. Тривало це близько чверті години, аж доки врешті Вайсманн широко розписався під текстом, а поруч з підписом поставив печатку. Потім зачекав ще зо дві хвилини, аби висох атрамент. Далі підвівся й приніс документ Феліксу. Той взяв його й перечитав текст. Усе там було так, як і говорив ювелір: решту грошей, тобто десять тисяч марок, він обіцяв віддати Крауту не пізніше полудня 23 квітня 1906 року. Залишалося тільки потиснути один одному руки і попрощатися, що вони і зробили.

Коли гість пішов, ювелір не поспішав повертатися до своєї звичної роботи. Точніше, чоловік вирішив на сьогодні про неї забути. Якусь хвилину він ще потримав перстень перед очима, а тоді швидко поклав його до кишені жилета, точнісінько як перед тим Краут, і заходився одягатись. Швидко накинув пальто, шарф, до кишені поклав пару тонких рукавиць. Спершу вирішив узяти капелюх, але передумав і насадив на голову зручного теплого кашкета. Наостанок зняв свої делікатні окуляри, замінивши їх більшими, що мали масивніші лінзи й міцніше сиділи на обличчі. Після цього Вайсманн поспіхом вийшов на вулицю й зачинив крамницю ззовні. Більше сьогодні повертатись до роботи він не збирався.

Ювелір подався до заднього двору казино, де під широким навісом стояв його «Даймлер» поруч із кількома іншими авто. Нечисленні баденські автомобілісти облаштували тут стоянку, щомісяця сплачуючи певну суму власнику закладу й прилеглої території. Той, зі свого боку, зобов’язав сторожа пильнувати автомобілі вдень і вночі. Навряд чи хтось намагався би їх вкрасти, а от розібрати й зазирнути всередину механізму – на це охочих знайшлося б чимало.

Вайсманн вмостився на водійському сидінні, вдягнув рукавці й завів двигун. «Даймлер» затрясло, а з вихлопної труби почулося знайоме чмихання. Понад усе він зараз боявся, що авто не поїде. За останній тиждень воно вже тричі виходило з ладу. Проте сьогодні йому щастило. Сторож, що ліниво виповз зі своєї будки, відкрив перед ним браму, і Вайсманн виїхав зі стоянки.

Далі слід було набратися терпіння, щоб проїхати гамірною Фрідріхштрассе, не зіткнутися при цьому з кінним фіакром і не наскочити на випадкового роззяву, якому раптово заманулося перейти вулицю. Цей відрізок дороги до виїзду з міста завжди коштував йому шалених нервів. Руки після нього ще довго тремтіли, а єдиним бажанням було зупинитися в найближчій кнайпі й перехилити чогось міцного. Проволікшись так до Страсбурзької Дороги, Вайсманн врешті зміг впевнено натиснути на газ і поїхати швидше.

За містом починалися виноградники. Безлисті лози сільванера, рислінгу і дорнфельдера в цю пору мали вигляд сірий і непривітний, як випалений ліс, і залишалося тільки домислювати, як зміниться в кольорі тутешній ландшафт вже за кілька місяців, з настанням літа. Втім, найчарівнішою порою в цих місцях була осінь, коли минають спекотні дні, а в місцевих Weinstuben[10] з’являється молоде вино. Найвеселіший час для довколишніх гультяїв і найприбутковіший для виноробів.

За якийсь час Вайсманн виїхав до Райну, і його «Даймлер» помчав уздовж плину ріки, іноді обганяючи навантажену баржу або пароплав, що курсував, найпевніше, між Страсбургом і Майнцом чи Мангаймом. Протилежний берег Райну виглядав казково: зі скелястих виступів виростали середньовічні замки й сторожові вежі. А часом і саме гігантське каміння вибудовувалося у велетенські химери, що стриміли над водою, заворожуючи туристів і погрожуючи річковим суднам.

Втім, Вайсманну, по щирості, було плювати на всю цю мальовничість. Він дивився перед собою, намагався не вскочити колесом у випадкову яму і дістатися до цілі якнайшвидше. Водій сповільнився, тільки коли побачив попереду стару портову вежу. Ніякого порту в цьому місці давно не було, і навіть берег Райну встигли перепланувати, укріпивши його схили бетоном і камінням, аби дорога, що проходила всього за кілька метрів від води, не нищилася повенями. Та попри те, вежа виглядала добре збереженою, хоч і не виконувала більше ніякої функції. Видно, річкові транспортні компанії вирішили не покидати цю споруду напризволяще й час від часу виділяли кошти на ремонт.

Портова вежа була для Вайсманна орієнтиром. Тут він збочив, об’їхав її і попрямував далі вузькою лісовою дорогою, аж доки та не закінчилася біля важких металевих воріт, за якими виднілася невелика струнка вілла з двома шпилястими вежами і кількома різьбленими балконами. Такими зазвичай були маєтки тутешніх багатих виноробів або власників суднохідних компаній.

Вайсманн заглушив двигун і вийшов з авто. Браму було зачинено зсередини, тож довелося почекати, доки його побачить сторож і прийде відчиняти.

– Автомобіль прошу залишити ззовні, пане Вайсманне, – озвався той до прибулого, – такі нові правила.

Сторож, хоч старий і сивобородий, але поставу мав рівну, як у вишколеного вояка. Зрештою, нічого дивного. Цей чоловік був військовим емеритом і ще десять чи п’ятнадцять років тому носив унтер-офіцерський мундир. На гостей дивився трохи зверхньо й говорив таким тоном, ніби віддав накази новобранцям. Вайсманн його недолюблював і намагався спілкуватися з ним якомога менше. Тому й зараз не сперечався і слухняно залишив авто поза брамою, попросивши тільки, аби той, не зволікаючи, повідомив про його приїзд.

– Звісно, повідомлю, пане Вайсманне, – відповів колишній унтер. – А ви тим часом ідіть до будинку й почекайте в передпокої.

Знову це прозвучало як наказ. «Щоб тобі заціпило, старе хамло», – сердито подумав гість і рушив мощеною алеєю до високого ґанку. При цьому йому здалося, що крок його раптом зробився ритмічним і чітким, майже як стройовий.

У вітальні виявилося холодно, мов у погребі, тому Вайсманн залишив на собі пальто, знявши тільки кашкета, шарф і рукавиці. Камін тут не розпалювали, схоже, давно, чи то сподіваючись на весняне потепління, чи заощаджуючи дрова. Залишки попелу в ньому були схожими на закам’янілості з музею прадавньої природи, а довжелезна кочерга, що стояла поруч, здавалася непотрібним і випадково забутим тут предметом.

Попри те що у вітальні стояло кілька стільців, довкола прямокутного столу, призначеного, мабуть, для спільної трапези чи ділових обговорень, гість вирішив почекати на прийом стоячи. Він підійшов до вікна і трохи ширше відхилив важкі запилюжені портьєри. З протилежного боку шибки був похмурий, але доглянутий сад. Кілька старих яблунь, розлогі вишні й акуратні кущі смородини. Найпевніше, за садом також доглядає сторож. Той самий жорсткий унтер у відставці. Щойно Вайсманн подумав про нього, як тієї ж миті той сам зайшов до передпокою.

– Пан майор чекає на вас, – коротко повідомив старий служака.

– Прекрасно, – відповів гість, і, не дивлячись більше на нього, зайшов до сусіднього покою.

Той, кого сторож назвав майором, не мав на собі військового мундира. Чоловік був одягнений у звичайний твідовий костюм з вузькою, нерівно зав’язаною краваткою. При появі гостя неспішно підвівся з-за столу й простягнув йому руку для привітання. Після цього вказав прибулому на стілець.

– Не чекав вас, – прямолінійно, проте без жодної неприязні сказав майор, знову сівши за стіл і відкинувшись на спинку стільця. Той жалібно заскрипів під його масивним атлетичним тілом.

– Не скажу, що й сам збирався покинути до дідька сьогоднішню роботу і пхатися в це задуп’я, пане Фішере, – з образою в голосі відповів ювелір, – приємності для мене в цьому вкрай мало.

– Ну-ну, пане Вайсманне, – примирливо промовив майор, – не ображайтесь. Я сказав, не подумавши. Бажаєте чаю?

Гість уявив, як чай готує той самий унтер, і поспішно відмовився. Фішер, здавалося, вгадав його думки.

– То, може, трохи бренді? – запропонував він. – Я попрошу Клавдію нам принести.

– Клавдія також тут? – здивувався ювелір.

– Так, пане Вайсманне. Скажу більше: ледь не весь Третій відділ[11] зараз під Баденом…

Майор на хвилину вийшов з кабінету. Власне, це справді був його кабінет, хоч це приміщення нагадувало радше бібліотеку.

Книжкові полиці стояли вздовж усіх чотирьох стін і навіть затуляли частину вікна за спиною Фішера. І зовсім не тому, що майор, заступник директора Управління прусської військової розвідки, полюбляв читати. Книжки добре поглинали звук, тож мовців у кабінеті було доволі важко підслухати ззовні. І, звісно ж, за книжковою полицею зручно ховати потаємні двері, а між самими фоліантами – документи та зброю.

Вайсманн також знав, що майор тільки на позір недбало вийшов за двері й лишив гостя самого в кабінеті. Чоловік майже фізично відчував, як його зараз свердлить уважний погляд звідкілясь з-за тих книжок. От хоча би з тієї щілини між масивним зібранням енциклопедистів[12] і раритетним виданням «Божественної комедії» Данте. Жоден, навіть найменший, рух прибулого не залишиться непоміченим. Що вже й казати про яку-небудь дію. Тому Вайсманн сидів нерухомо, як статуя, аж доки не повернувся Фішер. Майор знову вмостився на своєму стільці і вже тепер зосереджено глянув на гостя.

– Вам не гаряче в пальті? – запитав він Вайсманна.

– Трохи, – відповів той і підвівся, аби зняти його з себе. – У вашому передпокої можна зберігати трупи… Там достатньо зимно.

Фішер засміявся.

– Вішак праворуч від вас, – по-господарському сказав він і встромив до рота цигарку. Пожувавши її своїми повними м’ясистими губами, майор запалив сірника й закурив. Після цього гостинно підсунув відкритий портсигар на край столу, аби ювелір міг пригоститись. Той не відмовився.

– То що трапилося, дорогий пане Вайсманне? – запитав Фішер, випускаючи в його бік густий струмінь диму. Своїми великими округлими щоками цей чоловік міг би завиграшки видувати скляні кулі, мов заправський склодув.

– Сьогодні вдень до моєї крамниці зайшов один молодий чоловік, – перейшов до справи гість, – він приніс на продаж дещо надзвичайно цікаве…

Ювелір потягнувся до кишені жилета, але тієї ж миті двері прочинилися й до кабінету зайшла чорнява жінка в темно-синій сукні, несучи в руках тацю з пляшкою «Ашбаху»[13] і трьома келихами-сніфтерами. Вайсманн смикнувся, як від болю, але тієї ж миті заспокоївся.

– Пані Шраґмюллер, радий вас бачити, – сказав він, ґречно підводячись.

– Я вас також, Альберте, – кинула жінка й, підійшовши до столу Фішера, поставила тацю на стільницю.

– Дякую, Клавдіє, – промовив майор, – залишіться, будь ласка. Пан Вайсманн приніс нам якусь цікаву звістку.

Він підвівся й приніс жінці стілець. Потім розлив бренді у три склянки.

– І що ж мав при собі той молодик? – запитав Фішер, подавши кожному його порцію випивки.

– Дещо дуже цікаве, – повторив ювелір. Він випив бренді одним ковтком, а тоді відставив порожню склянку й витягнув з кишені перстень. – Гляньте…

– Яка гарна річ, – вихопилося у Клавдії.

– Ще б пак, – нервово посміхнувся ювелір, – але справжня цінність її в дечому іншому… – тут він виразно глянув на Фішера. – Ви здогадуєтеся, про що я, пане майоре?

– Хочете сказати, перстень з тієї самої колекції? – запитав той після паузи.

– Я не хочу сказати, я це стверджую, чорт забирай! – не стримався Вайсманн.

– Якщо ви вже дозволили мені залишитись, панове, то, може, відкриєте тему розмови? – сказала Клавдія.

Вона вперше усміхнулася, і усмішка її виявилася чарівною. Пані Шраґмюллер була вродливою жінкою приблизно сорока років. Той вік, коли жіноча краса досягає своєї повноти й досконалості. Поодинокі зморшки її не псували. Губи нехай не палали, як у дівчини, проте були тонкими й привабливими. Шкіра зберігала еластичність, хоч, може, обличчя й здавалося занадто блідим. Аристократичності додавали високі вилиці й акуратний ніс. Єдине, що вражало випадкового спостерігача, – це її погляд. Щось було в ньому холодне, крижане й убивче. І, здавалося, приховувати його жінці було вкрай важко. Так само, як важко приховати в тонкому делікатному одязі гострий смертоносний ніж.

– Чи пам’ятаєте, Клавдіє, такого собі Якова Бобровського? Російського вельможу-втікача, який за дивних обставин зник рік тому в Берліні? Кажуть, він, попри своє благородне походження, таємно підтримував есерів-революціонерів[14] у Петербурзі і за це потрапив у немилість до царя, – сказав Фішер. – Бобровському вдалося втекти до Пруссії, прихопивши при цьому майже все своє золото. Це було трохи більше року тому, а зник він цієї зими, у січні. Разом зі своїм бісовим багатством… Звісна річ, за Бобровським тепер полює «охранка», і, крім того, російський консул вимагає від нашої поліції знайти його живим або мертвим. Краще, звісна річ, живим разом із багатством.

– Пригадую, – мовила Клавдія, – здається, мова йшла про доволі велику кількість золота?

– Велетенську, – кивнув майор, – росіяни стверджують, що Бобровський вивіз близько двох тисяч фунтів.

– Але ж не міг цей чоловік вивезти стільки коштовного металу за пазухою.

– Звісно. Поліція припускає, що золото було в ящиках з рудою, яка прийшла вантажним кораблем в Гамбург. Потім «руду» доставили в Берлін до власника. Де воно тепер, а головне – де сам Бобровський, лишається загадкою.

– А як до цього причетний наш любий Альберт? – жінка перевела погляд на ювеліра.

– Справа в тому, що князя Бобровського я знаю доволі давно. Йому належала копальня в Уральських горах, де я купував золото, – пояснив Вайсманн. – Природно, що, опинившись у Пруссії, він зв’язався зі мною.

– Чому?

– Просив допомогти йому оцінити коштовності й порадити надійний банк. Не підозрюючи, звісна річ, що я пов’язаний A III b.

– Тобто ви бачили цей скарб, Вайсманне? – здивовано вигукнула жінка.

Той кивнув.

– Не просто бачив, пані Шраґмюллер, а й склав детальний список усіх коштовностей, які на той час мав граф. Від мене він приховав тільки золоті злитки. Їх він міг оцінити й без допомоги ювеліра, – пояснив Вайсманн, – на щастя, копія цього списку залишилася в мене.

– А ви завбачливий чоловік, – похвалила його Клавдія.

– Я знав, що історія тільки розпочинається, тому одразу зв’язався з майором Фішером. Проте прусська таємна служба не встигла… – він з докором зиркнув на офіцера.

– І цей перстень… – промовила жінка, і в очах у неї зблиснули хижі вогники.

– І цей перстень я вже бачив, пані Шраґмюллер, – доповнив ювелір, – тримав у руках, оцінював, а потім заніс у список під номером 178… Саме тому, коли він вдруге потрапив мені на очі, я майже одразу його впізнав.

– Гаразд, – озвався Фішер, – якщо ви впевнені в тому, що цей перстень і справді зі скарбу Бобровського, то чи маєте якісь здогади, звідки він у того молодика, що приніс його вам?

– Я не запитую такого в клієнтів, пане майоре, – відповів ювелір, – ці питання відлякують, і тоді все йде псові під хвіст. Клієнт вирішує, що я працюю на поліцію, й забирається геть.

– Чорт забирай, Вайсманне! Саме в цьому випадку слід було зробити виняток. Або ж придумати щось, хай вам трясця! – викрикнув Фішер.

– А я і придумав, – сварливо відповів ювелір. – І, якщо дасте мені можливість договорити, то дізнаєтеся що саме.

Офіцер замовк і підпалив наступну сигарету.

– Це коштувало мені чималих грошей, – продовжив Вайсманн після паузи, – і я навіть не сподіваюся, що ви компенсуєте мені бодай частину… Від мене той молодик отримав боргове зобов’язання на десять тисяч марок. Він прийде за своїми грішми через два тижні.

– Ви взяли занадто багато часу, – вже спокійніше зазначив майор.

– Саме стільки потрібно, щоб провести банківську операцію. Якби я назвав коротший термін, він би щось запідозрив. Бо вигляд мав чоловіка недурного, – пояснив Вайсманн.

– Слід було сказати, що гроші у вас в іншому сейфі… – не вгавав Фішер.

– Годі вам, – перебила його Клавдія. – Пане майоре, ви занадто прискіпливі. Як на мене, наш друг чудово зорієнтувався в ситуації. І наш відділ мусить бути йому вдячним.

Вона підвелася, взяла зі столу пляшку і вправно долила бренді чоловікам і собі.

– Гаразд. Визнаю, ви маєте рацію, пані Шраґмюллер, – примирливо сказав Фішер. – У цій справі нарешті виявлено хоч якийсь слід, і це заслуга Вайсманна…

Він підвівся і підійшов до вікна, затуливши своєю громіздкою постаттю майже весь вид на похмурий сад. Замість нього над столом зависла хмара цигаркового диму, ніби четвертим співрозмовником був який-небудь дух із потойбіччя.

– А що можете сказати про того молодого суб’єкта? – не озираючись, запитав майор. – Звідки він? Чим займається? Де мешкає?

Вайсманн стенув плечима.

– Інтелігентний, стриманий… Можливо, інженер або вчитель. Думаю, мешкає тут, у Бадені.

– Або курортник, – припустила Клавдія. – Лікує шлунок, наприклад.

– Хтозна, хтозна… Стривайте, – раптом осінило ювеліра. – Від нього справді чувся запах медикаментів.

– Ну от, – вдоволено мовила жінка.

– А може, він просто доглядає хворого родича? – припустив Фішер.

– Або ж лікар за фахом, – додав Вайсманн.

– Словом… – Фішер повернувся до присутніх. – Нашим філерам є над чим працювати. І вже точно доведеться побігати.

Здавалося, майор вирішив таким чином завершити розмову, проте Вайсманн не поспішав іти геть.

– Мусимо обговорити ще одне питання, пане Фішере.

– До ваших послуг.

– Питання… грошей, – тут він покосився на Клавдію, – мені, зізнаюся, не надто зручно при дамі.

– Насамперед пані Шраґмюллер – наша з вами колега і моя права рука, – відповів майор, – тож забудьте про те, що вона жінка.

«Забудеш тут», – майнуло у Вайсманна в голові. Її вродою він обпікався, як гарячим залізом. І хоч був уже чоловіком в літах, з подивом помічав, як не в силах стримати сороміцькі фантазії, від яких червонів так, ніби розповідав їх уголос. Втім, справу слід було доводити до кінця, тому він продовжив:

– Я витратив п’ять тисяч марок готівкою на купівлю цього персня. І ще десять тисяч мушу викласти за два тижні. Все це зроблено в інтересах A III b.

– Хочете сказати, що загалом ваші видатки складають п’ятнадцять тисяч марок? – уточнив Фішер.

– Саме так.

– І це справжня вартість тієї коштовності? – майор вказав на перстень, який весь цей час ювелір не випускав з рук.

– Відверто кажучи, ні, – зізнався той. – Така річ коштує дорожче.

– Наскільки дорожче?

– Десь у півтора рази.

– От і чудово, тоді просто залишите її собі. Звісно, не зараз. А згодом, коли вона вже нам не знадобиться, – підсумував офіцер.

– Але ж це речовий доказ, – засумнівався ювелір.

– Ми не поліція, пане Вайсманне, – сказав Фішер, – тому просто заберете персня собі.

– Вам легко казати, – поскаржився ювелір. – Будь-що зі скарбу Бобровського притягує неприємності.

– Які ще неприємності? – майор потроху втрачав терпіння.

– Гадаєте, я зможу легко його продати? Так само легко, як продали мені? Шанси наштовхнутися на якого-небудь головоріза з російської «охранки» в мене будуть чималі.

– Послухайте, пане Вайсманне, – видихнув Фішер, – ви не штатний працівник Третього відділу, й гарантувати винагороду від Генштабу я вам не можу. Звісно, ми платимо своїм інформаторам, але ці гонорари значно менші, ніж сума, про яку йдеться. Я пропоную дещо інше… – чоловік підніс до рота склянку й вихилив звідти залишки бренді.

– Дещо інше? – нетерпляче перепитав ювелір.

– Коли ми відшукаємо золото, то, гадаю, зникнення невеликої частини злитків ніхто не зауважить. Саме злитків, а не прикрас, які можна впізнати. Там же є злитки, пане Вайсманне?

Чоловік кивнув.

– От і чудово, – промовив Фішер, – тож тільки після того, як ви візьмете зі скарбу свою винагороду, ми передамо його прусському Генштабу. Не раніше… Сподіваюся, тепер ми домовились?

Вайсманн, звісна річ, мав сумніви щодо цієї угоди, проте згодився. Ювелір потиснув на прощання руку Фішеру і вклонився Клавдії. «Нехай буде так, – думав він, прямуючи до свого автомобіля. – Наразі так… А далі – побачимо».

У той самий час Фелікс Краут блукав вулицями Бадена, почуваючись щасливим, але добряче розгубленим. Щасливим, бо мав у кишені п’ять тисяч марок, і марно намагався пригадати, чи колись у житті бачив таку суму. Думка про те, що за два тижні він отримає вдвічі більше, зводила його з розуму, змушуючи прискорювати крок і хаотично будувати в голові найсміливіші плани на майбутнє. На їхнє спільне з Ґретою майбутнє. А розгубленим – бо ця удача виявилася несподіваною, як Господнє диво. До того ж він ще не виконав доручення, хоч це й здавалося дрібницею… Та, попри всі сумніви, одне Краут знав напевно – цих грошей він вже нікому не віддасть! Це, можливо, його єдиний шанс попрощатися із сірим існуванням. Стати кимось іншим, ніж звичайним асистентом психіатра в клініці для душевнохворих.

Десь за пів години блукань Фелікса врешті осінило, що вештатись містом з такими грішми небезпечно. Хоч і в білий день. Краще піти додому й заховати їх у надійному місці, лишивши в портмоне якусь там сотню-дві.

Опинившись знову в помешканні, чоловік довго вибирав сховок. Можна заховати поміж книжок, зашити в підкладку старого кожуха, зробити в шухляді подвійне дно… А хоча… Чому б їх не покласти просто в банк?

Розмірковуючи, Фелікс непомітно для себе вмостився на ліжку, підібгавши ноги, й заснув, обійнявши пачку купюр, наче своє немовля.

Прокинувся він, коли в кімнаті вже сіріло. «Котра година?» – це питання гучним дзвоном вдарило в його голові, й він злякано схопився на ноги. Пачка з грішми впала на підлогу, й чоловік рвучко їх підняв. У голові запаморочилося від надто різкого руху.

Фелікс сів на край ліжка, дочекався, коли минуть памороки, й витягнув з кишені годинника. Була шоста. У клубі треба бути о сьомій. До того ж слід вийти з дому раніше, ніж повернеться Ґрета. Тоді він не муситиме пояснювати, куди йде, точніше, не брехатиме їй.

Де сховати гроші, він так і не придумав, тому запхнув їх знову в кишеню. Поки що це видавалося найнадійнішим місцем. Після цього Фелікс вмився холодною водою і сяк-так причесав волосся. Глянув на себе в дзеркало й скривився: вигляд мав стомлений, одяг зім’ятий, як у волоцюги. Проте гаяти часу більше не міг. Чоловік вийшов з дому й рішуче попрямував туди, де, як він пам’ятав, був клуб «Пігмаліон».

Ні він сам, ні жоден із його знайомих не могли похвалитися, що колись потрапляли всередину цього клубу. Загальновідомим був факт, що туди щовечора з’їжджається виключно богема: мільйонери, найблагородніші дворяни та політики найвищих рангів, кожен з яких за вечір протринькує цілі статки.

Як потрапити всередину, він також не думав аж до моменту, коли кремезний охоронець, одягнений у вечірній фрак, перегородив йому дорогу.

– Чи є у вас запрошення, шановний пане? – з награною люб’язністю запитав він у Фелікса.

– Я не збираюсь тут засиджуватися, тільки мушу виконати доручення, – відповів той.

– Яке доручення?

– Передати дещо певній особі, – твердо сказав Краут. – Даруйте, це вас не стосується.

– Мені шкода, але я не можу вас пропустити.

– Чому?

– Бо такі правила, – буркнув наостанок здоровань і відвернувся.

– Послухайте… – розгублено промовив Фелікс, але той не мав наміру його слухати.

– Гей, ви! – гукнув він різкіше.

Охоронець повернувся.

– Я вже пояснив вам, що не можу пропустити, – говорив він тепер сердито, і Фелікс зрозумів, що запас люб’язності в нього вичерпався.

– Тоді повідомте графа Орлова, що в мене для нього лист, – упівголоса сказав Краут.

Назване прізвище, схоже, справило враження на цього Голіафа. Він кивнув і попросив когось постояти замість нього. Фелікс полегшено відійшов убік. Запалив цигарку, але не встиг докурити до кінця, коли повернувся охоронець і заперечливо хитнув головою.

– Його світлість граф Орлов повідомив, що нікого не чекає, – сказав Голіаф.

– Ну звісно не чекає, але я мушу…

– Усього найкращого, шановний пане. Гарного вечора, – безцеремонно перебив охоронець.

Несподівано Фелікс відчув, як чиясь тендітна рука взяла його за лікоть. Він повернув голову й з подивом побачив перед собою молоду жінку в елегантному пальто й стильному французькому капелюшкові, прикрашеному темно-фіолетовими стрічками.

– Що сталося, Філіппе? – незнайомка, як не дивно, звернулася не до нього, а до Голіафа. – Чому ви не хочете пропустити цього гарного кавалера?

– Пані Шене… Мадам, – трохи розгублено промовив охоронець, – це для вас він гарний кавалер, а для мене – особа, що не має запрошення.

– Не турбуйтеся, мій друже, я маю два.

– Але пані…

– Ви мені не вірите? – жінка насупила брови.

– Ну що ви, мадам…

– Тоді не стійте на дорозі.

З цими словами вона впевнено рушила вперед, потягнувши Фелікса за собою. Одночасно вільною рукою послала спантеличеному Голіафові повітряний поцілунок.

Та щойно вони опинилися за масивними дверима, де починався яскраво освітлений коридор, як уся приязність цієї жінки несподівано зникла. Вона більше не тримала Фелікса за лікоть, а обличчя прибрало якогось знуджено-байдужого виразу. Тепер Фелікс не знав, що спантеличило його більше: її несподівана допомога чи ця разюча зміна.

Пані Шене квапливо рушила вперед, знаком наказавши йому йти слідом. Коридор впирався у сходи, застелені темно-зеленим килимом. Вона розстебнула пальто і, підібравши краї своєї вечірньої сукні, спритно збігла сходами вгору. Фелікс не встигав, і жінка мусила зупинитись на останній сходинці, аби його почекати.

– Дозвольте запитати куди… куди ми… йдемо? – важко дихаючи, запитав Краут, не витримавши цієї таємничої мовчанки.

– А куди ви збиралися, добродію? – насмішкувато запитала мадам Шене, дивлячись на нього згори, як антична богиня на смертного, що з останніх сил дерся на її Олімп. – Хіба ви не хотіли зустрітися з графом?

– Хотів…

– От до нього ми і йдемо. Покваптеся, мсьє Орлов не любить чекати.

Вона відвернулася від нього й рушила далі, зупинившись лише біля гардеробу, де зваблива білявка, одягнена в грецьку туніку, взяла в них верхній одяг. Коли ця німфа наблизилася, Феліксу вдруге забило дихання. Туніка її здавалася невагомою, груди жінка мала високі й гоструваті, а до Краута підійшла так близько, що майже ними до нього доторкнулася. Вловивши на собі черговий іронічний погляд мадам Шене, Фелікс відчув, як обличчя його спалахнуло вогнем, а по спині покотилися тонкі струмені бридкого поту. Гість послабив краватку й спробував усміхнутися – слід було себе опанувати. Він, зрештою, не який-небудь гімназист, а чоловік, що не вперше бачить напівоголену жінку.

До великої клубної зали Фелікс зайшов уже впевненіше. Мадам Шене провела його поміж столиками, потім уздовж сцени, на якій розігрувався піаніст і метушилася решта музикантів. Зрештою, вони підійшли до дверей ложі і, перш ніж постукати, жінка поспіхом поправила зачіску та бретельки сукні.

Коли чоловічий голос зсередини дозволив увійти, вона прочинила двері й зайшла першою. Орлов сидів у кріслі, боком до них, поставивши ноги на камінні ґрати. У каміні палахкотів слабкий вогник – очевидно, запалили недавно. Чоловік тримав у руках сигару й дивився кудись перед собою, де висів турецький килим, а під ним стояла канапа, обшита пурпуровим полотном. Поруч був столик з напоями: невідкоркована пляшка чорногорської ракії, метакса, місцеве баденське вино й графин з водою. Біля них склянки й гільйотинка для сигар.

Орлов перевів погляд на прибулих. Одразу ж усміхнувся мадам Шене.

– Дякую, моя люба, – промовив він, – сподіваюся, у цього пана і справді важлива справа до мене. Варта, скажімо так, ваших зусиль і мого часу.

Жінка усміхнулася у відповідь і вмостилася на канапі, закинувши ногу на ногу. У присутності Орлова вона почувалася вільно, певно, маючи для цього підстави.

– Я повідомив охоронця, коли прийшов, – озвався раптом Краут, якого зачепила ця зверхність. – Той відповів, що ви нікого не чекаєте, й не пропустив мене… Я зовсім не потребував допомоги мадам Шене. Якби ви дозволили мені зайти…

– Я не зустрічаюся аби з ким, – ліниво перебив Орлов. – Ми не знайомі з вами, юначе. Я гадки не маю, хто ви й що вам від мене потрібно. Можу назвати десяток цілком достойних людей, достойніших за вас, що місяцями чекають на авдієнцію у мене. Вони були б украй здивовані, що я прийняв вас із простої цікавості… Тож перейдімо до справи! Маєте дві хвилини.

Він і справді дістав з кишені золотого годинника, мовби підкреслюючи цим серйозність сказаного.

– Дві хвилини – надто багато, пане Орлов, – відповів гість, – я всього лише хочу передати вам листа. Від Яші… Це займе значно менше часу.

Фелікс витягнув з кишені конверта й простягнув його росіянину. Граф перемінився на очах. Відклав сигару й звівся на рівні ноги. Зросту він виявився чималого, втім, схоже, мав звичку горбитись. З обличчя чоловіка в одну мить зникла пиха, погляд більше не був знудьгованим і зверхнім. Орлов уважно глянув на співрозмовника, а потім на конверт. Причому дивився так прискіпливо, ніби хотів прочитати листа не розпечатуючи.

– Від Яші? – перепитав він, беручи послання до рук.

Прибулий кивнув.

– Люба пані Шене, – звернувся граф до жінки, стримуючи усміх, – чи могли б ви ненадовго нас залишити?

У відповідь жінка спочатку надула губки, проте за мить підвелася з канапи й вийшла за двері. Тільки тоді Орлов розірвав конверта й витягнув з нього невелику записку. Швидко прочитав, після цього знову опустився в крісло, тримаючи папір двома пальцями правої руки, точнісінько як перед тим тримав сигару.

– Як вас звати? – запитав він у гостя.

– Фелікс Краут.

– Сядьте, пане Крауте. Будь ласка.

Гість підійшов до канапи, де щойно сиділа мадам Шене, й сів на її місце. Йому прагнулося чимшвидше піти, проте несподівано Фелікс відчув, що сукно зберегло трохи тепла цієї жінки, а в повітрі довкола ще відчувався запах її парфумів. Це схвилювало його так сильно, наче вона ще була тут і якимось дивом опинилася в його обіймах. Краут навіть не одразу почув, що граф знову до нього озвався.

– …відомо, що тут? – вловив він тільки уривок запитання.

– Даруйте? – червоніючи від вуха до вуха, перепитав Фелікс.

– Я запитав, чи знаєте ви, про що йдеться в цій записці, – повторив граф.

– Яша… Мій пацієнт пояснив, що просить вас про зустріч, – відповів гість.

– Отже, ви його лікар? – уточнив росіянин.

– Не зовсім. Я допомагаю доктору Ріцке. Чесно кажучи, ми вперше побачилися з Яшею сьогодні вночі.

– Он як…

Орлов згорнув записку й поклав її в кишеню фрака. Після цього знову взяв до рук сигару й задумливо підніс її до рота. Затягнувся, докладаючи трохи більше зусиль, ніж це зазвичай роблять курці. Видно, сигарний попіл встиг пригаснути.

– А чи знаєте ви, хто такий цей Яків?.. Тобто Яша? Маю на увазі пацієнта вашої клініки.

Фелікс заперечливо хитнув головою.

– Мені зовсім нічого не відомо про нього.

Орлов ще на хвилину задумався, присмоктавшись до своєї сигари, мовби звідти разом із димом витягував думки.

– У листі Яша повідомляє, що віддячив вам насамперед за вашу мовчанку, пане Крауте, – продовжив граф. – А також за те, що влаштуєте нам зустріч.

З першим Фелікс погодився, а от друге було брехнею. Яша ані словом не обмовився про те, що саме йому доведеться влаштовувати візит Орлова до клініки. Втім, пригадавши, яка сума лежала в його кишені, Краут вирішив не заперечувати. Чорт із ним! Зрештою, відвідини пацієнта – звична річ. І нічого протизаконного Фелікс не зробить. Хіба що знову приховає все від доктора Ріцке…

– То як? – продовжив Орлов. – Я можу на вас покластися?

– Можете, – підводячись, відповів Краут. – Післязавтра в мене знову нічне чергування. Буду до ваших послуг.

– Пропонуєте зустрітися з Яковом уночі? – здивувався граф.

– Ні, звичайно. Це викличе зайві підозри у випадкових свідків, – промовив Фелікс, – найкраще, якщо прийдете вранці. Скажімо, о сьомій. У цьому не буде нічого незвичного, деяких пацієнтів провідують о цій годині родичі.

– А як же доктор?

– До приходу пана Ріцке залишиться ще ціла година.

На обличчі Орлова прочиталося схвалення.

– Рівно о сьомій ранку я чекатиму на вас біля запасних воріт, крізь які можна потрапити одразу до нашого парку, – продовжив Краут, – у цей час санітари виведуть Яшу на прогулянку і залишать його під моєю опікою. Я відійду і дам вам можливість поговорити сам на сам.

– Прекрасно, – похвалив граф, – як на мене, задум чудовий.

Він підійшов до столика з випивкою.

– Хочете чогось? – люб’язно запропонував Орлов, вказавши на пляшки з алкоголем.

Фелікс випив би залюбки, але бажання завершити цю розмову й піти геть було сильнішим. Асистент відмовився, проте з жадібністю дивився, як співрозмовник відкорковує метаксу. Ніби не розчувши його відповіді, Орлов наповнив дві склянки.

– Ви нам дуже допомагаєте, пане Крауте, – сказав росіянин, подаючи йому келих. – Проте, мусите затямити одну річ… – Він зробив ковток. – Ані пари з вуст. Зрозуміло?

– Зрозуміло, – відповів Фелікс і вихилив свою порцію бренді одним ковтком.

– Тоді до зустрічі, – промовив Орлов і поплескав його по плечу. Зовсім як старого приятеля.

Поставивши порожню склянку на столик, Фелікс рушив до дверей.

– Якщо бажаєте, залишіться сьогодні в клубі, – сказав йому вслід Орлов, – у нас цього вечора чудова програма. Вам сподобається.

«Пішов ти під три чорти», – подумав Фелікс, але вдячно кивнув графу й поспіхом вийшов з ложі.

Так само поспіхом він збирався пройти через залу, проте несподівано спинився й витріщився на сцену. Там був той самий піаніст і ті самі музиканти, яких він помітив, ідучи до Орлова. Тільки цього разу поряд з ними стояла мадам Шене. Сцена була яскраво освітлена, і її дрібна постать, здавалося, от‑от розтане у променях софітів, як грудка цукру в чашці з кавою.

Першим вступив піаніст, потім кларнетист. До них додалися звуки контрабаса і неспішний ритм барабанів. Грали «Sweet sixteen» з репертуару Гаррі Макдоно[15].

Врешті залунав голос пані Шене:

When first I saw the love-light in your eyes,

I dreamed the world held not but joy for me.

And even though we drifted far apart,

I never dream but what I dream of thee…[16]

Голос жінка мала приємний: грудний, але не надто низький. Такий серед вокалістів називається мецо-сопрано. Здивований і вражений до краю, чоловік сів за вільний столик, аби дослухати пісню до кінця. Зала заповнилася приблизно на третину, але публіка все прибувала. Очевидно, виступ пані Шене був своєрідним привітанням. Коли закінчилася пісня, він перший зааплодував. Причому так енергійно, що на нього поозиралися слухачі з сусідніх місць. Краут вирішив бути стриманішим.

Непомітно до його столика наблизився усміхнений кельнер.

– Чи бажаєте щось випити? – запитав він.

У питанні не було нічого незвичного, проте Фелікс глянув на нього зі здивуванням в очах, ніби той говорив латиною.

– У нас є чудовий «Ельблінґ»[17], – вирішив допомогти йому офіціант, – може бути для початку.

– Так… будь ласка, – розгублено відповів той.

Кельнер, втім, не відходив, мовби розмова мусила продовжитись.

– Склянка «Ельблінґу» цілком пасує, – повторив Краут уже впевненіше.

– Звісно, – ще ширше всміхаючись, проказав офіціант, – однак мушу попередити шановного пана, що цей столик зарезервовано, починаючи з дев’ятої години. Тобто дослухати прекрасну мадам Шене ви зможете, а от коли розпочнуть танцювати наші німфи… – чоловік зробив виразну паузу, мовби даючи можливість гостеві краще уявити спокусливих танцівниць, – коли вони танцюватимуть, вам, на жаль, доведеться пересісти.

«Підходящий привід все це закінчити», – подумалося Феліксу, й він звівся на ноги. Слід було опанувати себе і піти врешті додому. Тим більше, що завдання виконано.

– Що ж, не щастить мені, – з награним жалем у голосі промовив Фелікс.

– О, запевняю вас, я знайду вільне місце… – розпачливо сказав кельнер.

– Ні-ні, не переймайтеся, – заспокоїв його гість. – Буде мені наукою. Наступного разу бронюватиму собі столика завчасно.

– А ваше замовлення?..

– Що ж, вип’ю «Ельблінґу» іншим разом. На все добре.

Чоловік стрімко рушив до виходу. Він встиг почути, як співачка своїм розкішним голосом почала «Sweet Adeline»[18]. Понад усе хотілося повернутися за столик і слухати. Замовити чогось міцного (до біса «Ельблінґ», такому голосу пасував би добрий бренді або ще краще – димне віскі), запалити цигарку і пити, потроху п’яніючи, а точніше втопаючи у цій чуттєвій розкоші. Втім, Краут розумів, що мадам Шене зараз для нього – мов сирена для моряка[19]. Якщо повернеться, то розіб’ється об скелі.

У коридорі та сама німфа здивовано віддала йому капелюха й плаща. Зазвичай так рано з клубу ніхто не йшов, адже вечір з усіма його принадами тільки починався. Хоч, мабуть, у цього молодика він сьогодні не вдався. Вона співчутливо усміхнулася йому наостанок і грайливо помахала рукою вслід. Такою була її робота. Мусила злегка розпалювати клієнтів, щойно ті приходили до гардеробу і на прощання, коли залишали клуб. Тоді додому вони потрапляли з відчуттям невтамованого голоду, а це чи не найліпша мотивація повернутися сюди знову.

Вранці домовленого дня, за чверть до сьомої, Краут сам розбудив чергових санітарів і наказав їм вести пацієнта з двадцять восьмої палати на прогулянку. Ті не ставили зайвих питань. Треба – значить треба. Лікарям видніше, як поводитися з цими вар’ятами…

Яша чекав, стоячи посеред кімнати одягнений і поголений. Тримався рівно, урочисто й дещо гордовито, мовби за хвилину мав виступити в Райхстазі. Ще опівночі, під час огляду, Фелікс потайки від санітарів попередив його, де й коли відбудеться зустріч з Орловим.

– Ви мій рятівник, – усміхнувся тоді Яша.

Асистент не відповів. Він думав про те, що вперше обдурює доктора Ріцке. І понад усе йому хотілося, аби це трапилося востаннє. Навіть якщо Яша знову запропонує йому таку саму щедру винагороду.

Як і було домовлено з Орловим, за чверть години, рівно о сьомій, санітари залишили пацієнта в парку під наглядом асистента Краута. Зрадівши можливості ще трохи подрімати, вони поспіхом подалися назад у приміщення, до своєї комірчини, знову без зайвих запитань. Нічні зміни робили їх байдужими. І навіть якби Яшу чорти вхопили одразу за їхніми спинами, або ж він почав корчитись у жахливих конвульсіях, ніщо, здавалося, не змусило б їх повернутися до парку.

Дочекавшись, доки за ними зачиняться двері клініки, Фелікс удавано безтурботною ходою підійшов до металевої хвіртки в паркані і, діставши з кишені чималого ключа, не без зусиль відчинив її. Орлов стояв за десяток метрів від огорожі, звівши очі догори й розглядаючи гілля столітнього дуба, по яких стрибала темно-руда білка. Схоже, він, як і Краут, намагався вдавати байдужість. Якого-небудь курортника, змученого відпочинком роззяву, що прогулювався неподалік після вранішніх вод. У його руках навіть виявилися два грецькі горіхи, і він постукував ними один об одного, щоб зацікавлена білка наблизилась і їх забрала. Так робили всі, кому були призначені гуляння міськими парками, причому з таким азартом, мовби годування білок – найцікавіше заняття в цілому Бадені, а то й в усій Німецькій імперії.

Втім, як виявилося, граф і справді був у доброму гуморі. Привітно усміхнувся Феліксові й поцікавився, як минув його вечір у «Пігмаліоні».

– Цілком добре, – відповів Краут, бо, зрештою, нічого поганого і справді не сталося. – У вас чудова співачка.

Йому хотілося, щоб це прозвучало як недбала репліка, сказана без жодних емоцій, проте граф, схоже, помітив його внутрішнє хвилювання.

– О, так, – відповів Орлов, усміхаючись ще ширше, – наша солоденька мадам Шене уміє завести публіку.

У голосі його зазвучали якісь огидні хтиві нотки, від яких Фелікса охопила злість. Приховати її було б ще важче, втім, Орлов, на щастя, не цікавлячись його реакцією на сказане, першим зайшов у хвіртку, трохи пригнувши голову в чорному мелоніку[20], щоб не зачепити ним верхню частину прямокутного отвору в огорожі.

«Добре, що все це закінчується», – подумав Краут, ідучи слідом.

Він знову замкнув вихід і став здаля спостерігати, як росіяни радісно подалися один одному назустріч. Їхню розмову він чути не міг. Але навіть якби й чув, то не зрозумів би ані слова – ці двоє заговорили російською.

– Яке щастя бачити вас при доброму здоров’ї, Якове Олександровичу, – сказав Орлов, беручи співрозмовника за плечі й тричі по-православному розціловуючи.

– Думаю, ви хотіли сказати «при здоровому глузді», – виправив його Яша, – зважаючи на місце, в якому я перебуваю вже стільки часу.

У голосі його почулися нотки якоїсь майже дитячої образи.

– На бога, Якове Олександровичу, – трохи спохмурнів Орлов, – ви ж самі знаєте, що ця лікарня – найбезпечніше для вас місце. І я задіяв чимало зв’язків, щоб вас помістити сюди інкоґніто…

– Знаю, знаю, графе, – перебив той. – Знаю й буду вдячний вам за це до кінця свого життя, скільки мені там ще залишилося.

– Ну, батєнька. Що за песимізм?

Він лагідно підвів Якова до лавки й жестом запропонував сісти. Коли вони вмостились, Орлов озирнувся довкола. Подвір’я клініки в цей час було безлюдним, не враховуючи, звісно, худорлявої постаті асистента Краута, що стежив за ними з відстані кількох десятків кроків.

– Для радощів у мене занадто мало підстав, Інокентію Михайловичу, – відповів Яків. – І в клініці, і в усій цій клятій Пруссії я можу довіряти тільки собі й вам.

– Я говорив, що доктор Ріцке – також цілком надійна людина.

– Я не певен.

– Запевняю вас…

– До біса ваші запевнення! – Яків несподівано перейшов на крик і схопився з місця, мовби побачив перед собою змію. – Готовий битися об заклад, він при першій нагоді здасть мене російським або німецьким шпигам! Залежить від того, хто більше заплатить!..

Орлов побачив, що Краут уже готовий кинутися до них, аби заспокоїти пацієнта, тому широко посміхнувся й знаком показав, що все під контролем.

– Сядьте, Якове, – з притиском сказав він співвітчизнику. – Сядьте і заспокойтесь.

Той ще якусь мить постояв, а тоді підкорився. Сівши, він вперся ліктями в коліна й закрив обличчя руками.

– Прошу мене вибачити, – голос з-під його долонь звучав приглушено й ледь розбірливо. – Живучи серед психів, сам врешті-решт перетворюєшся на психа…

– Все гаразд, мій друже, – Орлов поклав йому руку на плече, – недовго ще залишилося.

– Я, власне, тому й попросив вас про зустріч, Інокентію Михайловичу, – Яків опустив руки й повернув до співрозмовника розчервоніле обличчя. – Хотів сказати, що боюся.

– Ну, батєнька…

– Боюся, що ви про мене забудете, – продовжив пацієнт, – або до мене врешті-решт дістануться.

– Ніхто не знає, що ви тут, Якове Олександровичу, – твердо запевнив граф.

– Ви недооцінюєте імператорську розвідку, – гірко зітхнув Яків, – і так само прусський Третій відділ… Господи милосердний, та навіть есери, яких я всіляко підтримував рік тому в Петербурзі, воліли б бачити мене радше мертвим, ніж живим, щоб отримати мої гроші…

На цих словах пацієнт затнувся, схоже, не бажаючи вдаватися в деталі. Орлов витримав паузу. Якби Яків у цей момент уважно придивився до його обличчя, то зрозумів би, що ці слова зачепили графа.

– Наші дорогі товариші революціонери, Якове Олександровичу, і мене з великою охотою відправили б на той світ. Слідом за моїм братом… Ця їхня революція пролетаріату – ненажерливе чудовисько, яке заснуло колись у Франції, але прокинулося в Росії. І тепер щодня й щогодини хоче жерти. Уся ця наволоч: анархісти, есери, комуністи, всі ті, що оголосили себе вільними людьми, – насправді раби цього чудовиська. Щоб годувати його, вони й застосовують цю свою експропріацію[21] й терор, нічим при цьому не відрізняючись від звичайних грабіжників і вбивць. Інакше воно почне жерти їх самих… Через цих нелюдів кожного разу, повертаючись до Росії як титулована й багата особа, я ризикую своїм життям.

– Однак, цар погодився на реформи, – зазначив Яків, – якщо вони будуть доведені до кінця, все зміниться.

– Не будуть, – заперечив Орлов. – Для реформ потрібен надійний ґрунт, а Росія – це суцільне в’язке болото. На ньому прорости може тільки невігластво і насилля. От побачите, Думу, цей наш парламент[22], створений на взірець французького, невдовзі розженуть. Усе тому, що народ сам хоче, аби ним правили, як скотиною.

– Бог з нею, з Росією, народом, Думою… – гірко зітхнув Яків, – я достатньо заплатив за свої вподобання.

– Радий це чути, – похвалив граф.

– Інокентію Михайловичу, Христа ради! Заберіть мене звідси, – гаряче сказав пацієнт, – у мене кепські передчуття. Нутром чую, якщо залишуся, то кінець мені. Або сьогодні, або завтра. Доберуться до мене!

– Тихо, тихо, сердешний ви мій, – лагідно проказав граф, – заберу, я ж не назавжди вас тут заховав. Щойно знатиму, що назовні безпечно…

– Заберіть мене звідси негайно!

– Ви чудово знаєте, що просто зараз це неможливо.

Пацієнт відвернувся й трохи помовчав.

– А якщо я скажу вам… – продовжив він сухим, приглушеним голосом. – Якщо скажу, де моє золото… Адже вам це також цікаво. Правда ж, ваше благородіє?

– Безумовно, – відповів Орлов, удруге озираючись на асистента Краута. Здавалося, він хотів переконатися, що той не підійшов до них ближче.

– Тоді завтра, щойно опинюся у вашому автомобілі, – твердо проговорив Яків, – до того ж не пізніше ранку. У цей самий час, перед восьмою, до приходу доктора Ріцке.

– Гаразд, я буду.

Почувши остаточну відповідь, Яша звівся на ноги й подав знак асистенту Крауту, що розмову завершено. Потім, не прощаючись з графом, швидкою ходою рушив до клініки, де назустріч йому вийшли двоє санітарів.

Орлов не збрехав. Наступного дня, о сьомій, його «Panhard»[23] зупинився в тому самому парку, де напередодні він пригощав горіхами білок. Вийшовши з авто, він цього разу подався не до хвіртки, а до головного входу. Усе було залагоджено: санітари мусили передати йому пацієнта щонайпізніше за чверть години. Тобто о сьомій п’ятнадцять Яків, тримаючи в руках валізу, мав би чекати його біля лікарняного турнікета.

Так само, як і вчора, граф – для годиться – спочатку прогулявся алеєю, потім порозглядав псевдоантичні скульптури, що зображали Діану в оточенні вірних мисливських псів і Аполлона з арфою, якого обступили закохані в нього музи. Скульптури потроху зеленіли від часу, обростаючи мохом, і, без сумніву, потребували втручання реставраторів.

Врешті граф відгорнув полу плаща і дістався до позолоченого годинника на делікатному, проте надійному ланцюжку. Орлов перевірив час. Лишалося ще п’ять хвилин, отже, слід було йти до лікарні. Сховавши годинника назад до кишені й застебнувши плаща, чоловік жваво закрокував алеєю, ритмічно вдаряючи по бруківці тонкою лакованою тростиною.

Втім, опинившись за якийсь десяток метрів від клініки, граф зупинився й завмер від подиву. Замість Якова біля турнікета він побачив поліційного фельдфебеля. Схоже, тому було наказано охороняти вхід. Першою думкою Орлова було чимскоріше повернутися до свого автомобіля й вирушити звідси геть, але цікавість взяла гору. Закуривши цигарку, він повільною ходою підійшов до вартового, вдаючи з себе знудьгованого роззяву. Той зміряв його обережним поглядом.

– Доброго ранку, – привітався граф.

Постовий кивнув у відповідь.

– Нудна робота, еге ж? – продовжив Орлов.

– Чия? – не зрозумів той.

– Ваша, звісно. Стояти тут і охороняти психів… – кажучи це, граф дістав з кишені портсигара і, відкривши його, простягнув поліціянтові. – Закурите?

– Чом би й ні, – стенув плечима той і потягнувся за цигаркою. – О, єгипетські…

– Аякже. Турецькі деруть горло, – мовив граф, підносячи йому запалений сірник.

– А я смалю тільки наші, прусські, – відповів поліціянт, випускаючи перший струмінь диму. – О, справді добра річ, – похвалив він цигарку, розглядаючи її з усіх боків, наче та відрізнялася чимось від інших.

– Візьміть собі ще, – запропонував Орлов, знову розкриваючи портсигар.

– Ні, що ви, – почав відмовлятися постовий.

– Беріть, беріть, – наполіг граф, – ви ж тут, зазвичай, стоїте цілий день? Так?

– Ні, що ви, – засміявся поліціянт, ховаючи ще одну сигарету в кишеню шинелі. – Зазвичай поліція цих вар’ятів не охороняє. Це тільки сьогодні.

– Он як? – удав здивованого до краю Орлов. – А що сталося?

– Один псих утік, – тихо сказав поліціянт, – перебрався в санітара, і тільки його й бачили…

– Та що ви кажете! – цього разу здивування графа було непідробним. – А він небезпечний?

– Ні, кажуть, цілковито миролюбний вар’ят. Тільки ані слова нікому…

– Звісно, звісно… – пообіцяв граф, відчуваючи, як ноги самі почали відступати назад.

Він ще змусив себе люб’язно попрощатися з поліціянтом і побажати тому легкої служби. Після цього, не стримуючи себе, майже побіг до свого авта.

У готелі його зупинив рецепціоніст і передав чиюсь поспіхом і недбало складену записку. Розгорнувши її, Орлов швидко прочитав нерівний текст, хоча зміст знав наперед: «Яша втік. Що робити? Ріцке».

– Не знаю, що робити, сраний ти ідіоте! – сердито проказав граф і швидко рушив до свого номера.

ІІІ

Берн

10 квітня 1906 року

О восьмій тридцять ранку дещо огрядний добродій високого зросту, вбраний у темно-сірий плащ і чорний мелонік, неспішним, майже прогулянковим кроком звернув з Ратгаузґассе і через вузький безіменний пасаж вийшов на простору й шумну Крамґассе. Тут він рушив ще повільніше, мовби насолоджуючись людською метушнею довкола себе: армією клерків з товстими портфелями й порепаними папками в руках, котрі мчали кудись на службу, ледь не на ходу встрибуючи та вистрибуючи з трамваїв, міських екіпажів та поодиноких таксі, торговців, що якраз відчиняли свої крамниці, доверху набиті сувенірами, шоколадом, швейцарськими ножами та флягами, одягом, зброєю, екзотичним чаєм, сушеними фруктами, тютюном і винами. Крамниці поділялися на верхні й нижні. Верхні займали звичні місця на першому поверсі в будинках, над рівнем вулиці і на рівні очей перехожих. Нижні – знаходилися під ними, у підвалах, куди часто провадили карколомні сходи. Вхід до них здавався радше входом до погребу. Звісна річ, товар нагорі був дорожчим, а торговці багатшими, тому підземний світ здавався їхнім кривим відображенням. Місто потроху наповнювали туристи: чоловіки, вдягнуті здебільшого в короткі зручні куртки, легкі світлі капелюхи та вузькі штани, заправлені на армійський манер у похідні чоботи, жінки – в пальта з тонкого сукна, накинуті поверх щільних суконь, схожі на ті, що використовують для верхової їзди. Капелюшки невеличкі, якраз такі, щоб можна було заховати під ними туго зв’язане волосся. Туристів сюди зазвичай привозить ранішній поїзд із Парижа або Марселя. У місті вони затримуються заледве на кілька годин, швидко снідають в тутешніх кав’ярнях, купують сувеніри і вирушають далі, в ближні Бернські Альпи, щоб нарешті розважитись і відіспатись після виснажливої дороги.

Біля Церінґера[24] чоловік зупинився, зняв рукавиці й заховав їх до кишені плаща. Потім дістав з нагрудної кишені срібний портсигар і закурив. Уся його постать випромінювала спокій та умиротворення, на противагу войовничому ведмедеві у бойовому обладунку, що стояв над ним на задніх лапах, тримаючи передніми щит і спис. Помилувавшись трохи нескінченною перспективою Крамґассе, чоловік повернувся у протилежний бік, де височіла Годинникова вежа[25], якраз у той момент, коли на ній пробило три чверті до дев’ятої. Що ж, тепер слід було поспішати… Чоловік видихнув залишки диму з легень і, квапно загасивши недопалок, пожбурив його до сміттєвої урни. За десять хвилин швидкої ходи він опинився на Мюнстерґассе, перед триповерховим будинком, що належав банку «Hottinguer». Затримавшись на хвилину перед масивними дверима, ніби для того, щоб прибрати якнайповажнішого виду, чоловік врешті зайшов досередини.

Попри ранню годину, у вестибюлі вже очікувало з десяток клієнтів. Всі вони в одну мить перевели погляд на прибулого, понуро відповіли на його привітання й одразу ж втратили до нього інтерес. Одні знову втупилися поглядом у ранкову газету, інші – в простір перед собою. Атмосфера панувала тут важка й гнітюча.

Чоловік, однак, не збирався приєднуватись до їхнього товариства. Йому було призначено на дев’яту, він прийшов без запізнення, отож мав цілковите право проігнорувати це товариство.

– Вішак – ліворуч від вас, – вдруге відірвавшись від сторінок «Tages-Anzeiger»[26], промовив до нього вусань у твідовому костюмі. – Ви в черзі вже одинадцятий або дванадцятий, тож знімайте плащ і чекайте. Раніше за нас усе одно туди не потрапите…

Він кивнув головою у бік темно-коричневих дверей з табличкою «Empfang»[27].

– Не думаю, – коротко відповів прибулий.

– Якщо ви у кредитних справах, то мені повірите, – сердито буркнув «твідовий костюм», – я тут щопонеділка, і жоден розумник ще не переступив через мою голову.

Чоловік ще вирішував, як відповісти на цю грубість, коли ж прочинилися зовсім інші двері, з-за яких визирнув молодий банківський клерк у жилеті й нарукавниках поверх білої сорочки.

– Пане Вістович? – звернувся він до прибулого.

Той ствердно кивнув у відповідь.

– Прошу, заходьте, – запросив його клерк і прочинив двері ширше, мовби побоюючись, що кремезний гість інакше не пройде.

Знервований читач «Tages-Anzeiger» метнув сповнений ненависті погляд спершу на клерка, потім знову на Вістовича, а далі згорнув газету, ніби з остраху, що ненароком спопелить її своїм розгніваним поглядом, якщо буде дочитувати.

Клерк зачинив двері за новим клієнтом, узяв його плащ, капелюх і рукавиці.

– Прошу вибачення, сьогодні прийом наших позичальників, тому, як це завжди буває в такі дні, настрій у вестибюлі, мов у розстрільній камері, – проговорив він.

Вістович усміхнувся.

– Запевняю вас, що добродій за дверима – бездоганний взірець ґречності й добрих манер, порівнюючи з тими людьми, з якими я зазвичай маю справу, – сказав він.

– Ви також працюєте в банку? – поцікавився клерк.

– Ні, в кримінальній поліції.

Відповідь чомусь справила на клерка несподівано сильне враження. Він завмер і якийсь час не міг підібрати слів, дивлячись на Вістовича, як на статую, що несподівано ожила й побажала йому доброго ранку.

– Пан Освальд Пульманн чекає на вас, – молодий чоловік врешті прийшов до тями. Після цього наблизився до інших дверей, обережно постукав і, зачувши приглушене «Так», відчинив їх перед гостем.

– Ага, пан Адам Вістович! Правильно? – чоловік за масивним письмовим столом підвівся назустріч прибулому і простягнув руку для привітання через гору паперів, брульйонів і якихось відкритих довідників. Пульманн мав дещо комічну зовнішність: лису голову, маленькі поросячі очка за скельцями окулярів у дротяній оправі, рожеві щоки, гострий ніс і червоні, як у дівчини, вологі губи.

Вістович кивнув, удруге за сьогодні підтверджуючи свою особу.

– Прошу сідати, – Пульманн вказав на стілець. – Як довго ви в Берні? – знову запитав банкір, вишукуючи щось серед своїх паперів.

– Лише два дні, – відповів гість.

– Раджу вам лишитися на довше. Наше місто має чим здивувати навіть гостей із чарівної Австрії… Я, знаєте, родом із Базеля, але, приїхавши одного разу сюди, одразу вирішив залишитися тут назавжди… Хтозна, може, й ви, пане Вістовичу, підете моїм шляхом і переїдете, – банкір засміявся і глянув на гостя поверх окулярів.

– Тільки якщо хвилюватимусь за свої гроші, – віджартувався той.

– О, ні! Запевняю вас, такої причини ви не матимете, – Пульманн промовив це вже без жодних жартів. – Ага, ось і потрібна папка…

Банкір відкрив її, щоб дістати звідти кілька документів. Якусь хвилину чоловік зосереджено їх перечитував.

– Що ж, пане Вістовичу, – продовжив він, – перед тим як ми підпишемо договір, ще раз нагадаймо собі кілька важливих пунктів. Отже, ваш депозитний вклад становить сорок тисяч німецьких марок. Від конвертації в австрійські крони або швейцарські франки ви відмовилися… Що ж, рішення вважаю правильним. Річний відсоток буде менший, зате не доведеться платити комісію за цю операцію…

Він знову кинув на Вістовича короткий погляд з-над окулярів, а тоді продовжив:

– Угода наша діятиме п’ять років і, в разі відсутності взаємних претензій, буде продовжена автоматично на такий самий період… Відсотки з вашого вкладення ми виплачуватимемо щоквартально через австрійський банк у Лемберзі…

Банкір узяв до рук увесь стос паперу, з якого складався контракт.

– Решту, якщо бажаєте, перечитайте самі. Можете не поспішати, – сказав він, простягаючи угоду клієнту.

Клієнт узяв папери до рук і заглибився в пронумеровані пункти сухого банківського тексту. Десь за чверть години він повідомив банкіру, що заперечень не має і з усім згоден.

– Чудово! – з ледь помітним полегшенням відповів Пульманн. – Тоді підписуємо, і справу зроблено.

Уже ставлячи свій підпис чорним соковитим атраментом унизу сторінки, клієнт випадково глянув на титул папки, що наступною опинилася в руках банкіра. Погляд його затримався там, либонь, на десяту частину секунди, допоки Пульманн не відклав її вбік. Втім, комісар готовий був присягнути, що помітив на ній добре знайоме йому ім’я. Підписавши свій контракт, він передав його банкіру й спостерігав якусь мить, як той дмухає на чорнило, аби воно швидше висохло.

– Ну от, – врешті промовив Пульманн, – тепер можете підписати і свій екземпляр.

Він простягнув йому ідентичний примірник, де також уже стояла банківська печатка.

– А скажіть, пане Пульманне, – ніби знічев’я промовив гість, – чи багато у вас клієнтів-австрійців?

– О, так, звісно, – відповів той, – саме тому ми тісно співпрацюємо з Банком Австрії.

– А чи багато з них із Ґаліції?

– Думаю, кілька десятків я б нарахував.

Вістович небавом підписав свій екземпляр і так само, як хвилину тому Пульманн, подув трохи на чорнило. Після цього знову запитав:

– А чи є ще хтось з Лемберга, крім мене?

Прозвучало це геть невинно. Невинніше, мабуть, ніж запитання босоногого хлопчака, який розпитує діда-єгера про його пригоди на полюванні. Втім, банкір несподівано спохмурнів.

– Пробачте, пане Вістовичу, але я не можу вдаватися в такі деталі, – категорично заявив він. – Навіть таку інформацію про наших клієнтів ми старанно приховуємо.

Гість добре бачив, що насправді це була вистава для самого ж Вістовича. Пульманн щиро хотів продемонструвати, як добре він виконує свої обов’язки і як дбає про анонімність вкладників. Найпевніше – повідомити, скільки львів’ян тримають свої гроші в швейцарському «Hottinguer» не було б жодним порушенням, але чоловік не наполягав. Він згорнув свій контракт і заховав до внутрішньої кишені піджака. Після цього попрощався з банкіром та, обмінявшись з ним побажаннями гарного дня, вийшов з кабінету.

За дверима його зустрів той самий молодий клерк, який одразу ж подав йому верхній одяг.

– На котру годину призначено сьогодні панові Альфреду Редлю? – несподівано запитав Вістович, уважно вдивившись тому в обличчя.

– На четверту дня… – розгублено відповів той.

Клерк не встиг подумати, навіщо його про це запитували і як цей чоловік дізнався, що інший клієнт з Лемберга також прибуде сьогодні, коли той подякував, приязно всміхнувся і вийшов у вестибюль. Тут він знову проігнорував сердитий погляд вусаня у твідовому костюмі, глибше насадив на голову мелоніка й рушив до дверей.

Ідучи по вулиці, відчув, як неприємно почало нити трохи нижче грудей. Так відбувалося щоразу, коли десь поруч змією звивалася небезпека. Від ранкового піднесення не залишилося й сліду… Комісар львівської кримінальної поліції Адам Вістович тепер почувався препаскудно. З одного боку, не було жодної загрози в тому, що вони з полковником Редлем користувалися послугами одного банку. Та ще й такого, що знаходиться за півтори тисячі миль від Лемберга. А з іншого…

Альфред Редль, як і Вістович, також походив з цього прикордонного галицького міста. Ще в чині майора служив у Генштабі, у Відділі збору інформації, проте невдовзі його підвищили до полковника й відправили з Відня назад до Львова, призначивши на посаду, начальника Галицького підрозділу Evidenzbüro[28].

Так само свого часу зі столиці до рідного Лемберга повернувся й Вістович, щоправда, в чині штабс-капітана, будучи випускником елітної Терезіанської академії[29]. Щойно залишивши стіни своєї суворої Alma Mater, молодий львів’янин вирішив більше ані дня не залишатися в армії. Своє рішення він ніколи й нікому не витлумачував, навіть батькові, інженерові залізниці, який вже встиг потішитися майбутній військовій кар’єрі сина. На питання суворого й безкомпромісного Романа Вістовича про те, що той робитиме далі, Адам врешті-решт відповів: «Піду служити в поліцію, якщо так необхідно, аби я носив мундир!». Батькові це видалося жартом, він розсміявся, що й підбурило Адама того ж дня, не зволікаючи, подати клопотання до ц. к.[30] Дирекції поліції з проханням прийняти його на службу. Адамові Вістовичу там не відмовили, лише для годиться перевіривши в поліційних архівах, чи не мав він або хтось із його родичів проблем із законом. Нічого такого не виявили, нічого такого, зрештою, в родині Вістовичів і не траплялося.

Ясна річ, нового мундира Адам не отримав. Поліційні однострої на щодень носили тільки постерункові, кінні або піші. А тодішній директор львівської поліції не був дурнем, щоб відправити випускника Термілаку ганяти дебоширів на вулиці. Його приписали ад’юнктом до кримінального відділу, де вже за рік він став комісаром другого класу, а відтак і першого.

З перших днів служби Вістович зрозумів, що надто мало знав, як ведеться в поліції. Якби йому більше було відомо про нудну рутину, недалеке начальство й огидних суб’єктів, як‑от убивць і маніяків, з якими доводилося мати щодня справу, то, може, і не зважився би на цю роботу. Але було пізно. Батько з його насмішками видавався йому гіршим за всіх цих небезпечних деліквентів разом узятих.

Служба в поліції зробила його стриманішим і холоднокровним. Від запального юнака, що в одну мить перекреслює кар’єрні можливості військового у Відні, не лишилось і тіні. Цей зашкарублий характер, зрештою, допоміг йому пережити подальші життєві біди: смерть батька, перед тим – тихий відхід матері, лагідної й люблячої Соломії Вістович, в дівоцтві Вільчківної. І нарешті розлучення з дружиною, львівською акторкою Анною Каліш, котру слава й амбіції поманили геть з провінційного Лемберга спочатку на сцену берлінського Шаушпільгаузу[31], а далі в «Лобе-Театр» у Бреслау[32]. Поліційні розслідування комісар тепер сприймав, як шахові задачі, чітко й методично розв’язуючи одну справу за іншою. Невдовзі про успішного детектива з Лемберга вже знали у столиці, де в Міністерстві поліції він значився як «безумовно, найкращий слідчий Галичини».

З Редлем Вістович уперше зустрівся тільки 1903 року. Якимось дивом вони досі не зналися, хоча обидва походили з львівських сімей залізничників, навчалися у Відні та повернулися потім назад до свого міста. Тоді у Львові сталося вбивство провіденського депутата Сейму. Зі столиці Редлю надійшов наказ негайно розкрити справу. Зі свого боку, начальник Галицького Evidenzbüro вимагав швидкого розслідування від директора поліції, той – від свого найкращого детектива. Це службове коло замкнулося й перетворилося для комісара на коло пекла. Йому зрештою вдалося знайти вбивцю, але вся слава й винагорода одноосібно дісталися Редлю. З тих пір Вістович полковника недолюблював.

Ця справа, може, і забулася б, але якихось пів року тому комісар і полковник зіштовхнулися в Позені. Тоді Вістович спільно з прусською контррозвідкою провадив справу, в якій були замішані перші політичні особи Німецького Райху. Власне, у тракті цього розслідування він і отримав гонорар у сорок тисяч марок, які сьогодні успішно розмістив у швейцарському «Hottinguer».

Проте особливістю цих грошей було те, що прусський А ІІІ b на знак вдячності дозволив йому вивезти їх із Пруссії, не сплативши ані пфеніга податку. Так само без проблем йому вдалося розмістити цю чималу суму в австрійському банку, звідки гроші було перераховано до Швейцарії. Австрійські й прусські таємні служби були давніми союзниками, Редль знав про позенське розслідування Вістовича, а отже, й знав про цей дозволений «сірий» капітал комісара. Ясна річ, опинитися з полковником в один день у Берні й стати клієнтом одного банку – здавалося дурнуватим вибриком долі.

Втім, виникало питання, що в Берні робить сам полковник? Звичайно, Швейцарія – не Росія або Франція, чиїм розвідкам австро-прусський союз протистоїть віддавна. Ця країна з часів Віденського конгресу[33] зберігає залізний нейтралітет. Але саме завдяки нейтралітету її територія перетворилася на театр для шпигунських ігор. І оскільки начальник галицького Evidenzbüro – особа знана й важлива, то, перебуваючи тут навіть інкоґніто, він добряче ризикує потрапити в руки потенційного ворога. Що ж у такому разі змусило його не зважати на ризик? Невже тільки турбота про конто в банку? Можна було припустити, що полковник виконує тут професійне завдання. Але цю думку Вістович одразу відкинув. Evidenzbüro зазвичай відряджає за кордон пересічних безликих агентів. Невідомих ані пресі, ані контррозвідкам інших держав.

Роздумуючи, що робити тепер, коли цей бісовий полковник так само може дізнатися про його перебування в Берні, комісар дійшов до свого готелю на Мюнстерплац. Біля входу він зупинився й мимоволі озирнувся. Площа виглядала по-міському звично: торговці смаженими каштанами вигукували щось на тутешньому діалекті, либонь заохочуючи покупців. Молода квітникарка дрімала у своєму крихітному павільйоні, підставивши обличчя першому по-справжньому теплому весняному сонцю. Жебраки тупцювали перед катедральним собором, окрасою й гордістю Берна. Чувся дитячий галас. Це зграя хлопчаків ганялася за голубами біля фонтана, прикрашеного фігурою Мойсея. Пророк стояв над ними, звівши погляд угору, а в руках тримаючи розгорнуту книгу з десятьма заповідями. «У Швейцарії шпигуном може виявитися навіть святий, – подумалося раптом Вістовичу. – А щодо грошей, то краще б я залишив їх у австрійському банку, чорт забирай…»

У готелі комісар замовив у номер пляшку «Фрапену». Кельнер приніс його за кілька хвилин, і, щойно за ним зачинилися двері, Вістович зняв піджак, черевики, розв’язав краватку і розстебнув верхні ґудзики сорочки. Відкоркував коньяк, налив собі у склянку невелику порцію і, вмостившись у кріслі навпроти вікна, запалив цигарку. Він любив миті, коли не треба було поспішати й можна було спокійно обдумати навіть найскладніші ситуації. І навіть якщо рішення не знайдеться, то добра випивка й запашна цигарка безумовно поліпшать настрій. За кілька хвилин Вістович загасив у попільничці недопалок і відставив порожню склянку. Потім заплющив очі, не опираючись легкій дрімоті. Тінь сну пробігла по його виразному, чисто виголеному обличчю: міцному носі, блідих щоках і тонких губах. Коли за двадцять хвилин він прокинувся, то почувався бадьорим, а головне – остаточно вирішив, що робити далі, мовби рішення прийшло до нього у сні. Насамперед слід попросити рецепціоністів унизу повернути в залізничну касу його сьогоднішній квиток на нічний поїзд і продовжити перебування в готелі ще на добу.

За чверть до шістнадцятої Вістович стояв на Мюнстреґассе, на відстані приблизно тридцяти кроків від банку «Hottinguer». Він знайшов зручний завулок, звідки міг спостерігати за входом до будівлі, сам при цьому зостаючись непоміченим. Якщо Редлеві, як повідомив сьогодні вранці клерк, і справді призначено на четверту по полудні, то полковник от‑от з’явиться. Пунктуальність австрійським військовим вбивали цвяхом у голову ще в академіях, після чого вона залишалася їхньою незмінною рисою впродовж усього життя.

Полковник з’явився через десять хвилин. Попри те що вбраний він був у цивільне: темний плащ і модний англійський капелюх – Вістович одразу впізнав його довготелесу постать і меланхолійну ходу. Редль зупинився на секунду біля дверей, роззирнувся, а тоді зайшов досередини. Пробувши там сорок хвилин, впродовж яких комісар ні на мить не залишив свого сховку, полковник вийшов назовні й помітно було, що перебуває той у чудовому гуморі. Більше він не роззирався довкола з підозрою, а навпаки – випрямився і, високо несучи голову, попрямував кудись углиб міста. Відрахувавши кілька секунд, Вістович рушив за ним.

Полковник вийшов до міської оглядової тераси, звідки відкривався прегарний вид на долину Ааре[34] з гігантським Кірхенфельдбрюке[35] та на далекі засніжені Альпи. На терасі були розставлені столики поближньої кав’ярні, звідки час від часу до клієнтів вибігали кельнери. Людей за столиками не бракувало, і Редль спішно зайняв єдине вільне місце. Кельнера не кликав, здавалося, вирішивши дочекатися, коли той підійде до нього сам. «Якщо так, – подумалось комісару, – то зробити замовлення полковнику вдасться зовсім не скоро». Офіціантів не вистачало, а тому обслуговували вони дуже повільно, хоч і старалися з усіх сил. Не минало й хвилини, щоб хтось не здійняв догори руку, вимагаючи до себе уваги. Ці руки спершу нерухомо стриміли над головами інших клієнтів, а потім нервово тріпались, коли їх не зауважували, і – як наслідок – не залишали бідолашним кельнерам ані сантима чайових.

Вістович тим часом зауважив, що на лавці під платаном, звідки зручно було б і далі спостерігати за полковником, двоє шахістів закінчили свою гру. Після цього один із них підвівся, потиснув супернику руку й пішов геть. Не довго роздумуючи, комісар підійшов до лавки й став навпроти вакантного місця.

– Ви дозволите? – запитав він у літнього пана, що грав досі за білих.

Шахіст усміхнувся у відповідь і радо погодився на нову партію. Суперники заходилися розставляти фігури, хоча Вістович, ясна річ, увесь час скоса поглядав убік полковника, який так і сидів без жодного замовлення, дивлячись кудись удаль перед собою. Комісар був добрим гравцем. Ще нікому в усій Дирекції поліції не вдалося обіграти його, а тому, якби хтось записував сьогоднішню партію, вона б стала його ганьбою до кінця життя.

– Вам слід трохи повчитися, – поблажливо промовив швейцарець, забираючи у Вістовича королеву.

– Мені шкода, – пробурмотів той у відповідь, роблячи черговий безглуздий хід.

Тим часом Редль підвівся з-за столика. Можна було подумати, що він просто не дочекався кельнера і, як десятки інших знервованих відвідувачів, йде геть. Проте Вістович добре розумів, що це не так. Усе було б занадто просто… Зовсім забувши про свою гру, комісар ловив кожен рух полковника. Бачив, як той підійшов до краю тераси й, милуючись горами, закурив. Вістович перевів погляд на порожній столик і несподівано помітив на стільниці залишений конверт. Тієї ж миті на місце Редля сів інший суб’єкт: широкоплечий чоловік у картатій кепці й альпійській куртці, яку зазвичай вдягають лижники або велосипедисти. Він, мовби знічев’я, накрив конверт долонею, а далі непомітно заховав його до кишені. Редль тим часом зник…

– Гра не має сенсу, – долинув до Вістовича розчарований голос шахіста. Чоловік прибрав з дошки фігури й почав складати їх у невеликий полотняний мішечок, вочевидь, втративши будь-яку надію заволодіти увагою свого візаві.

– Мені дуже шкода, – повторив комісар, підводячись зі свого місця, але тільки тому, що з-за столика підвівся той, за ким він спостерігав. Якби цей тип продовжив сидіти, у Вістовича не забракло б нахабства вимагати від швейцарця реваншу.

– На все добре, – сказав комісар на прощання й поволі рушив за незнайомцем.

Крок за кроком вони разом спустилися людними сходами униз до набережної, де за кількома вулицями починався річковий порт. З кожною хвилиною комісарові здавалося, що він цього типа уже десь бачив. Вістович сказав би це напевно, якби той повернувся й показав обличчя, але, на щастя, незнайомець ішов, дивлячись увесь час перед собою. Втім, в одному комісар був переконаний: бачитися з цим суб’єктом вони могли тільки за звичних для Вістовича обставин, тобто, швидше за все, той був яким-небудь пройдисвітом.

Біля порту було вже не так людно, як нагорі, в Старому місті, тому виправу з переслідуванням слід було припиняти або закінчувати в якийсь інакший спосіб. Комісар подумки ще раз поспіхом усе зважив: Редль не мав би бути в Берні, не мав би зв’язуватись із злочинцями, а найголовніше – не мав би знати, що Вістович у цьому місті також має свій інтерес. Проти Редля треба було шукати важливий козир, хай навіть здобути його буде ризиковано. Цей козир, власне, щойно вийшов на дерев’яний портовий поміст і почав роглядатися довкола себе, мовби шукаючи когось. Комісар ледве встиг заховатися за старою поламаною огорожею. У ту ж мить в ніздрі йому вдарив сильний запах кінської сечі. Озирнувшись, Вістович побачив порожнього фіакра і візника, що стоячи неподалік, гриз сушену рибу. Вістович підійшов до нього і якомога спокійніше, долаючи внутрішнє хвилювання, запитав:

– На Мюнстерплац завезеш?

– А чом би й ні? – стенув плечима той.

– Тільки не напряму, а так, щоб покружляти передмістям.

Візник криво всміхнувся і з підозрою глянув на цього клієнта. Тоді комісар вирішив перейти до вагоміших аргументів і тицьнув йому п’ять франків.

– Дам ще десять, якщо мене дочекаєшся.

– Як вам завгодно, дорогий пане, – запопадливо відповів той.

Тоді Вістович, більше не гаючи часу, стрімким кроком подався в бік незнайомця, який все ще стояв на тому самому місці спиною до комісара. Зачувши чиїсь швидкі кроки, він сполохано озирнувся і від здивування роззявив рота:

– Вістовичу? Що ти, в біса, тут ро?..

Комісар не дав йому договорити. Правою рукою він висмикнув з-під його куртки конверта, чий білий край по-зрадницьки визирав із внутрішньої кишені, а лівою щосили зацідив йому в пику. Цей бездоганний лівий прямий добре знали у Лемберзі та околицях. Тамтешні батяри були б здивовані, якби хтось зумів устояти на ногах і лишитися при свідомості, отримавши такий удар від Вістовича, та ще й як зараз – прямісінько в нижню щелепу. Тип у альпійській куртці винятком не став. Навіть не змахнувши руками, він повалився у воду, ніби мішок із піском, здійнявши довкола себе цілу гору бризок. І доки нечисленні свідки цієї події не прийшли до тями, Вістович щодуху кинувся до фіакра, де візник, чесно його дочекавшись, погнав свій скрипучий екіпаж чортзна-куди, в тутешні села, обіцяючи, як було домовлено, тільки за годину щонайраніше дістатися до Мюнстерплацу.

Всередині фіакра, трохи віддихавшись, комісар придивився до відібраного конверта. Той був невеликий, прямокутний, приблизно п’ятнадцять на двадцять сантиметрів. Ззовні не мав жодних написів, крім однієї літери N, виведеної темно-бузковим чорнилом в одному з кутів. Склеювальна смужка тягнулася вздовж коротшої сторони, і Вістович з радістю зауважив, що клей не встиг як слід засохнути. Отже, конверт вдасться відкрити, не пошкодивши.

Він дістав з кишені складаного ножа й, незважаючи на те, що фіакр трусило на розбитій передміській дорозі, обережно виконав цю делікатну операцію. Потім акуратно витягнув з конверта вміст. Це виявився канцелярський аркуш, складений вчетверо. Листок приблизно наполовину був заповнений, здавалося, випадковими буквами й цифрами, а насправді – добре продуманим шифром, покликаним приховати зміст. Трохи поміркувавши, комісар дістав записника і рядок за рядком переписав у нього невідоме послання. Далі вклав аркуш знову в конверт і, загнувши клейкий край, кілька разів провів по ньому рукою. За хвилину паперовий трофей мав такий самий вигляд, як тоді, коли вперше потрапив йому до рук.

Врешті, знову опинившись у Старому місті, фіакр зупинився, й Вістович простягнув візникові обіцяні десять франків. Далі вийшов з екіпажу, з приємністю відчувши під ногами нехитку надійну опору. Вже темніло, й на вулицях Берна то тут, то там спалахували електричні ліхтарі. Містом, як злий пес, блукав холодний гірський вітер, що розганяв перехожих по кпайпах і власних оселях. Теплий весняний день закінчився, наставала крижана квітнева ніч.

Комісар застебнув плаща на всі ґудзики й підняв комір. Це трохи рятувало, проте понад усе хотілося якнайшвидше опинитися в готелі. Зайшовши до вестибюля, він швидко пройшов повз стійку рецепції, не помітивши, яке враження справила його поява на двох адміністраторів. Зрештою, якби й помітив, то навряд чи здогадався б про причину такої реакції.

Щойно відчинивши двері, Вістович зрозумів, що всередині хтось є. У ніздрі вдарив сильний запах дешевого тютюну й пасти для взуття. Комісар зупинився у передпокої, вирішуючи, що робити далі: піти геть чи зайти в кімнату. Зброї він при собі не мав. Вирушаючи з Лемберга у «відпустку» (а саме відпусткою пояснювалася його теперішня відсутність у документах поліційної канцелярії), брати з собою службового «Ґассера»[36] не мав права. Приватного ж браунінга[37] залишив удома, щоб уникнути зайвих питань і можливих проблем на кордоні. Рішення, втім, з’явилося вже за хвилину, коли на іншому боці передпокою з’явився полковник Редль з націленим на нього револьвером у руці.

– Ви довго, Вістовичу, – промовив військовий, – ми вас зачекалися.

«Хто це, в біса, «ми»?» – подумки запитав комісар.

– Ну ж бо, проходьте, – нетерпляче додав полковник.

Вістович підкорився й зайшов до кімнати, одразу побачивши іншого суб’єкта, який разом із Редлем складав суть цього множинного займенника «ми». Невідомий сидів у кріслі, заклавши ногу на ногу, й уважно спостерігав за прибулим. Він, як і полковник, тримав у руці зброю, трохи витягнувши вперед кисть, щоб у разі стрілянини не схибити. Попри свій тандем, ці двоє мали вигляд двох протилежностей: полковник – високий з продовгуватим блідим обличчям, з яким контрастували короткі вусики і близько посаджені темні очі, незнайомець – опасистий, червонолиций, з густою, давно не стриженою бородою.

Комісар, звісна річ, знав, чим накликав на себе їхній візит, а проте був щиро здивований, як полковнику вдалося так швидко його відшукати. Редль помітив його подив і не стримав єхидної вдоволеної посмішки.

– Познайомтеся, пане Вістовичу, це – інспектор Клебер з кантонської поліції, – представив полковник незнайомця в кріслі.

Той недбало відсалютував лівою рукою, ні на секунду не опускаючи праву, в якій стискав, як тепер зміг роздивитися комісар, стару модель шестизарядного «Шамело-Дельвінь»[38].

– Пан Клебер тут для того, – продовжив полковник, – щоб пред’явити вам звинувачення у викраденні надзвичайно важливого документа, що належить безпосередньо посольству Австро-Угорщини в Швейцарії.

Комісар чекав, що той скаже щось і про напад у порту, але Редль на цих словах замовк, даючи зрозуміти, що цього факту досить для того, аби у Вістовича з’явилися величезні неприємності з тутешньою поліцією.

– Саме так, – вперше озвався поліціянт, напрочуд жваво підводячись з крісла. Він виявився доволі невисокого зросту, більш ніж на голову нижчий за комісара. – Втім, якщо повернете полковнику згаданий документ, покарання буде не настільки суворим, – продовжив він, – думаю, обмежимось видворенням з країни.

Вістович якийсь час помовчав, дивлячись спочатку на поліціянта, що цілився тепер зі свого револьвера йому прямісінько в живіт, а потім перевів погляд на полковника, який, очікуючи на його відповідь, почав помітно нервуватися. Врешті комісар був готовий до контрвипаду:

– Пане Клебере, – звернувся він до інспектора, – якщо згаданий документ настільки важливий, як стверджує полковник, то як австрійський підданий, а надто як представник закону в своїй країні прошу добродія Редля пояснити, чому він власноруч передав його сьогодні приблизно о пів на п’яту злочинцеві на ім’я Карел Грумм.

Перед очима в комісара знов промайнула здивована фізія чоловіка в похідній куртці, якого він відправив у нокаут в порту і чий перекривлений рот так і не закінчив фразу «Що ти, в біса, тут робиш?». Авжеж, не тільки Грумм, до того як звалитися у воду, впізнав поліціянта. Побачивши перед собою його мармизу, Вістович не мав жодного сумніву, хто перед ним.

Карел Грумм походив звідкілясь із Богемії і, перш ніж стати злочинцем, навчався на гірничого інженера у Празі. Невідомо, чи закінчив цей чоловік свої студії, але здобуті знання з піротехніки вирішив використовувати для підриву залізничних колій, банківських будівель і автомобілів. За ним полювала ледь не вся імперська поліція, і тільки комісару прикордонного Лемберга Адаму Вістовичу вдалося впіймати його й відправити до в’язниці. Рішення суду для підривника виявилося надто м’яким. Подейкували, це сталося через те, що анонімно втрутилися впливові родичі, котрі хоч і соромилися Грумма, а проте не втрачали надії, що той коли-небудь покається й візьметься за розум. Замість смертної кари, що присуджувалася зазвичай у таких випадках, він отримав лише десять років в’язниці. Та вже за рік стало відомо, що під час етапування ув’язнених залізницею десь у Карпатах Грумм змайстрував саморобну вибухівку, підірвав двері свого вагона й вистрибнув на ходу з поїзда. З тих пір – а сталося це близько десяти років тому – про втікача ніхто не чув. Тільки раз прийшла неофіційна звістка, що Грумма помітили з іншого боку кордону, десь під Києвом. Втім, ніхто не надав цьому жодного значення. Якщо це й правда, то втікач тепер – проблема царської поліції, а не цісарської.

Тепер же в бернському готелі тінь підривника Грумма мовби прошмигнула між цими трьома чоловіками, двоє з яких тримали в руці зброю й не мали наміру її опускати. Якийсь час тривала мовчанка.

– Мені повторити запитання? – сказав Вістович, звертаючись одночасно до Редля і Клебера.

Інспектор Клебер здавався дещо розгубленим. Вочевидь, слово «злочинець» справило на нього очевидне враження.

– Не треба, – буркнув полковник, – я добре його почув.

– Тоді буду вдячний за відповідь.

– А чи не здається вам, Вістовичу, що я не зобов’язаний відповідати якомусь провінційному комісару? – з притиском сказав полковник. – Я звітую виключно Генштабові, а не вам.

– Гадаю, Генштабові буде ще цікавіше, ніж мені, що пов’язує вас із Карелом Груммом, – зі спокоєм у голосі зауважив комісар.

Знову нависла тягуча пауза. Інспектор не витримав і, відклавши вбік зброю, закурив. Тютюн був до біса смердючий, а дим від нього виїдав очі. Саме цей сморід видав інспектора, щойно Вістович зайшов до свого номера.

– Де конверт? – з ненавистю запитав Редль. – Скажіть, і я обіцяю, ми розійдемося з вами мирно.

Вістович дуже повільно опустив руку в кишеню і так само повільно витягнув звідти листа. Редль вхопив його й відійшов на два кроки назад. Потім підніс до очей і якусь мить оглядав паперові краї.

– Відкривали його? – запитав він у комісара.

– Ви ж бачите, що ні, – не моргнувши й оком, відповів той.

– Інспекторе Клебере, – промовив полковник, опускаючи послання кудись у безодню внутрішніх кишень свого пальта, – оскільки в мого співвітчизника вистачило глузду повернути вкрадений документ, вважаю конфлікт вирішеним. Я не подаватиму жодної заяви, а ви не матимете пекельного клопоту, який неодмінно з’являється, коли у справі замішані іноземні громадяни.

Той розвів руками, поставив револьвера на запобіжник і запхнув його за пояс штанів.

– Як бажаєте, панове, – коротко промовив він. – Я, як і моя країна, завжди готовий дотриматися нейтралітету.

– А я, дорогий інспекторе, завжди дотримуюсь обіцянок, – сказав полковник і, підморгнувши поліціянтові, простягнув йому темно-сіру картку з витисненим невідомим гербом і позолоченим текстом. – Ось візитівка винної крамниці Геклерів. Там для вас відкладено кілька пляшок відмінного «Moët & Chandon»[39].

– Ах, – видихнув Клебер, і його широке обличчя розпливлося у вдоволеному усміху, ніби кавалок масла на гарячій пательні. – Їй-богу, полковнику… Ви не мусили.

– Звісно, що не мусив, – відповів той, – тому зробив це єдино з приємності. Крім того, сподіваюся, що у вас буде безліч причин, аби розпити його в доброму товаристві.

– Ваші слова Богові до вух, – весело підсумував інспектор, вдягаючи на голову капелюха. – Що ж, якщо справу залагоджено, то я піду. Зичу гарного вечора, полковнику… А вам, добродію, – інспектор зупинився на хвилину біля Вістовича й зміряв того останнім підозріливим поглядом, – вам я раджу не затримуватися в Берні. Та й взагалі у Швейцарії. Чим швидше ви поїдете звідси, тим краще буде для вас… Мені, старому тутешньому вовкодавові, можете повірити на слово. Всього найліпшого!

Клебер вийшов нарешті з номера, залишивши двох львів’ян наодинці.

– Отже, тепер ви підкуповуєте поліцію, – єхидно зауважив комісар, щойно двері зачинилися.

– Облиште, Вістовичу. Клебер – мій давній знайомий, і кілька пляшок шампанського – це зовсім не підкуп, – відповів Редль, – крім того, іншого способу легально сюди проникнути я не мав. Мусив скористатися з його допомоги.

– Звідки ви дізналися, де я зупинився? – далі допитувався комісар.

– З реєстраційної книги в банку. Домовляючись про візит, ви мусили вказати тимчасову бернську адресу, – пояснив полковник.

– Отже, конфіденційність, яку декларує і обіцяє банк «Hottinguer», насправді існує лише на папері, – зауважив Вістович.

– Чому ж? Просто герр Пульманн – також мій друг.

– Сподіваюсь, ви і його не обділили шампанським.

– Банкіри зазвичай полюбляють міцніші трунки, – сказав Редль, – мабуть, через нервову роботу. Ще нервовішу, ніж робота в поліції.

– А що п’ють злочинці на кшталт Грумма? – підвищив голос комісар.

Редль замовк на якийсь час, мовби підбираючи правильні слова. Врешті, підійшовши до вікна і не дивлячись на комісара, спокійно промовив:

– Послухайте, Вістовичу, я розумію, це все виглядає дивно, але чому б вам не повірити, що я зараз на службі й усі мої дії мають під собою службовий ґрунт? Чи ви забули, який відділ я представляю?

– Аж ніяк не забув, полковнику. Хоча б тому, що ви й мені пропонували посаду в Evidenzbüro.

– І все ще чекаю на вашу відповідь.

– Якщо в цій службі офіцери не гидують співпрацею з мерзотниками штибу Карела Грумма, то відповідь моя очевидна.

– Не будьте таким категоричним, Вістовичу. Ви, зрештою, також не святий. Узяти хоча б ваш рахунок в «Hottinguer». Не забувайте, мені відоме походження цих грошей. Залишати їх у Банку Австрії було ненадійно, чи не так? Хтозна, яких перевірок може зазнати конто комісара поліції.

– Як і ваше.

– Як і моє, – погодився Редль, – через це всі свої заощадження я тримаю тут, у Берні… І погодьтесь, є щось символічне в тому, що ми обидва виявилися клієнтами одного банку.

– Радий був би обійтися без цих узагальнень, полковнику, – сказав комісар.

– Як буде завгодно.

Вістович тим часом вирішив, що тепер настала його черга переходити в рішучий наступ:

– То як почувається добродій Грумм? – вимовив він, хоч насправді чхати хотів навіть на те, чи сучий син живий.

– Думаю, з ним усе гаразд, – відповів Редль, ніяк не виказуючи те, наскільки ця тема для нього дражлива, – у воді він одразу прийшов до тями, а випадкові свідки інциденту допомогли йому вибратися на берег. Після цього Грумм негайно повідомив, що конверт перейшов у ваші руки.

– І вам достатньо було потурбувати знайомого інспектора, щоб проникнути в мій номер і чекати на мене тут.

– Бачите, як усе просто?

Вістович криво всміхнувся у відповідь.

– Повертаючись, однак, до Грумма, пане Редль, – сказав він, – в Австро-Угорщині й союзній Пруссії його б заарештували як злочинця. А якщо зважити, що він, за чутками, перебрався до Росії, то вийти на міжнародну шпигунську арену цей суб’єкт міг би лише як агент царської розвідки. А якщо це так, то ви, полковнику, пов’язані з…

– Не поспішайте з висновками, пане Вістовичу, – перебив його Редль, – запевняю вас, дійсність не така жахлива, якою ви її змальовуєте. Ми з вами знаємо один про одного невеличкі таємниці, тож це певним чином зрівноважує наші взаємні звинувачення. Пропоную перебратися з цього, даруйте за прямоту, бридкуватого номера куди-небудь в краще місце й випити по чарці.

– Те, що я дізнався, полковнику, заледве чи можна назвати «невеличкою таємницею», – зауважив комісар.

– Гаразд. Отже, пити ми також будемо щось направду вартісне, – Редль перейшов на цілком дружній тон. Здавалося, це не він ще кілька хвилин тому цілився в комісара із зарядженої зброї.

– То що, їдемо? – повторив він запрошення. – Обіцяю, до кінця вечора багато речей ви розумітимете краще.

– Гаразд, – погодився комісар.

Зрештою, жодних інших планів на вечір у нього й так не було. Як і чіткого бачення, що робити далі в цій ситуації.

На вулиці вже зовсім стемніло, проте полковник впевнено рушив до неосвітленого провулка, що тягнувся від Мюнстерплац кудись у глибину вечірнього міста. З темряви несподівано виринули обриси автомобіля. Редль навпомацки відкрив дверцята й заліз на сидіння водія. Потім завів двигун і ввімкнув фари.

– Сідайте! – гукнув він комісару, вказавши на місце праворуч від себе.

Той обійшов авто спереду, затуляючи очі від сліпучого автомобільного світла, і приєднався до полковника.

– Куди ми їдемо? – запитав комісар, щойно авто поволі рушило нічними вулицями.

– Я замовив столик в ресторані готелю «Bellevue», – відповів полковник, не відриваючи погляду від дороги, – збирався повечеряти сам, але, сподіваюся, ви не проти скласти мені компанію? Повірте, це найкращий ресторан в усьому Берні. До того ж у них чудовий бар з випивкою.

«Bellevue» знаходився на узвишші, звідки можна було милуватися розкішним краєвидом. Зрештою, про це свідчила сама назва готелю й однойменного ресторану[40].

Редль назвав своє ім’я метрдотелю і, коли той відшукав його в списку гостей, попросив столик у барі, поруч з більярдними кімнатами. Там збиралися виключно чоловічі товариства, замовляючи здебільшого міцну випивку і відповідну закуску.

– Рекомендую тутешній антрекот, – тоном знавця сказав полковник, коли вони зайняли віддалене місце під стіною. Звідти Вістовичу добре було видно шинквас і перехід між рестораном та баром. За старою звичкою комісар непомітно оглянув цей простір, подумки запам’ятовуючи деталі, а надто – відвідувачів.

– Або печеню з кролика, якщо хочете чогось делікатнішого, – продовжив Редль.

– Антрекот, – згодився комісар, хоч зовсім не відчував голоду.

– Чудово… – полковник на хвилину занурився в читання меню, але майже одразу відклав його, – собі я замовлю те саме… Бажаєте вина чи віскі?

– Віскі, – не задумуючись, зробив вибір Адам Вістович.

– Тоді дванадцятирічний «Dalmore» вам сподобається. Це мій улюблений сорт. М’ясо готують доволі довго, тож цей скотч прикрасить наше очікування.

Сказавши це, полковник гукнув кельнера й повторив йому замовлення. «Dalmore» опинився на їхньому столі за лічені хвилини разом з невеличкою металевою посудиною, наповненою кубиками льоду. Полковник попросив залишити цілу пляшку.

– Ніколи не думали про те, щоб піти з поліції? – раптом запитав Редль, щойно кожен з них відпив по ковтку. Віскі смакувало й справді розкішно.

– Мені важко уявити себе деінде, – зізнався Вістович, – я цілковито присвятив себе службі.

– Як і я, – Редль запалив цигарку і, почастувавши співрозмовника, продовжив: – А тим часом, зовсім поруч струменіє цілком інше життя.

Полковник вказав рукою на сусідню залу, яку заливало м’яке світло, що струменіло з велетенських жирандолів під стелею та перелискувало на гранях ресторанного кришталю й дорогих прикрасах на жіночих шиях, грудях і пальцях. Зі сцени почулися перші акорди квінтету, а соліст м’яким баритоном звернувся до публіки, закликаючи до танців і музичних замовлень.

– Коли-небудь, – коротко промовив комісар і випив ще один ковток. Подумки він намагався уявити, скільки коштувала пляшка на їхньому столі. Підозрював, що не менше ста франків.

– «Коли-небудь» – це як постріл у голову, комісаре, – засміявся Редль. – Після такої відповіді зазвичай вже нічого не відбудеться.

– Свого часу я міг обрати Відень, – сказав Вістович, – залишитися там, збудувати кар’єру. Але покинув усе й повернувся до рідного Лемберга.

– Що ж, а я обрав столицю. Тримався за неї з усіх сил, намагався вислужитись перед начальством, тільки б там залишитися. Врешті, одного дня разом із підвищенням отримав наказ перебратися назад в Ґаліцію. Як бачите, моя історія – наче дзеркальне відображення вашої.

– Думаю, таких історій можна назбирати тисячі по всій імперії.

– Згоден. Але не завжди випадкова примха начальства повинна визначати наше майбутнє. А доля тих, що служать і в армії, і в поліції часто напряму залежить від зверхників.

– Так вже влаштовано й армію, і поліцію. Ми з вами знали, на що погоджувались.

Вістович збрехав. Він і гадки не мав, у якому опиниться болоті, коли 1885 року переступив поріг Дирекції на Академічній. Проте зараз волів опонувати всьому, що скаже полковник, потроху розуміючи, куди той хилить.

– Все ж, комісаре, вам притаманне цілком здорове грошолюбство. Погодьтесь. Інакше ви б не приїхали до Берна, опікуючись своїм позенським гонораром.

– Тут я не буду заперечувати. Не хочеться, коли постарію, поволі гнити в якомусь притулку при монастирі.

– От, нарешті! – Редль на радощах плеснув у долоні. – Нарешті притомна думка!

Він ухопив пляшку й знову наповнив їхні спорожнілі склянки.

– За здоровий глузд! – запропонував він тост.

Комісар підтримав, і чоловіки випили, після цього одразу заповнили легені тютюновим димом.

– Тепер, гадаю, час перейти до справи, – посерйознішавши, сказав полковник. Він загасив недопалок і пильно подивився на комісара. – Чи не хотіли б ви, Вістовичу, отримувати час від часу деякі гонорари, що значно б доповнили ваш теперішній рахунок у банку «Hottinguer»? Ніхто в Австрії цього не знатиме. Про це буде відомо лише мені, вам і вашому банкіру. Скажімо, тому самому Освальдові Пульманну, з яким ви й так маєте справу.

Комісар подумки щиросердно вилаявся. Чому цей горе-вербувальник заговорив напряму саме тепер? Чому не дозволив випити ще бодай склянку цього направду чудового віскі? Зрештою, міг почати розмову вже тоді, коли принесуть антрекот. Від хорошої випивки у Вістовича прокинувся апетит, і з’їсти бодай шматок добре зготованого м’яса він би не відмовився. Вголос комісар тільки важко зітхнув і поклав на стіл серветку.

– Ви розумієте, полковнику, що, почувши це, я повинен вас або заарештувати, або пристрелити? – запитав він.

– Чому ж? – той старанно приховував емоції, що зародилися в ньому після такої відповіді.

– Бо не досить того, що ви самі працюєте на росіян, то ще й схиляєте до цього мене.

– Звідки висновок, що я працюю на росіян? – Редль здавався щиро здивованим.

– Усі свої здогади я представив ще в готелі.

– Це через Грумма? Так, він тепер агент. Але щодо росіян ви помиляєтеся, комісаре, – твердо вимовив Редль.

– Тоді на кого я повинен працювати, щоб отримувати «деякі гонорари»? – Вістович говорив тепер, мов на допиті. У його тоні змішувалися роздратування й злість.

– Був би вдячний, якби ви говорили тихіше, – сказав Редль, роззираючись довкола. Ніхто, втім, не звернув уваги на надміру емоційну репліку комісара.

– З ким ви пов’язані, полковнику? – повторив запитання Вістович.

– З одним приватним розвідувальним бюро тут, у Швейцарії. І не роблю нічого, що шкодило б інтересам Австро-Угорщини, – відповів той.

– Он як? – здивувався комісар. – Існують, виявляється, приватні шпигунські агенції.

– А чому б ні? Адже існують приватні детективні служби?

– І разом з вами в цій агенції служить Карел Грумм?

– На жаль, так. Якщо гадаєте, ніби я про нього іншої думки, ніж ви, то помиляєтесь.

– Що було в конверті, який ви йому сьогодні передали?

– Прикро, але я не можу вам сказати, Вістовичу. У будь-якому разі, запевняю, що нічого навіть близько пов’язаного з Росією.

Комісар не втримався і сам собі наповнив склянку. Потім випив одним ковтком. Редль сприйняв це як добрий знак і вигідніше розвалився в кріслі.

– Тепер ви бачите, що ваші висновки про мене були дещо поспішними? – запитав він, запалюючи нову цигарку.

– Тепер я бачу, полковнику, що мій антрекот будете їсти ви, – сказав комісар, підводячись з-за столу, – сподіваюся, додаткова порція вам ніяк не зашкодить.

– Стривайте…

– Дякую за віскі, – додав той.

– Останнє, комісаре, – попросив Редль, притримавши його за рукав. – Коли ви повертаєтеся до Лемберга?

– Не знаю. Я здав квиток, а іншого не взяв, – сказав Вістович.

– І не візьмете. На найближчий тиждень у бік Ґаліції немає жодного поїзда, – повідомив Редль, – проте у мене зарезервовано два на завтрашній експрес. Він уже вирушив сьогодні з Венеції, завтра в полудень буде в Берні, потім через Страсбург, Прагу і Відень прямує до Лемберга. Один квиток я залишаю собі, а інший – якщо до завтра не зміните адреси – надішлю вам. Що скажете?

– Буду вдячний, – сухо промовив комісар і, кивнувши на прощання, вийшов із бару, а відтак і з ресторації.

ІV

Лемберг

10–14 квітня 1906 року

Антоні Самковський, ад’юнкт львівської кримінальної поліції, не любив весни. Точніше, не любив той час, коли тільки починав танути сніг, з-під якого на світ Божий з’являлося дрібне сміття, трупи здохлих тварин і просто мотлох, що його не встигли прибрати восени. Зима цьогоріч відступила пізно. Якихось два тижні тому ще трималися морози, мовби невідомі чари перенесли ціле місто кудись далеко на північ.

Лемберг у такий час мав потворний вигляд. По закінченню дня вони з шефом, комісаром Вістовичем, зазвичай ішли кудись перехилити по чарці, але шеф уже тиждень перебував у відпустці. «Яка, до біса, може бути зараз відпустка? За такої погоди?» – думав Самковський, дивлячись у вікно їхнього спільного кабінету, звідки проглядалася брудно-сіра смуга вулиці Академічної[41], що тягнулася до однойменної площі з пам’ятником Александеру Фредру[42] посередині.

Втім, відсутність шефа його насправді тішила. Яка б причина не змусила Вістовича вибратися з міста на цілий тиждень, Самковський мав добру можливість відпочити від його важкого й часом непередбачуваного характеру. Шеф був гарним співрозмовником за чаркою, але нестерпним начальником на службі.

До кнайпи ад’юнкт тепер заходив лише повечеряти. Здебільшого в «Тлусту рибу», непримітний заклад на Підзамчі. Як можна було виснувати з назви, головними тут були страви з риби: зупа з линів, печені карасі, мариновані плітки, а також оселедці, подавані на стіл з цибулею, вареною картоплею і чорним замарстинівським хлібом. До них, ясна річ, клієнт міг замовити келишок місцевого аквавіта. Приміром, холодної житньої «Балабанівки» або добірної, знаної на цілу Галичину, горілки «Baczewski». Щодо цієї горілки, то господар, невисокий лисуватий Моріц Зайґельт, наливаючи клієнтові трунок до склянки, неодмінно промовляв знану в усіх кнайпах «конклюзію»:

Jeśli jechać to już sanną

Jeśli kochać się to z panną

Gdy się bawić to z kolegą,

Jeśli pić to Baczewskiego.[43]

Сьогодні, знову вислухавши цю приповідку від пана Зайґельта, Самковський усміхнувся й перехилив половину келишка до рота. Решту він вирішив випити, коли принесуть замовлених на вечерю карасиків. Вмостившись за столиком біля стіни, під гасницею[44], він розгорнув свіжий випуск «Wieku Nowego»[45], який купив ще вранці. Неуважно переглянув новини Галицького сейму, далі двічі прочитав оголошення про те, що вартість проїзду в трамваях невдовзі підвищиться до 20 гелерів. Скрипнув зубами, бо якраз трамваєм щодня діставався на службу, а потім зі служби. Отже, тепер це коштуватиме йому сорок гелерів на день замість тридцяти, як було досі. А з огляду на те, що на підвищення наразі можна було не сподіватися, такі новини не додавали гумору. Втім, наступна новина мовби пропонувала рішення: «Товариство львівських роверистів уже цього літа отримає власний стадіон для змагань!». Чудово! Замість трамвая можна пересісти на велосипед.

Самковський гмикнув і, не втримавшись, надпив ще трохи аквавіту з чарки. На наступній сторінці анонсувалися перші перегони на іподромі. «Звісно, якщо тільки Господь буде добрим, – зазначав автор статті, – і не нашле на місто негоду. Бо в минулі роки кінні забіги починалися вже в останній декаді березня, а цьогоріч весна добряче забарилася…».

– Якщо тільки Господь буде добрим, – пошепки повторив ад’юнкт.

Йому часто доводиться бувати в таких дільницях Львова, про які Господь, здається, зовсім забув. А може, ніколи й не пам’ятав. Наостанок залишив собі кримінальну хроніку. Передивився уважно, хоча, звісна річ, знав набагато більше, ніж там було написано. На окремій шпальті, де містилися виключно міжнародні новини, встиг помітити повідомлення, що «в Росії вбито одного з лідерів революції, православного попа Георгія Гапона. Сталося це, правдоподібно, ще в березні, але кореспонденти з-за кордону дізналися про це лиш тепер…», коли за спиною почулася чиясь надміру гучна розмова.

Самковський спочатку вирішив не зважати. Для будь-якої кнайпи – звична річ, коли хтось, перебираючи зайвого, починає горланити. Однак тут його увагу привернув предмет розмови. Грубий підхмелілий голос розповідав, як 1894 року зумів утекти з поїзда, що перевозив ув’язнених.

– Але ж як, до ясної холєри, вдалося вивалити ті вагонні двері? – допитувався у нього співрозмовник.

– Кажу ж, Грумм їх підірвав, – роздратовано відповів бас, – цей скурвисин може змайструвати вибухівку з чого завгодно. Навіть з мотлоху під ногами. Навіть з лайна!..

– І що, ви стрибнули на ходу? Ти й він?

– Ми разом, майже одночасно. А з нами ще троє відчайдухів…

– А чого було не влаштувати вибух на якій-небудь станції. Під час зупинки?

– Здурів? Ну, гримне… А далі що? На станціях купа дідів і янців![46]

На якийсь час ці двоє замовкли, й чути було тільки голосне ковтання, з яким вони відправляли до нутра пиво.

Самковський не належав до числа сміливців, але і боягузом не був. Такі зазвичай не кидаються сторчголов у вир небезпеки, проте якщо вже доля кидає виклик, то знаходять у собі відвагу його прийняти. Ад’юнкт допив решту горілки й, витягнувши з кишені хустинку, протер чоло й окуляри.

– Чув, що тих трьох спіймали, – продовжилася тим часом розмова.

– Спіймали одного, – виправив бас, – двоє інших зламали собі карк… Грумм також добряче покалічився. А я родився в сорочці! Завдав його собі на рамена й поніс.

– Куди поніс?

– Куди очі світили… Знайшли якусь порожню гавіру[47], там пересиділи… А потім добрі люди допомогли перейти кордон.

Язик мовця заплітався, і балаканина, здавалося, от‑от увірветься, проте розпитувач не здавався:

– А повернувся ти чого, Берле?

– Як то чого? – спалахнув той. – Як то чо-г-о-о-о?.. Я тут народився! Це моє місто!..

– Тебе тут замкнути можуть… Вас із Груммом досі шукають!

– Е-е-е, ні! – загрозливо протягнув він. – До Відня я більше не піду[48]. І Грумма не візьму до млину[49]. Ми з ним тепер, як брати… А тих скурвисинів, що за нами полюють, я голими руками… Я їх, курва, душитиму…

Самковський підвівся й повернувся до них обличчям, перед тим помітивши, що господар стояв за шинквасом блідий, наче місяць удень, і короткими жестами спілкувався з принишклими клієнтами, очевидно, намагаючись пояснити їм ситуацію. Співрозмовник Берла поволі встав і залишив утікача самого за столом. Самковський сів замість нього. Спільник Грумма виявився здоровилом з чорною густою бородою, що ховала пів обличчя. Одразу над нею були горбатий ніс і пара чорних важких очей. Ці очі глипнули на худорлявого, трохи сутулого незнайомця в окулярах, обмацали його субтельні риси, високе чоло й недбало зачесане темно-русяве волосся. Самковський мав ледве за тридцять, тож воно в нього було ще без сивини й залисин.

– Даруйте, підслухав ненароком вашу розмову, – ад’юнкт раптово відчув, що від його хвилювання не залишилось і сліду. Тепер він був упевненим в собі, мовби за спиною мав усіх ад’юнктів, комісарів і надкомісарів з Дирекції, а за дверима кнайпи чатували з десяток офіцерів та унтер-офіцерів військово-поліційної служби. Насправді ж сподіватися Самковський міг тільки на себе і свій старий службовий револьвер у кишені.

– А ти що за ґаврук[50] один?

– Щирий ваш шанувальник, – відповів ад’юнкт, – подивляюся з ваших пригод.

– Думаєш, юри стругаю[51]?

– Боже збав! Я вам вірю. Але хотілося б почути більше.

– Замов мені гари[52], – видихнув Берл.

Самковський подав знак Зайґельту, і той, швидко наповнивши дві чарки, поставив їх перед ними на стіл. Утікач випив одним духом свою порцію, тоді втер бороду і, стиснувши свій велетенський кулак, підсунув його співрозмовнику під ніс.

– Ось цією рукою одним ударом я розлупив його довбешку, як гнилий гарбуз, – промовив Берл.

– Чию? – перепитав Самковський, про всяк випадок відсовуючись на деяку відстань.

– Того діда на кордоні, що збирався мене затримати.

– Ти вбив поліціянта? – перепитав ад’юнкт, відчуваючи, як у горлянці в нього пересохло, а серце збільшилось до розмірів легенів і калатало тепер, наче церковний дзвін.

– І не одного, – стишивши голос, проказав утікач. – Я б інакше сказав…

– Як? – прохрипів Самковський.

– Я б сказав: «І не останнього»… І не останнього, курва!

На цих словах бородань зайшовся гучним п’яним реготом, який, щоправда, несподівано урвався на найвищій ноті, коли той помітив у руках Самковського націлений на нього револьвер.

– Це що таке? – запитав він, мовби вперше в житті бачив зброю.

– Вставай, – коротко наказав ад’юнкт, – ти під арештом.

– То ти сраний хатрак[53], – здивовано промовив Берл, миттю тверезіючи.

– Можеш випити й мою чарку наостанок, – поліціянт вказав поглядом на свою порцію горілки, до якої не торкнувся.

– Стерво! – раптом загорланив Берл і, перш ніж Самковський зрозумів, що коїться, підняв край столу догори й пхнув його на поліціянта.

Гримнуло два постріли з револьвера, проте перша куля влучила в стільницю, навряд чи діставшись крізь неї до злочинця, а друга – кудись у стелю.

– Затримати його! Затримати злочинця! – кричав Самковський, намагаючись вибратися з-під важкого дубового столу. Проте ніхто його не послухав. Усе тому, що за спиною ад’юнкта були не поліціянти, а вечірні відвідувачі «Тлустої риби», вкрай розімлілі від пива й горілки.

Звівшись нарешті на рівні ноги, Самковський щодуху кинувся до відчинених дверей, крізь які, очевидно, хвилину тому втік Берл. Однак несподівано відчув, що втрачає рівновагу, ніби хтось підставив йому ногу. Останнє, що побачив ад’юнкт, – брудну зачовгану підлогу просто в себе перед носом. Після цього страшенно заболіло трохи вище потилиці, і світло перед очима згасло.

Коли прийшов до тями, то найперше почув стишені голоси, чоловічий і жіночий. Чоловічий давав лікарські настанови, а жіночий тільки промовляв короткі фрази: «так, пане лікарю», «добре, пане лікарю», «скільки крапель, пане лікарю?» тощо.

– І чоло йому протирайте. У воду можете додати трішки оцту, – почув ад’юнкт.

– Зрозуміла, пане лікарю. Ой, гляньте…

Вигук, очевидно, був пов’язаний з тим, що ад’юнкт раптом поворухнув головою і закліпав очима.

– А, з поверненням, mein Freund[54], – уже трохи гучніше сказав лікар.

Самковський розплющив очі, але через те, що був без окулярів, бачив украй погано. Втім, достатньо, щоб впізнати силует поліційного лікаря Ебергарда Фельнера. Точніше, поліційного патологоанатома…

– Невже я вмер, і ви робите мені розтин? – запитав ад’юнкт, відчуваючи, що слова ледь вдається видушити з себе, наче риб’ячі кістки, що застрягли в горлянці.

Фельнер засміявся.

– Жартуєте, Самковський, – промовив він. – Що ж, це добре… Ні, ви живий-живісінький, і я не маю жодного бажання зазирати вам усередину.

– Тут десь є мої окуляри?

– Ох, прошу вибачення…

Фельнер за мить насадив Самковському на носа його «додаткові очі». Ліве око бачило добре, а правому заважала дрібна павутина тріснутої лінзи.

– Окулярам також дісталося, – промовив лікар.

Все ж поліціянт тепер значно краще бачив його міцну присадкувату постать у білому халаті, накинутому поверх темно-сірого гарнітура, широке обличчя з крупним носом, акуратно підстриженою бородою і окулярами, значно масивнішими, ніж у нього. Волосся Фельнер мав кучеряве і всуціль сиве, проте воно міцно трималося черепа, на заздрість тим, хто в його віці – а доктору було під шістдесят – мав голову лису, як військова каска.

Самковський крутнув головою, шукаючи своїм єдиним видючим оком володарку ніжного голосу, якій Фельнер давав розпорядження, проте від різкого руху в цьому самому оці потемніло від болю.

– Не вертіться, дідько б вас узяв! – сердито промовив лікар і заходився поправляти йому компрес десь на маківці. – Ще бодай кілька днів мусите рухатися повільно, як канатоходець над прірвою. Затямте це.

– Що зі мною сталося? – запитав Самковський, переводячи погляд з доктора на бридко-зелену стіну за його спиною, а потім на сіру, місцями пожовклу стелю.

– Хтось добряче вперіщив вас по потилиці чимось важким, – відповів Фельнер, – усе, що можу наразі сказати.

– Як це «хтось»? – Самковський відчув, як обличчя його багряніє від обурення, – у кнайпі була купа свідків…

– Юначе, – перебив його доктор, – ви, мабуть, забули, що я не слідчий і не постерунковий! Переказую те, що чув, коли мені вас доставили сюди непритомного. Думаю, невдовзі до вас прийде хто-небудь з Академічної, от його й розпитаєте.

– Було б добре, щоб прийшли зараз, – вже спокійнішим тоном, в якому чулося більше прохання, ніж ствердження, сказав ад’юнкт, – я маю повідомити дещо важливе в Дирекцію.

Фельнер відхилив полу халата, за якою зблиснув срібний годинниковий ланцюжок, що тягнувся від борта піджака до кишені. Доктор дістав годинника і перевірив час.

– Заледве восьма, – промовив він, – але, гадаю, це не проблема.

– Восьма вечора? – перепитав Самковський.

– Восьма ранку, – всміхнувся Фельнер, – сутичка в кнайпі сталася вчора. Morgenstund hat Gold im Mund[55].

Доктор був галицьким німцем[56], родом десь з-під Злочова[57], тому рідною німецькою послуговувався часто і залюбки. Попри те, ніколи не приховував, що має насправді «жидівське походження».

– Отже, я пролежав тут цілу ніч?

– Виходить, що так. Але, погодьтеся, краще тут, ніж у морзі.

Самковский стрепенувся від цього жарту, як від укусу.

– Зосю, люба, – доктор з несподіваним теплом у голосі звернувся до своєї асистентки, – спустіться, будь ласка, вниз до телефонного апарата. Зателефонуйте в Дирекцію і повідомте, що пан ад’юнкт прийшов до тями. Нехай пришлють когось.

– Так, пане докторе, – почув Самковський ту саму фразу. Вона пролунала в нього десь над лівим вухом, отже, Зося сиділа біля його голови. Почулося, як вона підвелася зі стільця й рушила до дверей. Цього разу ад’юнкт вирішив усе-таки її побачити. Втім, доки повертав до неї зболену голову, асистентка вийшла. Самковський встиг зауважити лише тендітну постать у білому з дурнуватим сестринським чепчиком на голові.

– А доки хтось доповзе сюди з Академічної, дуже рекомендую вам поспати, – озвався Фельнер, вимикаючи десь електричну лампу.

Світла в палаті поменшало. Штори на вікнах тут розтуляти, видно, було не заведено.

– Зовсім я не хочу спати, – промовив ад’юнкт і одразу ж після сказаного провалився в пекучу дрімоту.

Розплющивши очі знову, Самковський побачив перед собою тонку пелену диму. В ніздрі вдарив запах тютюну. У палаті, крім Фельнера, був ще хтось, кому доктор описував стан пацієнта:

– …струс мозку, тому дайте йому бодай тиждень, – долинуло до його вух.

– Курва, в Дирекції й так бракує рук! – розпачливо відповів співрозмовник.

Самковський спочатку впізнав голос, а вже потім зрозумів, що ці двоє говорили німецькою.

– Пане директоре, – промовив він, спираючись на лікті й надіваючи на носа свої напіврозбиті окуляри, й вдруге за сьогодні почув:

– О, з поверненням, Самковський.

Фельнер та директор і далі сиділи собі за столом навпроти нього, тільки винувато загасили цигарки, ніби школярі, яких застукали за курінням у класі. Вільгельм Шехтель, начальник львівської поліції, був схожої з доктором статури, але, на противагу до нього, лисий і з виразним черевцем.

– Як почуваєтеся? – запитав він у підлеглого, хоча відповідь була написана в ад’юнкта на блідому виснаженому обличчі.

– Вам треба нові окуляри, – зазначив він ще за якусь мить.

– Головне, що не знадобиться новий череп, – промовив Фельнер, – його власний, на щастя, вцілів.

– Пане директоре, чи впіймали того типа, якого я хотів арештувати? – запитав Самковський, пропускаючи повз вуха їхні зауваження.

– На жаль, ні, ад’юнкте, – відповів Шехтель. – Але ми взяли сучого сина, що вдарив вас по голові. Це його колишній співкамерник. Він поки мовчить, але, я певен, невдовзі заговорить і виведе нас на нього.

– Того здоровила називали якось на ім’я… Здається, його звали Берл, і він вихвалявся втечею…

Директор кивнув.

– Берл Брюкнер, ми вже встановили. Колись утік з поїзда разом із Карелом Груммом. Вас ще не було тоді в поліції. До речі, обидвох їх заарештував колись Вістович. У тисяча вісімсот дев’яносто п’ятому чи шостому році.

– Четвертому, – сказав Самковський. – Він назвав цей рік.

– У покидька добра пам’ять, – скривився Шехтель.

Ад’юнкт, розчарований до краю, поклав голову на подушку. Директор це, схоже, помітив.

– Не впадайте у відчай, – заспокоїв він підлеглого, – спіймаємо ми вашого Брюкнера. Якщо він повернувся до Лемберга, то ховатися йому особливо ніде. Усі спільники його давно по в’язницях.

Шехтель підійшов до його ліжка й поклав поруч на тумбу щось важке, загорнуте в брудно-білу шмату.

– Ваш револьвер, – промовив він і додав: – Цілком імовірно, що ви поранили Брюкнера. Ми знайшли кров на тому місці, де стояв цей скурвисин. Моя вам подяка, Самковський. Обіцяю, в поліції не забудуть ваш мужній вчинок.

– Спасибі, пане директоре, – ад’юнкт раптом відчув, що слова начальника додали йому сил.

– Відпочивайте, – по-батьківськи усміхнувся той. – Лікар каже, вам потрібно не менше тижня спокою…

– Я повернуся, щойно триматимусь на ногах, – пообіцяв ад’юнкт, – думаю, знадобиться значно менше часу.

– Гаразд, – кивнув Шехтель. – Будемо чекати. А наразі – на все добре.

Директор попрощався також із Фельнером, потиснувши йому руку й нагадавши про домовлену партію в шахи на наступних вихідних.

«У поліції не забудуть» – ця фраза тепер весь час крутилася в ад’юнкта в голові, доки врешті-решт не приспала його.

Наступного дня поліційний автомобіль відвіз Самковського додому, де, пролежавши ще добу під наглядом щиросердної домовласниці, пані Рози Абрекової, на третій день, як і обіцяв Шехтелю, з’явився на службу. Біль у голові більше не тривожив, і нудити перестало. Залишилося тільки це препаскудне відчуття слабкості, через яке навіть прості завдання, як‑от піднятися вгору сходами, здавалися йому надважкими.

Настрій у Дирекції панував гнітючий. Звісна річ, в такій установі зазвичай небагато причин для радощів, проте сьогодні всюди, від місця чергового аж до їхнього з Вістовичем кабінету, напруга відчувалася майже фізично. Декотрі колеги стримано привітали його з одужанням, після чого хутко бралися до роботи. У місцях для куріння не було ні душі, запах кави ширився між поверхами за цілковитої тиші, мов привид, хоча в інші дні гучних розмов, балачок і просто галасу, який би долинав з кабінетів, не бракувало. Можливо, тому, що за кілька днів надходив Великдень, а отже, й працювати в Страсний тиждень нікому не хотілося… Самковський намагався пригадати, чи рік тому тут панувала така ж атмосфера, але жодних спогадів із пам’яті не виринуло.

Повітря в кабінеті було затхлим і важким. Зрештою, нічого дивного. Провітрювати було нікому. Не знімаючи плаща, ад’юнкт прочинив вікно і, сівши просто на свій стіл, кілька хвилин спостерігав за людською метушнею на Академічній: рота піхотинців місцевого гарнізону пройшла стройовим кроком кудись далі в бік Стежкової[58], торговець кошиками, обвішаний своїм крамом, почвалав з площі до вулиці Фредра, прямуючи, либонь, до Галицького ринку. Нечисленний гурт студентів затримався на хвилину поруч скверу і, обмінявшись конспектами, подався далі до Університету[59]. Квіткарки з первоцвітами в кошиках неспішно пофалювали у зворотний бік – кудись до площі Ринок. Сніг усе більше танув, сміття з-під нього потроху прибирали, й міське життя ставало на наступне, весняне коло свого цілорічного обороту.

У двері постукали, й Самковський, відірвавшись від споглядання, вигукнув звичне в таких випадках «Прошу!». Зайшов черговий. Відмельдував, що за квадранс директор поліції чекає ад’юнкта у себе в кабінеті. «Це добре, – подумалося Самковському, – отже, має щось для мене…» Відповів черговому, що зрозумів, і глянув на годинник, аби точно відміряти час до авдієнції.

Шехтель прийняв його, сидячи за своїм столом, на якому височіло кілька стосів паперу, стояла переповнена попільничка, а поруч з нею – відкоркована пляшка коньяку.

– Вип’єте, Самковський? – одразу запитав директор.

Ад’юнкт відмовився. Пити алкоголь після недавніх пригод було ризиковано.

– Що ж, а я вип’ю… – промовив директор і, діставши звідкись з-під столу склянку, плеснув у неї порцію бурштинового трунку. – Гівняний день, – сказав Шехтель, зробивши довгий затяжний ковток, – гівнянішого й не вигадати… І це ледь не напередодні Великодня. І це за тиждень до приїзду в Лемберг міністра поліції…

Самковський стояв навпроти нього, все ще не розуміючи, про що йдеться.

– Ви не читали вранішніх газет? – здивовано запитав директор.

– Не встиг, – зізнався Самковський, – боявся спізнитися сьогодні на службу.

– Дарма, – відмахнувся Шехтель, роблячи наступний ковток, – ніхто б вам і слова не сказав…

Він витягнув з-під паперів свіжий випуск «Kuriera Lwowskiego» й простягнув його ад’юнктові.

– Ось, подивіться…

«Жорстоке вбивство поліціянта!» – виднівся заголовок одразу на першій шпальті.

«Вранці 13-го квітня неподалік станції Клепарів знайдено тіло 29-річного віце-капрала Симеона Шварца. Вбитий повертався додому після служби, коли ж зазнав нападу невідомого. Нападник завдав кілька смертельних поранень ножем або військовим багнетом, у тому числі вибрав бідоласі очі. Поліція просить зголоситися можливих свідків…» – прочитав далі Самковський.

– І де цей чортовий Вістович, коли він потрібен? – почулося зітхання директора. – Щоб його холєра взяла у тій відпустці…

Ця згадка про шефа неприємно вколола Самковського. Він повернув газету і, вирівнявшись, як жовнір, промовив:

– Я можу взятися за цю справу, пане директоре. Зрештою, я вже за неї взявся.

– Що ви маєте на увазі? – не зрозумів той.

– Дозвольте висловити припущення, що вбивця – це той самий Берл Брюкнер.

– Облиште ви цей свій протокольний тон, Самковський! – гримнув Шехтель. – Говоріть по-людському.

– Тоді у кнайпі я чув, як він обіцяв, що вбиватиме поліціянтів. Думаю, справа в помсті за себе й Грумма, – промовив ад’юнкт.

Директор помовчав якусь хвилину, дивлячись кудись у вікно, а тоді заговорив знову:

– Що ж, якщо дві справи можна об’єднати в одну – це, звісно, добре… Поцілити двох птахів одним каменем… Гаразд, ад’юнкте. Будете відповідальним слідчим. Вістович обіцяв повернутися в понеділок, 16-го. Якщо до того часу не впораєтеся, він вам допоможе… Тільки Великодня, як бачите, у вас цьогоріч не буде.

Самковський не стримав усмішки. Для нього не було гіршого покарання, як щороку на Різдво й Великдень вирушати на кілька днів додому, до рідного Дрогобича. У тісному будинку на Заваллє[60], де, крім його пияка-батька і згорьованої матері, мешкало ще дві молодші незаміжні сестри і дванадцятирічний брат, ніколи не було по-родинному затишно.

Батько щоразу сідав за святковий стіл уже напідпитку. Він був поштарем, тож завжди мав привід вийти з дому, а вийшовши, не втрачав нагоди закласти за комір у якому-небудь дешевому генделику. Мати починала плакати через свою бідацьку долю, тицяючи пальцем на облізлі стіни, де‑не-де порослі цвіллю, потріскані двері, а найголовніше – в бік порожньої спіжарки, де запасів лишалося на день-два. Батько не витримував і гримав на неї, щоб та замовкла. Після цього починали голосити сестри. А далі Антоні з братом підводилися з-за столу й виходили на подвір’я.

Самковський курив, а молодший Ігнацій пильно за ним стежив, ловлячи кожен рух, аж врешті наважувався попросити:

– Дай мені папіроску, Антосю.

Старший брат у відповідь вліплював тому потиличника.

– А більше нічого не хочеш?

– Ну, Анто-о-о-сю-у-у, – просив далі той, розтираючи забите місце.

За кілька хвилин Самковський здавався й простягував йому свою викурену до половини цигарку.

– На, шмаркачу. Але швидко тягни, щоб з дому не побачили.

Малий тягнув у легені дим і одразу закашлювався.

– Яка ж міцна…

– А ти що думав? – підсміхався з нього ад’юнкт. – У поліції інших не курять.

– Піду, коли виросту, в поліцію, як ти, – повідомляв молодший.

– Ну, йди, – стенав плечима брат.

– Або до війська… Куди завгодно, тільки з цього пекла.

Самковський розумів його. Зараз батько постарів і вже трохи вгомонився. А раніше, повертаючись п’яним додому, вчиняв такий рейвах, що збігались сусіди.

– Добре, заберу тебе до Лемберга, – казав він малому й куйовдив йому чуприну.

– Обіцяєш? – перепитував той.

– Пф-ф, буду тут перед малим гівнюком обіцянками сипати.

– Ну, Анто-о-о-сю-у-у, – молодший починав нити, аж поки не отримував від брата виразне слово честі.

Врешті з будинку виходила мати й кликала їх назад до столу. Батько, мовляв, заспокоївся. «Заспокоївся» – означало, почав куняти за столом. Родина бралася до їжі, не зважаючи на нього, і лише тоді наставала коротка мить свята.

Саме тому, стоячи зараз перед директором поліції, Самковський повідомив, що може без проблем залишитись у Львові. «Шкода тільки малого, – подумалось йому, – він мене завжди чекає з нетерпінням. Але нічого, приїду після свят».

– Що ж, добре, – промовив Шехтель, встаючи з крісла.

Було видно, що така відповідь підлеглого припала йому до душі.

– Сьогодні зайдіть у канцелярію, – продовжив директор, – заберіть документи на отримання позачергової премії. Вчора я все підписав. Гроші вам зможуть видати десь через тиждень після Великодня. Ще через місяць якусь виплату зробить наша Страхова спілка…

– Дуже доречно, бо проїзд у трамваї дорожчає, – спробував пожартувати Самковський.

Директор, втім, не звернув уваги на цю репліку.

– Клопотатиму про ваше підвищення до комісара другого класу, але обіцяти не можу… Самі розумієте, доки хтось не піде на емеритуру або не вмре, місце не звільниться, – продовжив він.

Самковський кивнув. Звісно, він не вчора почав службу і з таким станом речей був добре ознайомлений.

– Втім, якщо розкриєте справу, для вас я переверну гори, – раптом сказав Шехтель. – І не тільки тому, що готуюся до приїзду міністра… Убито поліціянта. Для нас знайти вбивцю – справа честі.

Повторювати двічі не довелося. Вони попрощались, і Самковський вийшов з кабінету шефа.

«Що зробив би зараз Вістович?» – подумалось йому, проте ця думка одразу ж викликала роздратування. Ні, чорт забирай! Це його власне розслідування. І озиратися на шефа він не буде. Найпевніше, коли комісар повернеться, справу вже буде зроблено, і цей скурвисин Брюкнер сидітиме за ґратами, чекаючи на суд і повішання.

Самковський зайшов до свого кабінету, але тільки для того, щоб узяти плаща й капелюха. На якусь мить зупинився і, знявши окуляри, розтер вказівним пальцем червонуватий відбиток на носі. Нова оправа була важка, незручна і вдавлювалася в обличчя, мов середньовічна маска, призначена для покарань за підглядання чи пхання носа не в свої справи. Власне, за все, що було для поліціянта службовим обов’язком.

Ад’юнкт вирішив найперше вирушити до доктора Фельнера на Пекарську, де була міська мертвецька[61]. Фельнер, безумовно, встиг бодай поверхово дослідити труп жертви, отже, матиме що розповісти слідству. Навіть дещиця потрібної інформації могла б зараз допомогти.

Ад’юнкт намагався спершу зателефонувати доктору, проте в його кабінеті ніхто не піднімав слухавки. Тоді він попросив чергового підготувати службовий фіакр, прихопив нотатника, олівець і кілька вранішніх газет, аби перечитати їх по дорозі.

Газети подавали новину про жорстоке вбивство на Клепарові переважно однаково: «Загинув поліціант в чині віце-капрала», «Був добрим батьком, зоставив сиротами двох малолітніх дітей», «Убивцю не знайдено, жодних заяв у Дирекції не зробили», ліва преса, як‑от «Робітник» та «Селянин», іронічно зауважувала, що і не знайдуть, бо «галицька поліція здатна хіба що розганяти мирні демонстрації трудящих і трусити їхні помешкання, шукаючи зброю та друковані видання з братньої Росії…». Самковський криво посміхнувся і заховав газети до кишені. Екіпаж зупинився біля «Царства мертвих» на Пекарській, як називав це місце сам Аїд-Фельнер.

Зрештою, це й було, мабуть, найкращим порівнянням. І не тільки тому, що тут зберігалися тіла небіжчиків. Низький коридор з бетонними стінами, який провадив до головних приміщень, ледь освітлювався кількома лампами. Тиша, що панувала в ньому, давила на вуха, а сирість проникала під одяг і, здавалося, навіть під шкіру.

Самковський не знав достеменно, за якими дверима знаходиться кабінет Фельнера, тому зупинявся перед кожними, щоб прочитати на них таблички. Врешті, побачивши на одній з них напис «Dr. Fehlner», зітхнув з полегшенням і, вже збираючись смикнути за ручку, щоб відчинити, завмер. Зсередини кабінету почувся сміх. Спершу тонкий жіночий, потім хриплий чоловічий. Услід за цим – притишені голоси. Слова розчути було важко, але добре відчувалося збудження, з яким вони промовлялись.

Самковський спершу кашлянув кілька разів, а потім гучно постукав. Голоси затихли, проте почулось шурхотіння, наче хтось приводив до ладу одяг. За якийсь час зсередини повернувся ключ і двері відчинились. На порозі постав розчервонілий доктор Фельнер у картатій камізельці, сорочці з розтріпаним коміром і без краватки.

– Сам… Самковський? – здивовано витріщився він на прибулого. – Що ви тут робите?

– Я у справах слідства, – відповів той.

За плечима доктора промайнула жіноча постать у білому халаті.

– Але ви… Хіба ви… розслідуєте щось? – доктор говорив, бентежно озираючись назад, мовби господар, який не впевнений, чи в домі прибрано і чи можна пускати всередину гостя.

– Звісно, розслідую, – в ад’юнкта уривався терпець. – Директор призначив мене відповідальним слідчим у справі вбивства на Клепарові.

– Ах, ви про це… – доктор відступив нарешті, пропускаючи його досередини. – Бідолаха капрал, що тут скажеш.

– Віце-капрал, – виправив його Самковський і ґречно вклонився його асистентці, що ні в сих ні в тих сиділа на кріслі поруч столу. На столі поміж паперів стояла тарілка з над’їдженими канапками і кількома шматочками шоколаду. Поруч – дві порожні філіжанки.

– Зосю, зробіть гостеві кави, якщо ваша ласка, – звернувся Фельнер до помічниці.

Та схопилася з місця й випурхнула за двері. Зося! Самковський пам’ятав це ім’я. Саме цю жінку він намагався роздивитися, коли прийшов до тями в лікарняній палаті. Що ж, тепер це йому вдалося: невисока чорнявка, великі виразні очі, делікатний ніс і губи. Нижня прикушена, чи то від сорому, чи то від того, що асистентка стримувала сміх. На вигляд мала біля двадцяти п’яти або тридцяти років.

– Ви не подумайте нічого зайвого, Самковський… Я одружений чоловік, – пробелькотів Фельнер.

«Старий кнур», – подумав ад’юнкт, але промовив інше:

– Думаю, часу на каву в мене не буде, пане докторе.

– Як скажете, – з неприхованим полегшенням у голосі відповів той.

– Чи мали ви час обстежити тіло вбитого? – ад’юнкт, сам того не бажаючи, зробив у сказаному надто виразний і нескромний наголос.

Фельнер кивнув.

– Ходіть, я вам дещо покажу.

На цих словах чоловіки вийшли за двері, опинившись у тому самому бетонному коридорі, яким блукав ад’юнкт кілька хвилин тому.

– Зосю, кави не треба! – гукнув доктор, і голос його моторошно відлунився десь у темній порожнечі.

Вони пройшли коридором, далі звернули в якийсь лабіринт, де освітлення було трохи більше, проте стіни від цього не ставали привітнішими. Врешті опинилися перед дверима, до яких Фельнер довго шукав ключа у своїх кишенях. Знайшовши, видихнув з полегшенням і відчинив. Потім впевнено зайшов у темне приміщення, де намацав на стіні ручку вмикача. За мить яскраве світло залило невелику кімнату з двома столами посередині. На одному з них лежало тіло, вкрите простирадлом.

– Це так звана секційна, – діловим тоном сказав Фельнер, – тут я роблю розтини.

Він дістав з продовгуватої шафи халат і одягнув його, прибравши звичного для себе в цих стінах вигляду. Обличчя його також змінилося: перед Самковським тепер стояв не підстаркуватий Казанова, що забавляється з асистенткою, а добре знаний в Галичині судово-медичний експерт, фахівець своєї справи.

Фельнер відгорнув простирадло до половини. Небіжчик був без одягу, проте розтин ще не проводився.

– Смерть настала близько десятої вечора. Вбито ножем із широким лезом, який зазвичай мають мисливці, – почав доктор.

Самковський дістав блокнот і зробив першу нотатку.

– Удари було завдано згори, точно в шию… Судячи з усього, вбивця чималого зросту і доволі дужий…

– А це що, в біса, таке? – з жахом перепитав поліціянт, вказуючи пальцем на обличчя трупа.

Там, де в небіжчика мали бути очі, лишилися тільки дві чималі рани.

– Спосіб приховати сліди, – відповів доктор.

– Якийсь ритуал?

– Не зовсім.

– Тоді що?

Доктор важко зітхнув, наче йому довелося згадати щось мерзенне.

– Деякі вбивці переконані, що їхнє відображення залишається в очах жертви, як на фотографічній пластинці, – пояснив він. – Отже, його треба знищити. Я вже стикався з таким колись…

– Ніколи про таке не чув, – промовив ад’юнкт, повертаючись до своїх нотаток.

– Це ваша перша серйозна справа, чи не так, Самковський? – запитав раптом доктор.

Поліціянт кивнув у відповідь.

– Жаль, що зараз немає Вістовича, – додав Фельнер.

«Я дам раду і без вашого Вістовича!» – ледь не вирвалось у Самковського, проте ад’юнкт вчасно стримався.

– Мені відомо, хто вбивця, докторе, – сказав він натомість. – Цей огляд – лише формальність.

– Ну, коли так… – Фельнер знову накрив тіло простирадлом. – Коли так, то мені лишається тільки побажати вам успіху, пане ад’юнкте. Як зроблю розтин, пришлю результати вам на Академічну. Обіцяю, що не пізніше, ніж завтра.

Попрощавшись із ним, Самковський повернувся в Дирекцію, де піднявся до свого кабінету й кілька хвилин дозволив собі перепочити. Відчував жахливу слабкість. Наслідки травми ще давалися взнаки. Крім того, з пам’яті не йшов труп віце-капрала на столі в мертвецькій Фельнера.

Ад’юнкт відкинувся на спинку крісла й заплющив очі. Спробував розслабитись, але не вдалося. Йому раптом подумалось, як паскудно себе почувають зараз ті, що служать у військово-поліційній службі, адже загинув їхній безпосередній колега. Усі вони, від постерункового до капітана, очікують результатів розслідування. Хоча, по щирості, ці люди можуть зробити більше, аніж кримінальна поліція. Брюкнер може потрапити їм на око де-небудь на вулиці, поруч з борделем або дешевою кнайпою. Одразу після події в «Тлустій рибі» кожному постовому описали його портрет.

Врешті Самковський підвівся й знову спустився до чергового, наказавши йому привести в кімнату допитів затриманого спільника Берла. Спускаючись у підвал, ад’юнкт відчув, що тілом його пробігли крижані мурахи. Нутро переповнило дивне відчуття. Мовби суміш страху, злості й цікавості. Ще ніколи йому не доводилося провадити розмову з тим, хто не так давно ледь не проломив йому голову.

Нападника з кнайпи звали Альбертом Зарембою. Самковському спало на думку, що таке ім’я і прізвище могли б належати якому-небудь інженерові чи депутатові Галицького сейму, але натомість так звали пройдисвіта, який допоміг утекти злочинцю.

Утім, Заремба й був схожий радше на інтеліґента, що за повелінням долі чи власним невезінням опинився на дні суспільства. Поставу мав рівну, в очах світилася зверхність і насмішкуватість. Шкіра на обличчі й руках була, вочевидь, колись доглянутою, але тепер потріскалася і вкрилася дрібними виразками. Світло-руда щетина потроху переростала в недбалу бороду, а волосся, що також давно не знало руки перукаря, сягало плечей. На плечах висіла подерта камізелька поверх брудної картатої сорочки.

Двоє міцних поліціянтів пхнули його до кімнати й наказали сісти за стіл навпроти Самковського. Один із них – вусатий капрал без кітеля, в сорочці із закоченими рукавами – став за спиною Заремби, інший – молодий постерунковий – лишився біля дверей. В’язень несподівано посміхнувся, оголивши ряд жовтих зубів зі зламаними різцями.

– Як ваша голова, пане слідчий? – запитав він у Самковського.

Тієї ж миті капрал зацідив Зарембі кулаком у вухо. Той звалився під стіл і важко закректав. Тюремник вхопив його за комір і знову посадив на стілець.

– Дякую за турботу, як бачите, все гаразд, – спокійно відповів ад’юнкт.

Заремба все ще не міг оговтатися від удару, тому навряд чи почув його відповідь. Самковський знаком наказав капралові більше його не лупцювати. На якийсь час запанувала мовчанка, доки в’язень приходив до тями.

– А як вам тут ведеться? – запитав у нього Самковський.

Капрал іронічно гмикнув і схвально подивився на ад’юнкта. Потім перевів погляд на Зарембу.

– Файно, як у пансіоні, – процідив той у відповідь. Було видно, що ад’юнкт потрапив у десятку.

– Годують добре? – не вгавав Самковський.

– Аякже.

– Може, приносять забагато тлустого? Чи не слід переглянути ваш раціон? Адже ж піст…

Двоє поліціянтів реготнули. Самковський знав, що в цю мить його авторитет підскочив догори, а в курилках від сьогодні переповідатимуть ці його жарти. З якимсь диким завзяттям він тепер готовий був знищити людину навпроти. Не так через бажання помсти, як для того, аби ще більше ствердитись у жорсткому поліційному колективі.

Заремба кинув на нього погляд, сповнений ненависті.

– Чого вам треба? – запитав він.

Самковський кивнув капралові, й той виклав на стіл два чисті аркуші та олівець.

– Все, що вам відомо про Брюкнера, має бути відомо мені. Де може переховуватися, чи має спільників, де бере гроші, – чітко промовив Самковський. – Викладіть усе письмово. Мовби на уроці граматики, пане Зарембо… Що краще напишете, то кращу дістанете оцінку. З оцінки буде видно, як складуться ваші справи в подальшому.

– Як на уроці граматики? – в’язень скривив презирливу посмішку. – То, може, написати латиною? Ви знаєте латину, пане слідчий?

– Якщо знань моїх не вистачить, пане Зарембо, то я передам вас у руки кому-небудь менш терплячому… Скажімо, капралові Шимону. Не гарантую, що латину він знає краще, зате пояснить вам ваше становище значно зрозуміліше, ніж я.

– Моє становище? – спалахнув Заремба. – Яке, в біса, моє становище? Я винен тільки в тому, що вперіщив вас по голові. Таке трапляється у кнайпах. Ви були не на службі й випивали так само, як і я. Кілька місяців арешту або пів року яких-небудь громадських робіт – от і все, що мені загрожує.

Самковський дістав з кишені портсигар. Неквапно витягнув з нього цигарку й закурив.

– Щойно ви вдарили капрала Шимона, пане Зарембо, – холоднокровно проказав ад’юнкт, випускаючи перший струмінь диму.

Йому раптом подумалося, що саме таку тактику обрав би на його місці Вістович. Метод брудний, але ефективний… Що ж, комісар усі роки був для нього добрим учителем.

– Що? – обличчя в’язня почервоніло, а від зверхності, з якою він зайшов кілька хвилин тому до кімнати, не лишилося й сліду.

– Я сказав, ви щойно вдарили поліціянта, який стоїть поруч з вами, – повторив слідчий, вдруге затягуючись цигаркою.

– Я нікого не бив!

– Тут двоє свідків, які бачили, як ви підхопились і вперіщили капрала кулаком в груди. Правда, капрале?

– Саме так, пане ад’юнкте, – підтвердив той і театрально застогнав.

– Ось вам ще пів року, добродію, – повідомив Самковський.

– Ну ви й паскуди, – просичав Заремба.

– Потім ви кинулися на постерункового Вільху, – продовжив ад’юнкт, – і жорстоко почали його душити. Та у вас наче демон вселився! Ледве вдалося заспокоїти…

Самковський якийсь час мовчки курив, аж доки цигарка не перетворилася на недопалок. Ад’юнкт загасив його і, оскільки Заремба також не озивався, підвівся з-за столу.

– Бачу, писати ви не збираєтеся, – промовив слідчий. – У такому разі ставлю вам «незадовільно» і прощаюсь.

– Чекайте, – понуро вимовив той.

Самковський подивився на нього з удаваною байдужістю.

– Ви щось сказали? – перепитав він.

– Нехай ці двоє вийдуть, – Заремба кивнув на капрала й постерункового. – Писати я нічого не буду, краще розповім, але тільки вам. Ніхто інший не повинен чути.

Шимон спохмурнів і запитально подивився на Самковського. Той кивнув, віддаючи наказ. За хвилину двоє поліціянтів лишили їх сам на сам.

– Що ж, слухаю, – дещо настороженим голосом сказав ад’юнкт, щойно двері за ними зачинилися.

– Дайте цигарку, – попросив Заремба.

Обличчя його вже стратило червону барву і тепер вид мало спокійний, як на початку допиту.

Самковський знову витягнув з кишені портсигар і, відкривши його, поклав на стіл. Поруч кинув сірники. В’язень жадібно встромив одну цигарку до рота, а дві інші запхнув за вухо.

– Ви не заперечуєте? – перепитав він.

Слідчий похитав головою. Спостерігав якусь мить, як той затягується димом і блаженно відкидається на спинку стільця. Потім забрав свій портсигар, закрив і сховав до кишені.

– Бачу, як ви прагнете вислужитися, – промовив раптом Заремба. – Для вас ця справа не менш важлива, аніж для мене. Чи не так, пане Самковський?

– Схоже, я дарма витрачаю час і куриво, – відповів той, рвучко повертаючись до дверей.

– Я допоможу спіймати Брюкнера, – зупинив його в’язень. – Він довіряє мені. Зрештою, ви самі чули в тій кнайпі, що ми розмовляли дружнім тоном.

– Чув, – кивнув Самковський.

– Тоді я напишу йому листа. Повідомлю, що зібрав для нього певну суму грошей, але хотів би передати особисто. З рук в руки.

– Отже, в нього є адреса.

– Не адреса, пане Самковський, а так звана «поштова скринька». Місце, де ми залишаємо один одному листи…

Заремба відвів очі, ковзнув поглядом по брудних стінах, а тоді знову глянув на поліціянта.

– Коли Берл з’явиться на зустріч, схопите його, – додав він сухим здавленим голосом. – Мене ж натомість відпустите і, що найважливіше, знищите мою справу… Все, що є на мене в архіві.

Не кажучи ні слова у відповідь, Самковський підвівся, підійшов до дверей і постукав, даючи знати вартовим, що допит закінчено.

Близько сьомої вечора поліційний архіваріус приніс йому до кабінету папку з написом «Справа № 364 від 1894 року». Ад’юнкт розписався про отримання й зобов’язання повернути документи не пізніше, ніж за добу. Службовець архіву забрав розписку й полегшено зітхнув. Його зміна закінчилася, і подумки, очевидно, він уже вибудовував плани на вечір.

Самковський же нікуди не збирався. Відчував, як докучає голод, але вирішив залити в порожній шлунок порцію кави. Їсти на якийсь час перехочеться, і можна буде спокійно попрацювати.

«Справа № 364» стосувалася арешту двох підривників-убивць: Карела Грумма і Берла Брюкнера. Слідство провадив комісар другого класу Адам Вістович за поміччю військово-поліційної служби, яка, зі свого боку, запросила в армії дві роти піхотинців. Обох злочинців було взято на гарячому просто в центрі Львова під час спроби пограбування Галицької Ощадної Каси. Кількох їхніх спільників було вбито. Двом вдалося втекти. Поранено поліційного фельдфебеля і одного солдата.

Організатором цього та ряду інших злочинів указувався Карел Грумм. Виходець із Богемії, інженер. Людина чималої фізичної сили й розуму. Брюкнер був помічником. Хитрим, жорстоким і цілковито йому відданим. Зазначалося, що народився й мешкав цей суб’єкт у Львові, на Замарстинові. Батьки рано померли, будинок згорів, коли той служив у війську. Більше жодних притомних даних про нього Самковський не знайшов.

Остання сторінка справи містила в собі невелике досьє про Альберта Зарембу. Лікаря за освітою й симпатика лівих радикальних рухів…

Самковський скривив посмішку. От звідки, виявляється, його псевдоінтеліґентність і знання латини. За прикладом російських революціонерів Альберт вважав, що здобуття коштів через експропріацію для блага справи – спосіб допустимий і необхідний. Це й привело його в спілку зі злочинцями. За допомогу в пограбуваннях ті обіцяли йому частку. Так принаймні стверджували затримані, але на суді причетність лікаря довести не вдалося.

«Що ж, – подумав Самковський, – теоретично, в Заремби може бути зуб на Грумма й Брюкнера, якщо ті справді свідчили проти нього в суді».

Після ще однієї чашки кави і коротких роздумів ад’юнкт впевнено вирвав з папки його сторінку і, склавши учетверо, заховав до кишені. Поруч лежала інша підшивка – актуальна справа Альберта Заремби, нападника на поліціянта Антоні Самковського у кнайпі «Тлуста риба» на Підзамчому. Взявши її, він вийшов з кабінету і знову рушив у кімнату для допитів.

Заремба його чекав, сидячи за столом. Перед ним лежав складений удвоє листок. Очевидно, з написаним усередині текстом.

Ті самі капрал і постерунковий отримали від Самковського наказ вийти за двері.

– Не збагну, що приваблює таких людей, як ви, у цих кровожерних лівих ідеях, – промовив він, кладучи перед в’язнем його справу і вирваний з архівної справи листок.

– «Чимало є, Гораціо у світі, що неспроможна мудрість осягнути…»[62] – відповів той. – Бачу, ви уважно прочитали мою справу.

– Там про вас небагато.

– І все ж, я волів би, щоб і цього не було.

Заремба потягнувся до принесених паперів і з цікавістю їх переглянув.

– Я дуже ризикую, ідучи на змову з вами, – промовив раптом Самковський загрозливим тоном, якого навіть сам від себе не сподівався. – Тому, якщо підведете мене, стрілятиму вам просто в лоба. Чи будь-куди… Але не сумніватимусь і не схиблю.

Якусь мить вони дивились один одному в очі.

– Я також ризикую, ад’юнкте. І повірте, якщо припущуся помилки, то мене очікує значно важча кара, ніж куля з поліційної зброї, – холодно відповів Заремба. – Утім, – продовжив він вже піднесено, – впевнений, усе вдасться. Вже завтра ви схопите Брюкнера й отримаєте схвалення начальства. Вас підвищать, чи не так, Самковський?..

– Покажіть лист, – перебив ад’юнкт.

– Прошу, – з якоюсь байдужістю в голосі проказав той і простягнув йому складений папір.

Самковський розгорнув аркуш і прочитав коротке послання: «Маю ґельди[63]. Приходь завтра. Випив кварту».

– Це все? – здивовано перепитав ад’юнкт.

– Повірте, Самковський, там більше інформації, ніж ви можете собі уявити, – посміхнувся в’язень.

– Що за «Випив кварту»?

– Означає, що мене відпустили.

Поліціянт все не міг відірвати очей від листа, мовби шукав у ньому прихований зміст. Його не покидало відчуття нерівноцінності обміну. Він видер з архіву усі дані про нього, вчинив, фактично, злочин. А цей тип у відповідь написав кілька слів.

– Мою актуальну справу ви мені також віддаєте? – запитав в’язень.

– Звісно, ні, – Самковський рішуче схопив зі столу папери.

– Але знищите її?

– Щось придумаю після того, як Брюкнер буде в нас.

Заремба нервово пожував губами.

– Ну, гаразд. Повірю вам.

– Коли ви плануєте віднести листа до «поштової скриньки»? – запитав поліціянт.

– Найкраще сьогодні. Хтось від Брюкнера перевіряє її щоночі.

– Тобто не він сам?

– Звісно, ні, Самковський, – до Заремби повернувся його насмішкуватий тон, і він говорив тепер з ад’юнктом, як із дурником. – Це надто небезпечно для нього. Зазвичай відправляє туди когось…

– Гаразд, а що значить «приходь вранці»? Це о котрій? – поліціянт не стримував роздратування і говорив, мабуть, голосніше, ніж слід було.

– Між четвертою і шостою, – відповів Заремба, – саме тоді вам слід влаштувати на нього засідку…

– Пора самогубців, – вирвалось у Самковського.

– Пора обережних людей, – виправив його співрозмовник, – у такий час украй рідко хтось вештається навіть там, де знаходиться «поштова скринька».

– І де ж вона знаходиться?

– У покинутій броварні на Погулянці.

– А точніше?

– Вам не потрібно знати точніше, ад’юнкте, – сказав раптом Заремба, – тому що лист я повинен віднести сам.

Чоловіки знову стрілися поглядами.

– Ми про це не домовлялися, – зазначив Самковський.

– Якби ви трохи задіяли ваші мізки, пане слідчий, то допетрали б самі, що за тим місцем, а також за кожним, хто туди приходить, можуть стежити, – відповів Заремба, – у Берла завжди були спільники. І не виключено, що є й тепер. Якщо з’явлюсь я, жодних сумнівів у нього не виникне.

Ад’юнкт відчув, як усе його тіло кинуло в піт. Якусь мить, знявши з носа свої незручні окуляри, він протирав їх давно непраною хустинкою. Закінчивши з цим, повернув їх на місце, але відвернувся від Заремби, щоб подумати без його притиску. Хоч насправді думати вже не було про що. Зважившись на таку небезпечну гру, слід було йти до кінця. Одне тільки нестерпно гризло свідомість – усе це він робить без дозволу начальства, таємно. Власне, знову так, як зробив би його шеф. Чи вагався б Вістович? Можливо. Але точно не пасував би, зробивши такі високі ставки. Комісар ішов би ва-банк.

– Гаразд, – видихнув Самковський. – Сьогодні опівночі виїдемо на Погулянку.

В’язень кивнув.

– Де у вас відбуваються зустрічі? – запитав ад’юнкт.

– Не надто далеко звідти, на правому березі Пасіки[64]. Найкраще буде облаштуватися там вже о третій. Місцина малоприємна: гнила й багниста, але довкола чимало корчів і пагорбів. Ваші люди матимуть де сховатися…

За кілька хвилин Самковський вийшов з кімнати допитів і розпорядився, щоб Зарембу протримали там до одинадцятої. Сам вирішив повечеряти в якомусь із найближчих локалів або ресторацій. Найкраще з огляду на ціни й розміщення пасував «Локаль Шнайдера». Йти було заледве дві-три хвилини, а добра горохівка з кавалком хліба, помащеним смальцем і складеними на ньому кружальцями цибулі, коштувала п’ятнадцять гелерів. Ще за двадцять можна було замовити чарку «Варшавської» чи «Балабанівки», але пити сьогодні було ризиковано. Перед такою ніччю краще мати свіжу голову.

З’ївши вечерю, Самковський довго курив за столиком, а кельнер, очікуючи, що той замовить випивку, крутився довкола, як муха. Врешті, на подив офіціанта, клієнт попросив принести йому міцну каву і новий випуск «Gazety Wieczornej». Знову на першій же сторінці йшлося про вбивство віце-капрала Симеона Шварца: «Мусимо визнати перед нашими чительниками ту прикрість, що жодних новин від поліції ми не отримали. Повідомлено тільки, що слідство очолив досі незнаний громадськості пан Антоні Самковський, що має чин ад’юнкта. Рішення ц. к. Дирекції видається нам дивним, бо до такої справи мав би бути залучений слідчий на посаді щонайменше комісара. А те, що інші детективи зайняті, навряд чи може слугувати виправданням…».

Самковський стиснув кулаки від злості, трохи зім’явши краї шпальти, втім, змусив себе дочитати статтю. Далі в ній переповідали обставини, за яких було знайдено тіло поліціянта, а наприкінці матеріалу автор ставив уїдливе питання: «Тож чи можемо ми, звиклі громадяни свого міста, почуватися безпечно, якщо бачимо безпорадність поліції? Чи має нас заспокоювати лише те, що постерункові сьогодні ходять і їздять кінно по троє, маючи при собі карабіни?».

– Можна подумати, що від убивства минув тиждень, – тихо проказав Самковський, – сучі діти ці писаки. Всі, як один…

Була тим часом уже восьма. Заплативши за вечерю, ад’юнкт вийшов з «Локалю Шнайдера» й подався знову в Дирекцію. Скоро починалися зміни в тих, кого він вибрав собі в помічники для нічної акції. Лишався час, аби переговорити з ними, ще раз все обдумати й підготувати зброю.

Альберт Заремба мав спокійний вигляд. Намагався навіть жартувати. Чи то щоб підбадьорити поліціянтів, чи то щоб укотре вколоти Самковського. Той врешті наказав йому стулити пельку і сісти в поліційний фургон. Виїхати вирішили з господарського двору Дирекції, щоб не притягувати зайвої уваги ані перехожих, ані начальства, оскільки хтось із зверхників міг затриматися до такої пізньої години.

Була одинадцята. Фургон викотився на Баторія[65], відтак попри безлюдний Галицький ринок, перетнувши Панську[66], в’їхав на Пекарську.

Коли, як можна було припустити, вони минали «Царство Мертвих» доктора Фельнера, Самковський не втримався й визирнув у шибку екіпажу. Звісна річ, розгледіти йому вдалося тільки самотній гасовий ліхтар, що розсіював довкола себе невеликий конус тьмяного світла. Ад’юнкт, проте, знав, що ліхтар стоїть поруч металевої огорожі. За нею парк Медичного університету, на теренах якого знаходиться мертвецька. Як не дивно, але пригадався йому в цю мить не Фельнер і навіть не вбитий віце-капрал, котрого той вже, мабуть, розітнув, щоб до ранку передати в Дирекцію свій остаточний висновок. Самковський подумав про Зосю. Чи справді вона віддається тому хтивому стариганю-доктору просто в його кабінеті? Чи не заважає їй думка, що поруч з ними лежать мертвяки? Цікаво, як вона це робить? Задирає халат, спідницю, знімає білизну, сідає на стіл і розсуває ноги? Чи їй зручніше на той стіл спиратися ліктями, дозволяючи доктору брати її ззаду? A tergo[67], як пишуть у книжках з медицини. Ад’юнкт мусив прикусити нижню губу, щоб через біль позбутися несподіваної ексцитації.

– …коли підніму руку, ніби збираюся поправити на голові капелюха, – долинуло до нього тільки закінчення фрази, яку промовив Заремба, що сидів навпроти, затиснутий з обох боків поліціянтами.

– Прошу вибачення, я не почув, – промовив Самковський, – трясе…

– Кажу, підете на Брюкнера в той момент, коли підніму догори руку, – повторив в’язень, – буде схоже, ніби я хочу поправити на голові капелюха. Місяць сьогодні у повні, ви добре будете мене бачити. Тим більше, на руках з-під пальта в мене виступають білі манжети.

– Гаразд, – відповів ад’юнкт.

Тепер уже роздивитися дорогу в шибці спробував Заремба.

– Чи орієнтуєтеся, де ми знаходимось, пане слідчий? – запитав він. Схоже, він занервував.

– Наближаємось до кладовища на Личакові, – відповів хтось із поліціянтів.

– Отже, ще трохи… – сказав в’язень і захрускотів пальцями.

– Припиніть, – сказав йому Самковський, і до самої Погулянки вони їхали вже мовчки.

Фургон зупинився в понурому місці, між кладовищем і руїнами старої вілли. Повний місяць, що вигулькував час від часу з-за хмар, витягував сірі тіні людей, запряжених коней і предметів, надаючи їм гостроти й химерності. Далі починався ліс, що був колись парком, проте останні кілька років здичавів. Лише в теплу пору на Погулянці облаштовували літні ресторації та розчищали місця для променадів, а на трав’яних галявинах – для гри в копаного м’яча.

Втім, до тепла ще було довго. Чоловіки, що повиходили з фургона – двоє поліціянтів, візник, ад’юнкт і Заремба, – одразу ж почали хукати собі на руки й розтирати щоки. Було до біса холодно. Хтось чиркнув сірником, закурив, присвітивши одночасно циферблат годинника.

– Пів до півночі, – промовив хриплий голос.

– Можна йти, – сказав на це Заремба, – дістанусь туди рівно о дванадцятій.

– Ліхтар потрібен? – перепитав Самковський.

– Ні, тільки заважатиме. Я добре знаю цю місцину.

Якусь хвилину всі мовчали.

– Зніміть з мене кайданки, – сказав нарешті в’язень, – чи ви думаєте, я піду зі скутими руками?

Поліціянти звернули обличчя до Самковського, чекаючи його наказу.

– Що ж, Зарембо, востаннє нагадую, – видихнув ад’юнкт, – якщо обдуриш, тобі кінець.

– За годину повернуся, – коротко відповів той.

– Зніміть кайданки, – наказав слідчий.

Брязнули ключі в руках одного з конвоїрів. Інший націлив на нього зброю. Невдовзі скрипнув замок, і звільнений Заремба з приємністю розтер зап’ястя. Потім, не кажучи ні слова, зник у темряві.

– Довіряєте йому, шефе? – запитав поліціянт, закидаючи кайданки до фургона.

– Хочу довіряти, – відповів той.

– Начальство з вас шкуру здере, якщо він одурить…

Ад’юнкт не відповів. Звісно, що здере. І не одну.

Втім, Заремба повернувся. Не минуло й години, як його постать виникла з темряви і наблизилася до поліціянтів. Коні, досі запряжені у фургон, стривожено зафиркали, відірвавшись від мішків з вівсом.

– Ну, все, – промовив прибулий, заспокоюючи дихання, – лист я залишив.

Самковський зітхнув з полегшенням. Щось навіть схоже на радість зігріло його серед весняного холоду. Інші ж поліціянти, здавалося, навіть не зауважили цього повернення. Вони сердито тупцювали на місці й без упину курили, мовби намагаючись зігрітися теплом від цигарки.

– Їдемо назад, – наказав Самковський, – зігріємось і повернемся сюди за дві години.

Ніхто, ясна річ, не заперечував.

Коли о третій ночі фургон зупинився на тому ж місці, нічний краєвид мовби змінився. Місяць піднявся вище, від чого тіні покоротшали. Жоден з чоловіків не зронив ані слова. Двоє конвоїрів тепер мали на плечі карабіни, а Самковський тримав у руках службового «Штаєра»[68].

Заремба впевнено повів їх уздовж Пасіки, чиї води ледь чутно шелестіли зовсім поряд. Понад чверть години вони йшли стежкою, а потім звернули кудись у хащі, з кожним кроком глибоко провалюючись у торішнє й позаторішнє листя. В’язень жодного разу не зупинився, ані щоб перепочити, ані щоб звірити дорогу. Йшов так, мовби навпомацки розрізняв кожне дерево й кущ.

Врешті біля поваленого граба, чиє гігантське коріння стриміло в темряві, мов змії на голові Медузи[69], їхній провідник підняв догори півзігнуту руку й знаком наказав принишкнути. Потім підкликав до себе ад’юнкта.

– Ось там ми зустрінемося з Берлом, – пошепки промовив Заремба, вказуючи пальцем перед собою, де за десяток метрів, трохи нижче від їхньої схованки, виднівся берег потічка з чималим насипом каміння. – Зараз я піду туди й буду чекати. Не зводьте з мене очей, Самковський. А своїм людям накажіть сидіти тихо і не курити. У Брюкнера нюх, як у звіра. Зачує щось – і все пропало.

Ад’юнкт протер окуляри, уважно роздивився вказане місце і кивнув у відповідь.

– Коли подам знак, миттю на нього кидайтеся. Не зволікайте ні секунди, – продовжив Заремба. – Такого, як він, можна взяти, тільки заскочивши зненацька. Тікати Брюкнер зможе лише вгору, вздовж потічка. Іншої дороги для втечі немає, тож ви й ваші люди матимете безсумнівну перевагу…

Самковський з подивом помітив, що в’язень перехрестився. Лівак і злочинець виявився віруючим католиком.

– Чувайте, – повторив він і рушив на місце зустрічі.

Поліціянти прикипіли очима до його постаті, що скрадливо спустилася до потічка і завмерла, стоячи посеред німого темного каміння. Хвилина йшла за хвилиною, доки зрештою не минула ціла година. Самковський відчув, як сирість від землі проникла йому, либонь, до кісткового мозку, від чого суглоби почали нити, як на грозу. І вже коли терпець, здавалось, от‑от урветься, внизу навпроти Заремби виникла ще одна постать у чорному вбранні.

Ад’юнктові сперло дихання. Він затиснув руків’я «Штаєра» і так широко вирячив очі, боячись проґавити домовлений знак, що вони ледь не торкалися скелець окулярів. Заремба, однак, зволікав. Вони про щось перемовлялися з Берлом, але жодне слово до поліціянтів не долітало. Відчувалося тільки, що розмова в них точиться нервова, а тон потроху підвищується. Врешті Заремба потягнувся до кишені. Самковський знав, що там у нього конверт, який він зобов’язався принести Брюкнеру. Тільки замість грошей у ньому лежав акуратно порізаний газетний папір. Так, аби навіть на дотик здавалося, що всередині банкноти.

Заремба простягнув конверта Брюкнеру.

«Ну ж бо, не дай йому зазирнути всередину, – подумки промовив ад’юнкт, – піднімай свою гівняну руку…»

Берл, утім, не збирався перевіряти вміст. Чоловіки продовжили розмову, але вже спокійніше, мовби в одну мить порозумілись. Конверт зник десь у Брюкнера в кишені, хоч, може, той і далі тримав його в руках, просто згорнувши вдвоє.

Заремба раптом смикнувся усім тілом і відступив крок назад. Замість підняти вгору правицю, як було домовлено, він підняв обидві руки, трохи виставивши їх перед собою. Ад’юнкт побачив, як Брюкнер підскочив до нього й щосили вдарив кілька разів блискучим лезом, а тоді кинувся навтьоки. У ту ж мить поліціянти зірвалися з місця. Хтось вистрілив з карабіна, Самковський сам кілька разів смальнув зі свого револьвера услід втікачеві. Проте момент було втрачено. Ще кілька хвилин поліціянти намагалися переслідувати його, але темна постать швидко пропала з виду. Стало зрозуміло, що ловити вони можуть хіба що передранковий туман…

Самковський, ледве дихаючи від бігу й злості, повернувся до місця, за яким вони спостерігали із засідки. Заремба нерухомо лежав, розпластавшись на камінні. Голова була відкинута назад, а злощасний капелюх, який він так і не поправив на ній, потопав у багнюці за кілька кроків від власника. Ад’юнкт нахилився над тілом і спробував намацати пульс. Заремба був мертвим.

За кілька годин розпочався найжахливіший день у кар’єрі Самковського. Директор, дізнавшись про невдалу нічну операцію, був на службі вже о сьомій і негайно викликав ад’юнкта до себе. Майже сорок хвилин той слухав добірну лайку й прокльони у свій бік. Потім директор замовк, випив склянку води, розчинивши в ній заспокійливий порошок.

– Те, що вас звільнено з поліції, Самковський, – це майже доконаний факт. Усі папери будуть оформлені вже сьогодні, – промовив він. – Але не думайте, що це єдине покарання за такий службовий злочин. Буде суд.

Ад’юнкт слухав його, дивлячись прямо перед собою, де на стіні висів чималий герб монархії. Пазурі імперського орла тепер видавалися йому уособленням правосуддя, і він майже фізично відчував їх у своєму тілі.

– Забирайтеся, – почув Самковський наостанок і, не зволікаючи, вийшов за двері.

Все ще брудний від лежання в засідці на Погулянці, його руки були чорними від пороху, він пішки дістався до свого помешкання на Підзамчі й, не роздягаючись, звалився на ліжко.

У той день і в наступний Самковський не читав свіжих газет, тому й не знав, що у Львові знову сталося вбивство поліціянта. Бувалого фельдфебеля, міцного й загартованого, знайшли мертвим на Верхньому Личакові.

V

Експрес до Ґаліції

11–13 квітня 1906 року

Вістович завчасно дістався на Бернський двірець. Потяг з Венеції мав прибути лише за годину, ще стільки ж часу він стоятиме тут, доки висадить пасажирів і прийме наступних. Тих, що вирушать до Страсбурга, Праги, Відня або, як і він, до самого Лемберга.

Комісар за звичкою вкотре перевірив документи, які тримав у внутрішній кишені маринарки з теплого гарусу. Маринарку він купив сьогодні вранці у крамниці поруч готелю. В ній зручно буде подорожувати й не шкода, якщо до неї випадково вчепиться вагонний чи вокзальний бруд, оскільки коштувала вона якихось два франки. Під маринаркою Вістович мав свіжу накрохмалену сорочку, яку вчора забрав з готельної пральні, пристебнутий чистий комірець, що приємно лоскотав шию, і тонку краватку. У лівій руці тримав плаща, оскільки в полудень у Берні потепліло і він мусив його зняти, у правій – свою невелику валізу.

Документи передбачувано виявилися у тій самій кишені, куди він їх поклав, розрахувашись за готельний номер. Паспорт, поліційне посвідчення, банківський контракт, складений учетверо й захований між сторінками нотатника. В іншій кишені лежав портсигар і єдиний сувенір із Швейцарії – бензинова запальничка «Ronson».

У двірцевій почекальні виявився більш-менш пристойний ресторан, де комісар вирішив пообідати перед дорогою. Замовив печеню з гуски і бокал червоного ельзаського вина. Очікуючи на замовлення, закурив, з цікавістю вуличного хлопчака підпаливши край своєї львівської цигарки американською запальничкою. Вогонь вистрибнув з неї і зашкварчав, лизнувши тютюн і делікатний цигарковий папір.

Тонке клацання на короткий момент привернуло до Вістовича увагу інших відвідувачів. Кілька чоловіків одночасно подивилося в його бік, чи то оцінюючи ще не надто поширене бензинове кресало, чи то самого курця. Одним із них виявився полковник Редль, якого комісар, зайшовши до ресторації, не помітив. Схоже, він також вирішив прибути завчасно і, як на злість, обрав те саме місце, щоб пообідати. Понад усе комісару не хотілося, аби той зараз підвівся й підійшов до його столика. І байдуже, щоб лише привітатись чи потеревенити. Але полковник, мовби відчуваючи нехіть спілкування з боку Вістовича, тільки кивнув йому й знову занурився поглядом у газету.

Втім, самої присутності його вистачило, щоб отруїти цей простір. До того ж принесена гуска виявилася недопеченою, а вино кислим, мовби Редль якимось чином зумів проникнути на кухню і втрутитися у роботу кухаря, а потім підступно долити в ельзаське, яке Вістовичу завжди смакувало, добрячу порцію оцту.

За якісь чверть години комісар підвівся, заплатив і вийшов, не залишився ані сантима чайових. Він досі не знав, що робити з таємницею, яку дізнався про полковника. Як порадити собі з власним сумлінням, знаючи, що разом з ним до Лемберга от‑от вирушить імовірний російський шпигун. Так само не знав, як бути з тим, що він сам залежить від цього імовірного шпигуна. Адже бісовий Пульманн, з яким Вістович підписував контракт, – його друг. А отже, розповість Редлю все, що той забажає. Але найгірше те, що в комісара можуть бути неприємності з імперською фінансовою владою. Лишалося тільки сподіватися, що вони з полковником мовчатимуть навзаєм. Редль не заважатиме йому користуватися грішми на швейцарському конто, тримати їх на старість, отримувати відсотки через Банк Австрії, якщо він дозволить Редлю шпигувати з поміччю таких покидьків, як Грумм.

Комісар згадав про лист, який він змушений був віддати полковнику. І що зміст листа переписано в нотатник. Прикметно, що саме там, у записнику, зберігався й банківський контракт. Потайки навіть від самого себе Вістович сподівався, що в тому листі не було нічого важливого. Або щось, що, навпаки, не шкодить, а слугує інтересам Австро-Угорщини. Це означало би, що Редль не порушив військової присяги. І це звільнило би Вістовича від докорів сумління. Треба тільки розшифрувати написане. Найпевніше – доведеться зробити це самому. Адже довіритись якому-небудь криптографу в цій справі він не міг.

З такими думками Вістович спостерігав, як до перону поволі прибуває поїзд. Чорний локомотив з велетенською трубою, чахкаючи й скрегочучи своїм масивним сталевим тілом, підтягував до перону десяток сіро-брудних вагонів, серед яких було два, приналежних до першого класу, – один слугував ресторацією, а решта мали на собі маркування другого класу.

Завдяки полковнику Вістович отримав одномісне купе у вагоні номер два, що на своєму сталевому боці мав бронзові літери «KkStB»[70]. Дочекавшись, коли кондуктор, вусатий італієць у темно-зеленому однострої, запросить ламаною німецькою заходити досередини, комісар піднявся кількома вагонними сходинками і, пройшовши трохи тіснуватим коридором, зупинився біля дверей з написом «XII». Згідно запису в квитку, тут він проведе найближчі два з половиною дні, доки експрес не прибуде до Лемберга.

Впевнено смикнувши двері купе, Вістович зайшов досередини і одразу ж завмер, а на обличчі в нього з’явились одночасно подив і відраза. На оксамитовій канапі з півкруглою спинкою і дерев’яним різьбленим обідком спав якийсь чоловік. Цей тип мав лису голову, яку вмостив на подушку з вишитою емблемою Австрійської залізниці. Своє громіздке тіло він укрив ковдрою з таким же візерунком. З-під ковдри стирчали дві чималі ступні у темно-синіх шкарпетках і могутня п’ятірня з напівзігнутими пальцями, мовби сплячий тримав у ній невидиму склянку або м’яч для гри в теніс. На столику, вкритому світлим обрусом (з тією всюдисущою емблемою посередині), поруч із маленьким вагонним світильником лежав стосик італійських газет і попільничка з горою недопалків. Незнайомець сопів напіврозкритим чималим ротом і трохи скривленим носом та, здавалося, видихав уже весь кисень, від чого повітря всередині було важке й смердюче.

Комісар зачинив двері й рушив до кондуктора. Той привітно усміхнувся назустріч пасажиру.

– Я маю місце в купе під номером дванадцять, – сказав Вістович, показуючи йому квитка.

– О, так! Дванацать, дванацать, – кивнув той, – прошу сахотити…

– Я б охоче, але там хтось спить, – пояснив комісар.

– Спит? О, неторозумінна, неторозумінна… Mi scusi, mi scusi, mi scusi…[71]

З цими словами італієць кинувся до купе, з якого щойно вийшов комісар. Вістович рушив слідом і побачив, як той, однією рукою затиснувши носа, другою почав обережно торсати сплячого. Виглядало це доволі кумедно, й комісар не стримав сміху.

– Я не можю його росбутити, – з образою і безсиллям у голосі промовив кондуктор.

– Дозвольте мені, – сказав Вістович і підійшов до незнайомця.

Львів’янин з силою термоснув того за велетенське, мов гора, плече. Сплячим тріпнуло, як у лихоманці, а його лиса голова лунко вдарилася об стінку.

– Mamma mia! – вирвалося у перестрашеного кондуктора.

Такий несподіваний струс, утім, розбудив сплячого. Він розплющив очі й одразу схопився на ноги, ставши навпроти Вістовича в довгій до колін спальній сорочці й кальсонах.

– Що це, в біса, означає? – запитав він німецькою, і його сонний голос подібний був на звіриний рик.

Здавалося, тільки те, що комісар виявився однакового з ним зросту і такої ж міцної статури, стримало його від удару у відповідь. Хоч, може, насправді незнайомець просто не збагнув зі сну, що сталося.

– Ви зайняли моє місце, добродію, – Вістович відповів з усією лагідністю, на яку тільки був здатний.

– Що ви верзете? – рикнув той. – Йдіть під три чорти!

– Будьте ласкаві, покажіть ваш квиток, – попросив комісар.

Незнайомець відвернувся до гардеробу, відчинив дверцята й витягнув з кишені плаща складену картку.

– Ось! – тицьнув він її Вістовичу.

Той, не розгортаючи, передав папір кондуктору.

– Тринацать! У вас тринацать, сеньйоре Салтіні! – вигукнув італієць. – Це насупне купе! Насупне!

Пасажир у кальсонах сердито скрипнув зубами.

– Це ваша помилка, – гримнув він тепер вже на кондуктора. – Вчора у Венеції ви мали б помітити, що я розмістився не на своєму місці.

– Неторозумінна, – розвів той руками, – mi scusi…

– Дайте мені чверть години, я одягнуся, а тоді перейду, – звернувся Салтіні до Вістовича, – не йти ж мені в спідньому.

– Куди прямує цей пасажир? – запитав Вістович у кондуктора.

– Лемберґ, – зазирнувши у квиток, прочитав італієць.

– Нехай залишається тут, – промовив комісар, – я просто займу його місце.

Не чекаючи відповіді, львів’янин вийшов у коридор і відчинив сусідні двері. У тринадцятому, також одномісному купе було чисто, на полиці для одягу виднівся комплект свіжої постільної білизни, на столі чекала порожня попільниця. Вістович з полегшенням умостився на канапі. Поїзд вирушить лише за годину, отже, можна вийти й прогулятися пероном, але йому не хотілося. Краще посидіти в тиші.

Ввечері поїзд зупинився в Базелі, де простояв знову годину. Після цього попрямував до німецького кордону. Знаючи, як довго триває прикордонна перевірка, Вістович вирішив повечеряти ще у Швейцарії. Як виявилося, така ідея спала на гадку не тільки йому, і в ресторації було людно. Точніше, вільним залишився тільки один столик, який комісар поспіхом зайняв. Кельнер нагодився за мить і вручив меню в цупкій картонній оправі. Не відпускаючи його, Вістович замовив м’ясний салат і чарку горілки.

– Чи можна мені звернутись до вас із проханням? – раптом сказав офіціант.

Комісар здивовано поглянув на нього.

– Про що мова? – перепитав він.

– Усі окремі столики зайняті, і одному добродію ніде повечеряти. Чи дозволите йому приєднатися до вас?

– Звісно, що цей пан дозволить, – почулося в кельнера за спиною.

Той відхилився вбік, і Вістович побачив перед собою пасажира, якого будив у полудень.

– Якщо вже я вторгся в його купе, то вторгнення за стіл він мені точно пробачить, – у голосі Салтіні відчувалася примирлива наполегливість.

Чоловік впевнено відсунув стілець і сів навпроти комісара.

– Мені те саме, що замовив пан Вістович, – недбало кинув він офіціанту.

– Не полінувалися дізнатися моє прізвище? – промовив львів’янин, коли кельнер пішов.

– Щоб перевірити реєстр пасажирів, немає нічого складного, – сказав прибулий і, простягнувши руку співрозмовникові, представився: – Мене звати Доменіко Салтіні.

– Як на італійця, у вас добра німецька, – зауважив комісар, відповідаючи потиском.

– Я швейцарець. Мав справи у Венеції, а тепер знову у справах їду до Лемберга.

Вістович кивнув, але водночас придивився до співрозмовника уважніше. Звісна річ, тепер на ньому вже був зовсім інший одяг, ніж при їхній першій зустрічі: добре скроєний гарнітур з двобортним піджаком і золотою шпилькою в петлиці, шовкова сорочка та високий комір з елеґантним краватом, зав’язаним, щоправда, дещо недбало. Обличчя мав старанно поголене, й усміхався з усією приязністю, яку тільки міг із себе витиснути.

– Ви підприємець? – комісар допитувався радше за звичкою, аніж з цікавості.

– Скажімо, деякий ґешефт я таки проваджу, – трохи подумавши, відповів той. – Наразі займаюсь паперами. Рукописами, якщо точніше.

Вістович не стримав посмішки.

– Рукописи – це, мабуть, небезпечно? – запитав він.

– Що ви маєте на увазі?

– Те, що у вас при собі зброя.

Обличчям Салтіні майнула тінь. Якусь секунду воно могло здатися здивованим, але вже наступної миті цей подив минув.

– Не бачу нічого дивного в тому, що людина мандрує зі зброєю, – зазначив він, – часи зараз непевні.

– Згоден, хоч сам я залишив пістолет удома, – промовив комісар, – не хочу проблем на кордоні.

– Прикордонна поліція необов’язково її знайде. А якщо й знайде, то я готовий надати всі супутні документи, – сказав Салтіні. – Як бачите, у вашому відкритті немає нічого незвичайного, й дивуватися тут нічому. Так, у мене з собою надійний «Zig-Zag»[72], який вже не раз виручав у різноманітних ситуаціях.

– Мене це не дивує, пане Салтіні. Точніше, дивує інше… Навіщо, йдучи до ресторації, ви перевірили вміст барабана вашого револьвера і навіть доклали набоїв у порожні камори? Остерігаєтесь тут когось?..

Чоловік не встиг відповісти. До їхнього столика підійшов кельнер із тацею, на якій стояли дві чарки з горілкою. Поставивши випивку перед клієнтами, він відійшов, пообіцявши за хвилину принести замовлений салат.

– Як ви дізналися? – з цікавістю запитав Салтіні.

– На вказівному і великому пальці правиці у вас ледь помітний слід від мастила. Револьвер ви тримали в лівій руці. Барабан повертали вказівним пальцем правої, великим запихали набої в порожні отвори. Так робить кожен, якщо він не шульга. Ви – не шульга.

– Маєте рацію, – засміявся той, подивившись на свої пальці.

– У Венеції вам довелося стріляти, чи не так? – раптом доволі різко запитав комісар, і вся привітність на обличчі його співрозмовника розтанула, мов цигарковий дим.

Підійшов кельнер і поставив перед ними дві порції м’ясного салату. Знову відійшов, побажавши смачного.

– Не треба так лякатися, пане Салтіні, – сказав Вістович, – це ж просто здогад. Якщо у вас є звичка завжди тримати при собі заряджену зброю, то, виходить, йдучи сюди, ви згадали, що там бракує патронів. Можливо – одного, можливо – двох… Так чи інакше, але ви стріляли. Далі припущення: стріляли у Венеції, звідки їдете.

Салтіні одним ковтком випив свою горілку.

– Одразу зрозумів, що ви поліціянт, – видихнувши алкогольне повітря, сказав він. – З першого погляду.

Комісар вирішив розділити свій трунок на кілька ковтків.

– Я служу в поліції, але в поліції австрійській. Тож не маю тут жодних повноважень… – сказав він після першого. – Хіба що можу перевірити, чи траплялись у Венеції останнім часом убивства. Чи не знаходили десь у міських закутках трупи з вогнепальними ранами. Але не робитиму цього.

– Чому? – поцікавився Салтіні, занурюючи ножа й виделку у свою холодну страву.

– Бо не знаю італійської, – пояснив комісар і зробив те саме. – Крім того, хтозна, можливо, ви стріляли, щоб захистити себе. Закон це дозволяє, наскільки мені відомо, у всіх цивілізованих країнах.

Кілька хвилин вони мовчки вечеряли, а тоді Салтіні промовив:

– А що ви скажете, пане Вістовичу, якщо я запропоную вам невелику, проте вигідну для вас угоду?

– Відмовлюся, – не відриваючись від їжі, сказав комісар.

– Не поспішайте. Хіба вам не цікаво бодай дізнатися про що йдеться?

– Про що б не йшлося, пане Салтіні. Я ні в чому не допомагатиму вам у Лемберзі. Там у мене служба, а отже, там я живу за чіткими правилами.

Подумки Вістович зауважив, що відмовляється вже вдруге. Спершу відмовився співпрацювати з Редлем, а тепер – з цим типом. Так, мовби ця подорож була навмисне для того, щоб перевірити його на стійкість до сумнівних пропозицій.

– Я пропоную вам гарний відсоток від надзвичайно прибуткової справи, пане Вістовичу, – мов не почувши його відповідь, сказав Салтіні. – А натомість проситиму лише бути моїм провідником у цьому незнаному для мене місті. Лемберг, щиро кажучи, має темну репутацію. А тому, щоб ходити його вулицями, мені поруч потрібен хтось зі світлим розумом. Як-от ваш.

– Ви не зрозуміли мене, добродію, – відповів комісар. – Щойно ми опинимося в Австрії, я змушений буду вас заарештувати. Просто в поїзді або на пероні.

– З якого дива?

– Хоч би з припущення, що у Венеції ви спровадили когось на той світ.

– Облиште. Ви забудете про обов’язок, щойно дізнаєтеся розмір вашого гонорару.

Салтіні заговорив із підкресленою байдужістю, як людина, що безмежно впевнена в силі своїх слів і в силі грошей. Доївши свою страву, він витер губи серветкою, після чого дістав з кишені шкіряний етуі, в якому зберігав візитки. Витягнувши одну з них, простягнув Вістовичу.

– Це щоб мої слова не розходилися з ділом і ви знали, з ким маєте справу, – додав він.

Взявши в руку світло-сіру картку з дорогого картону, комісар прочитав текст у золотистій рамці:

«Єнс Ебербах, приватний детектив.

Зальцбург, Леопольдґассе, 23»

– Доменіко Салтіні, як на мене, звучить краще, – зауважив комісар.

– Мої рідні з вами б не погодилися, – скривив посмішку псевдоіталієць, – втім, на їхню думку можемо не зважати. Називайте мене, як хочете, але пам’ятайте про мою щирість. Адже я відкрив перед вами свою найважливішу карту.

– І все тому, що вам у Лемберзі потрібен помічник? – не вгавав Вістович.

– Провідник, – уточнив той. – Такий самий провідник, якого беруть собі дослідники нових земель. Їм потрібен хтось із місцевих, щоб не заблукати в хащах і не загинути.

– Якщо так потрібна моя поміч, то викладайте інші карти, – сказав комісар. – Що ви плануєте робити в цій небезпечній і темній Ґаліції.

Детектив хвилину подумав, ніби збираючись з думками, а тоді перехилився через стіл і майже пошепки проговорив:

– Мова про одну давню делікатну справу, в якій був замішаний теперішній дуже важливий посадовець, а тоді – дрібний чиновник. Усе сталося близько тридцяти років тому, але наслідки проявилися тільки тепер… Моє завдання – запобігти крахові його репутації… Наразі це все, що я можу сказати. Решту, все до найдрібніших деталей, знатимете, щойно погодитеся на співпрацю.

– Я мушу подумати, пане Ебербах, – відповів Вістович.

– Звісно, – з ледь чутним піднесенням чи радше полегшенням сказав той. – Ми ще дві доби будемо в дорозі, тож часу маєте вдосталь. А тим часом дозвольте мені пригостити вас…

Еберебах-Салтіні знаком покликав кельнера і попросив принести дві склянки десятирічного бренді.

– Я дотримуюсь переконання, що цей благородний напій сприяє роздумам і приводить до правильних рішень, – пояснив він комісару.

Вістовичу здавалося дещо дивним бути зараз за одним столом, а тим більше пити з тим, кого не так давно він ледь не лупцював сплячим, проте відмовитись комісар не встиг. Кельнер на подив швидко приніс замовлення, мовби давно його передбачив.

– Що ж, за нашу майбутню успішну співпрацю, – промовив тост детектив, піднімаючи свою склянку.

Вістович був переконаний, що ніякої співпраці з цим типом у нього не буде. Жодної, а тим більше успішної. Втім, усе-таки випив. Алкоголь видався йому занадто теплим і від того неприємним на смак. Пляшку ніби відкоркували завчасно і так само заздалегідь розлили вміст у чарки.

– Доп’ю в купе, – з натягнутою посмішкою сказав він, підвівшись і поклавши на стіл гроші за свою вечерю. – На все добре, пане Салтіні.

Детектив відсалютував йому склянкою. Збоку могло здатися, що це двоє друзів після веселих посиденьок прощаються, домовившись зустрітися вранці на цьому ж місці за сніданком, а в обід знову випити разом.

Виходячи з ресторації, Вістович наштовхнувся на полковника Редля. Той також тримав у руках бокал, але вони розійшлися, не озвавшись один до одного навіть півсловом. Втім, як виявиться, вже за кілька годин, щойно поїзд перетне німецький кордон, ця мовчанка порушиться. Вони говоритимуть багато, гучно і з погрозами в голосі…

Поставивши бренді на стіл, комісар клацнув умикачем світильника. Якусь мить спостерігав, як всередині крихкого абажура поволі засвічувалася жарівка. Тоді зняв із себе маринарку і, лишившись у сорочці, закотив по лікті рукави й розв’язав краватку. Тоді підійшов до невеличкого вмивальника в кутку, набрав у пригорщу води й з приємністю плеснув собі в обличчя. Витерся рушником, трохи постояв, дивлячись на своє відображення у темному вікні. За цим відображенням час від часу мелькали скупі вогні якихось безіменних станцій і десь вгорі ясним нерухомим диском виднівся повний місяць. Вістовичу подумалось, що коли вимкнути світло всередині, то, мабуть, вдасться роздивитися нічні краєвиди. Дорогою з Берна до Страсбурга вони мають бути казковими. Навіть вночі і навіть якщо дивитися на них крізь вікно експресу до Ґаліції.

За пів години поїзд зупинився на кордоні. Перевірка минула доволі швидко. У купе до Вістовича зайшов зовсім молодий унтер-лейтенант і попросив документи. З якоюсь байдужістю, зумовленою, мабуть, втомою, переглянув його австрійський паспорт, без жодних запитань повернув і побажав гарної дороги.

З німецького боку перевірка тривала на якихось двадцять хвилин довше. Після неї поїзд вирушив далі до Страсбурга, куди мав прибути о восьмій тридцять ранку.

Увесь цей час, впродовж якого експрес простояв між кантоном Базель-Штадт і німецьким Ельзасом[73], комісар використав для того, аби вкотре заглибитися в шифр, що його він, їдучи в фіакрі передмістям Берна, переписав з листа Редля. За денного світла, щойно потяг відправився, Вістович скопіював увесь набір літер і цифр на нову сторінку. Зашифрований текст тепер мав зґрабніший вигляд, проте зрозумілішим від цього не став.

Втім, досить швидко комісар мусив закрити нотатник. Від швидкого руху й вагонної хитавиці написані на папері символи почали зливатися в одне суцільне мереживо, позбавляючи розум усякої можливості знайти ключ до цієї загадки чи принаймні зрозуміти, в якому логічному керунку його шукати. Вечірня втома далася взнаки, і Вістович сам не помітив, коли влігся на канапі й провалився в сон.

Розбудив його звук пострілу.

Якусь одну зовсім коротку мить комісар нерухомо лежав, дивлячись у стелю широко розплющеними очима, намагаючись зрозуміти, чи був постріл насправді, чи йому це приснилося.

Врешті, коли свідомість остаточно до нього повернулася, він схопився з місця. Тієї ж миті поїзд добряче хитнуло, і комісар усім тілом навалився на дверцята шафи. На щастя, вони виявилися достатньо міцними, аби витримати навіть чималу вагу Вістовича. Відновивши рівновагу, поліціянт вискочив зі свого купе й завмер у порожньому коридорі. Постріл пролунав ліворуч від нього й достатньо гучно. Найпевніше – одразу за стіною. Тобто в купе під номером дванадцять, в якому подорожує Салтіні. Невдовзі зі своїх відділів обережно почали визирати й інші пасажири, а в кінці коридору вигулькнула стривожена постать кондуктора.

Комісар натиснув на ручку дверей з римською цифрою XII. Купе виявилося незачиненим. Всередині було темно, а в ніздрі вдарив запах алкоголю і порохових газів. Вістович ступив кілька обережних кроків і ввімкнув світильник. Його скупе жовто-червоне світло лилося на стіл, де стояла напівпорожня пляшка бренді, далі на канапу і пасажира, що сидів на ній, звісивши голову на груди. З-під щелепи в нього розпливалася широка пляма, змінюючи колір дорогої сорочки з білого на темно-червоний. Світло від електричних жарівок заведено було називати мертвим, позбавленим того життя, що мають в собі денні сонячні промені. Таким же мертвим було й тіло детектива Ебербаха.

У правій руці чоловік все ще тримав револьвер. Це був той самий «Zig-Zag», про який вони згадували за вечерею. Видавалося, ніби детектив пустив собі кулю в голову, приставивши зброю знизу, під щелепою, паралельно до шиї.

– Що діється? – почув комісар чийсь голос за спиною.

Він озирнувся. Перед ним стояв худий довготелесий кондуктор, на пів голови вищий за Вістовича. Обличчя мав стривожене й заспане одночасно. Італієць, який чергував перед ним, очевидно, зійшов десь у Базелі або на самім кордоні. Комісар навіть встиг подумати про те, як той зрадіє, дізнавшись, що ця халепа сталася не на його зміні.

– З пасажиром у цьому купе дещо сталося, – промовив комісар.

– Сталося серйозне? – перепитав той.

– Настільки, що проситиму нікого сюди не впускати, – сказав Вістович голосніше, аби його почули решта. Ті, хто протираючи зі сну очі й сяк-так одягнувшись, також підходили й юрмилися в коридорі, намагаючись з’ясувати хто, в кого і чому стріляв.

– А ви хто? – з недовірою перепитав кондуктор.

– Я з поліції, – коротко повідомив Вістович.

Службовець кивнув і голосно промовив:

– Пані та панове, просимо вас повернутися на свої місця! Виник незначний інцидент, який жодним чином не вплине на нашу подорож. За три години, згідно з планом руху, ми зупинимося в Страсбурзі.

«Незначний інцидент» прозвучало для Вістовича трохи комічно, але на решту пасажирів це подіяло потрібним чином. Поволі, неохоче, увесь час ставлячи питання, на які ніхто не збирався відповідати, вони розбрелися по своїх купе, щоб доснити, кому вдасться, свої подорожні сни.

– У вас є перелік пасажирів? – запитав Вістович кондуктора, коли останній роззява зачинив за собою двері.

– Звісно, – відповів той.

– Принесіть його мені.

– Хочете викреслити бідолаху зі списку? – несподівано сказав кондуктор, кивнувши в бік трупа.

Своє службове чако він зняв з голови і тримав тепер у руках.

– А ви, бачу, полюбляєте мертвецький гумор, – глянувши на нього скоса, сказав комісар.

– Даруйте, – перепросив кондуктор. – У шістнадцять я потрапив на війну з французами, і відтоді, попри те що минуло багато років, трупи мене не лякають. Список зараз буде…

Заклавши чако на голову, він швидким кроком попрямував до свого службового місця. Комісар тим часом повернувся в купе самогубця. Увагу його привернув рукопис у бруднуватій оправі, що стирчав із валізи Ебербаха. Так, ніби хтось збирався витягнути його й почитати перед сном або недбало поклав туди, вже прочитавши. «Читати стільки тексту – це, мабуть, останнє, чого б мені запраглося, якби я вирішив накласти на себе руки», – подумав комісар, швидко хапаючи рукопис. Потім, у два кроки опинившись перед своїми дверима, прочинив їх і кинув папери на стіл. Після цього знову опинився біля покійника.

Надійшов кондуктор зі списком у руках. Забравши в нього листок, комісар швидко пробігся поглядом по кривих літерах і цифрах. Серед них було і його прізвище, написане з помилкою, як «Herr Wistrowytsch». Раптом всередині неприємно вкололо: навпроти цього пана Вістровича було позначено купе № 12. Саме те, де зараз лежав мертвий Ебербах.

Звісно, нічого дивного в цьому не було, адже він сам запропонував лжеіталійцю помінятися місцем, аби той не перебирався і спав собі далі. Здавалось би, нічого дивного…

– Чи можу я залишити список собі? – запитав він у кондуктора.

– Якщо повернете, – відповів той.

– Поверну, – пообіцяв комісар і роззирнувся уважно по купе. – Чи знайдеться у вас ліхтар?

– Звичайно, – з готовністю промовив той, ніби йому й не набридло бігати. – Мене звати Франк, – додав він, – Франк Мюллер.

– Адам Вістович, – представився комісар у відповідь. – Ну ж бо, Франку. Швидко несіть те, що я попросив…

Той кивнув і знову помчав уздовж коридору. Комісар тим часом наблизився до трупа. Обережно притримуючи мертву голову за скроні, він звів її дещо догори. Електричне світло зблиснуло на чималій вогнепальній рані: розірваних клаптях шкіри й усе ще пульсуючій крові. Кілька хвилин поліціянт уважно придивлявся до цих моторошних субстанцій, потім так само обережно дозволив голові Ебербаха зайняти її попереднє положення.

Коли повернувся Франк, Вістович узяв у нього ліхтар і найперше освітив його світлом мертву руку з револьвером. Не зрушивши її ні на міліметр, довго вивчав положення пальців і шукав на них сліди пороху. Далі роздивився вагонну шибку. Особливо уважно в тому місці, навпроти якого відбувся постріл.

– Як відчиняється вікно? – несподівано запитав він у кондуктора.

– Вгорі є важіль, – промовив той, вказуючи пальцем на продовгувату металеву ручку, схожу на дверну, що стриміла над фрамугою.

Комісар направив світло на неї. Роздивився, а потім дістав з кишені хустинку, щоб не торкатися її голою рукою, й спробував відчинити вікно. Зробити це виявилося важко навіть для нього. Втім, Вістовича цікавило інше: він хотів знати, чи можна було б відчинити його ззовні, а потім знову зачинити. Схоже, що навряд…

З тим же ліхтарем у руках поліціянт обстежив підлогу й канапу. У шафі висіло кілька запасних костюмів і сорочок, елегантний плащ і тепле пальто. Вістович, з огляду на присутність кондуктора, вирішив не перевіряти вміст кишень. Зрештою, нічого особливого й не сподівався там відшукати.

Увагу його привернув алкоголь на столі.

– Випивка з нашого ресторану? – запитав комісар у Франка.

Той знизав плечима.

– Гадки не маю.

Вістович придивився до пляшки. Французький десятирічний бренді. Такий самий, що вони пили за вечерею. Очевидно, Ебербаху не вистачило однієї склянки, і він замовив собі цілу пляшку, вирішивши далі пиячити на самоті. При цьому начебто забувши замкнути двері… Вихлявши пів пляшки, він раптом вирішує вкоротити собі віку. Не зрозуміло чому, адже за лічені години до цього з азартом оповідав комісарові, що має справи в «темному Лемберзі». І врешті, перед тим як притулити до себе зброю для смертельного пострілу, Ебербах знову не замкнувся зсередини. «Що за чортівня? – думалося Вістовичу. – Чи не забагато суперечностей?»

Йому не було шкода вбитого, але його не полишала думка, що купе під номером дванадцять, де лежав зараз мертвий Ебербах, полковник Редль зарезервував для нього. І хтозна, чи то не Вістович мав би зараз лежати отак нерухомо, як лежить приватний детектив із Зальцбурга?

Комісар обернувся до кондуктора.

– Хто заходив до пана Салтіні після вечері? – запитав він.

Франк стенув плечима.

– Начебто ніхто.

– Що означає «начебто», пане Мюллере? – сердито перепитав поліціянт. – Хіба зі свого місця ви не бачите весь коридор?

– Бачу, – кивнув той.

– Тоді напружте вашу бісову пам’ять.

– Але я не пригадую… Я трохи дрімав.

– Можливо, кельнер? Адже Салтіні перед смертю замовив пляшку бренді.

– Рація! – аж підстрибнув Франк, хоч при його зрості він мав усі шанси вперіщитись головою в стелю. – Рація! Коли в ресторані закінчилася вечеря, до цього купе приходив кельнер із тацею в руках!

– О котрій годині? – перепитав комісар.

– Десь близько півночі.

Вістович глянув на годинник. Була п’ята ранку, постріл пролунав якихось двадцять хвилин тому. Виходить, між візитом офіціанта й смертю Ебербаха минуло чотири години й сорок хвилин.

– Офіціант одразу вийшов? – знову поставив питання поліціянт.

– Цього не пам’ятаю, я відволікся на щось.

– Який на вигляд кельнер?

– Середнього зросту, брюнет… Непримітної зовнішності, – з сумнівом у голосі проговорив той.

– Не буває «непримітної зовнішності», Франку. Затямте собі, – сказав комісар, проте більше не розпитував. – Замкніть це купе і відімкніть тільки для поліції у Страсбурзі, – наказав він йому, – або для мене, якщо знадобиться.

Мюллер кивнув.

Комісар кинувся до ресторації. Крім двох офіціантів, що готували столи для сніданку, там не виявилося нікого. Один із них був лисий, інший мав світле волосся, тож обоє не підпадали під опис Франка.

Кельнери відірвалися від роботи й з подивом глянули на пасажира.

– Вибачте, у нас ще зачинено, – проказав лисий, що серед цих двох був, очевидно, старшим.

– Мені потрібно знати, хто вчора відносив замовлення в купе під номером дванадцять, – проговорив поліціянт, і кельнери здригнулися від його жорсткого тону.

– З нас двох ніхто, – відповів старший.

– Гаразд. Тоді дізнайтеся, хто з ваших колег, – наполіг комісар. – Це було приблизно опівночі.

– Тут лише двоє офіціантів, – пояснив лисий, – і вони перед вами.

– Віднести замовлення міг бармен, але не опівночі, – додав блондин. – У цей час ресторацію вже зачинено.

Вістович сердито закусив губу. Виходить, кельнер, який приніс Ебербаху випивку, насправді міг бути вбивцею. Тільки чому постріл пролунав аж під ранок? А головне – як убивці вдалося зникнути так швидко? Адже комісар опинився перед дверима вбитого майже одразу?

Не озвавшись до кельнерів більше ані словом, поліціянт повернувся назад, до вагона, але подався не до свого місця, а до купе під номером шість. Тут, як він пам’ятав зі списку пасажирів, мав перебувати «Herr Oberst Redl».

Вістович постукав і, щойно полковник відчинив, рвучко зайшов досередини, відіпхнувши того від входу й не даючи можливості закрити двері йому перед носом. Редль, гепнувшись усім тілом на канапу, дивився на нього виряченими від подиву очима.

– Здивовані, що я живий? – запитав комісар, закочуючи правий рукав.

– Збираєтеся зійтися зі мною навкулачки? – промовив Редль. – Тоді дайте мені можливість підвестися.

– Щоб ти схопив свій револьвер? Е, ні! Спершу ти мені розкажеш, де зараз Грумм, – Вістович нетямився від люті.

– Грумм у Швейцарії. Він узяв конверт і…

Редль замовк. Спіймавши погляд поліціянта, зрозумів, що брехати не було сенсу.

– Гаразд, він у поїзді.

– Де? В якому купе? Його немає в переліку пасажирів.

– Він під іншим прізвищем, у вагоні другого класу.

– Прямує, як і ви, до Львова?

– Так.

– Навіщо?

Редль не відповідав.

– Я запитав, полковнику, – нагадав комісар.

– Цього я не скажу вам, комісаре, – він заговорив раптом твердо, мовби згадавши, яку посаду обіймає в Генштабі, – є таємниці, яких не видають за жодних обставин.

– Наказ убити мене віддали йому ви?

– Що? – здивувався Редль.

– У купе номер дванадцять лежить труп. У цьому купе мав їхати я. Причин бажати мені смерті у вас більш ніж достатньо, – пояснив комісар.

– Назвіть хоч одну.

– Не клейте дурня, полковнику… Саме цим і пояснюється ваша щедрість, коли в Берні ви подарували мені квиток у вагон першого класу. Я мав бути поруч. Тоді вбити значно легше.

Вістович зиркнув у бік гардеробу. Всередині висів плащ Редля, у кишені якого виднівся темно-коричневий край пістолетного руків’я. Поліціянт сягнув по нього і за секунду вже тримав перед собою красеня-браунінга, модель 1900 року. Переконавшись, що всередині є набої, промовив:

– Зброю я візьму собі. Поверну вам у Львові.

– Як ви смієте, чорт забирай! – закипів полковник і рушив до комісара, але Вістович одним різким поштовхом відправив його на попереднє місце.

– Грумм замість мене вбив іншого чоловіка. Типа неприємного, але непричетного до наших з ним і з вами порахунків, – сказав Вістович, повертаючись до дверей.

– А я чув, що той бідолаха наклав на себе руки, – промовив полковник.

Звичні спокій і нахабство, здавалося, до нього повернулися.

– Я іншої думки, полковнику. І неодмінно поділюся нею з поліцією в Страсбурзі. Наприклад, зверну увагу слідчих, що на ідеально білому манжеті сорочки покійника немає жодного сліду від пороху, або на те, що рана не обпалена гарячими пороховими газами, як це буває тоді, коли самогубець притуляє до себе зброю. Стріляли щонайменше з двох кроків.

– Це неможливо, оскільки пасажир був у купе сам, – заперечив Редль.

Він все ще намагався говорити спокійно, але помітно зблід.

– Маєте рацію, але кондуктор бачив, як у його купе заходив кельнер. Думаю, Салтіні в цей час там не було. Кельнером перебрався цей горлоріз Грумм. Побачивши на столі відкорковану пляшку бренді, яку пасажир незадовго перед тим сам приніс із ресторану, підсипав у неї снодійного.

– І що далі? – запитав Редль.

– Грумм вийшов, але повернувся вже після того, як ми перетнули кордон. Пристрелив сплячого з його револьвера, переплутавши в темряві його зі мною. Потім вклав зброю йому в руку.

Вістович повернувся, щоб відчинити двері.

– Гаразд. А як убивця потім вийшов? Адже переполох почався відразу? – сказав йому в спину Редль.

– Наразі не знаю, – відповів комісар, – нехай це з’ясовує страсбурзька поліція.

– Ви нічого не доведете й виглядатимете ідіотом. Тільки затримаєте поїзд, – сказав Редль. – А поліціянти зроблять усе, щоб записати це як самогубство. Кому, як не вам, знати, що розслідувати такі справи – це найгірше покарання для будь-якого слідчого. Я пропоную інше…

Вістович затримався й, озирнувшись, подивився на полковника.

– Пропоную перемир’я. До Лемберга. Ви не шукаєте Грумма, а він не шукає вас. Щодо мене, то також можете не турбуватись, адже тепер я беззбройний. Усі порахунки зведемо в Ґаліції… Нащо це робити чортзна-де, у чужій країні?

Кілька секунд обоє мовчали.

– То як? Згода? – перепитав полковник.

Вістович зітхнув. Слід було визнати, що Редль мав рацію.

– Убивця залишився всередині, так? – перепитав він перед тим, як вийти. – Був там весь час, доки я обстежував місце злочину?

– У гардеробі, за одягом, – холодно сказав полковник. – Б’юсь об заклад, ви зазирнули в шафу, але не мали часу відгорнути пальто й гарнітури, щоб роздивитися той невеликий простір як слід. Грумм цим скористався й увесь час перебував у вас під носом. Втім, якби ви натрапили на нього, не сумнівайтеся, він убив би й вас. Хоча б для того, щоб виправити свою дурнувату помилку. Приблизно тоді, коли ви кинулися до ресторації, я відімкнув двері купе і випустив його. На щастя, до цих замків підходить майже кожна відмичка.

Вістович відчинив двері.

– А загалом, – додав Редль, – аплодую вам, комісаре. Не сподівався на таку блискавичну реакцію.

– Завдання спрощується, коли знаєш, хто хоче твоєї смерті, – проказав той наостанок.

Повернувшись до себе, Вістович відчув несподіване полегшення. Зазвичай піти на угоду з полковником Редлем означало те саме, що домовитися зі змією, але цього разу він був переконаний, що начальник галицького Evidenzbüro дотримає слова. Попри те, комісар поклав перед собою трофейний браунінг і сів так, щоб увесь час бачити двері. Двері, за словами Редля, з ненадійним замком.

Відчуваючи, що спати сьогодні він вже не буде, поліціянт розгорнув записник і знову занурився в розгадування шифру. Переписав усі символи ще раз, намагаючись помітити повторюваність або якусь закономірність.

Комісару подумалося, що для цього запису мав би існувати ключ. Яка-небудь фраза або навіть слово, з допомогою якого кодують текст. Наприклад, пишуть його вгорі сторінки й від кожного слова проводять вертикальні стовбці. Потім повідомлення записують горизонтально й без пропусків, у кілька рядків… Власне, цифри й могли б означати, скажімо, номер рядка. Тоді як кожній літері з прихованого тексту відповідала б літера з ключа.

Але як дізнатися ключ? Адже ним може бути що завгодно. Від уривка з вірша Гете до випадкової фрази, позбавленої сенсу.

Зрозумівши, що тут він зайшов у глухий кут, Вістович спробував розбити текст на симетричні групи літер. Якщо і є якась закономірність серед цих символів, то вона мала б зрештою проявитися. Проте щойно йому здавалося, що відповідь от‑от з’явиться, усі його логічні здогади й висновки розсипалися, наче карткові будинки.

Непомітно для нього за вікном почало світати. Перші ранкові промені зблиснули над виноградними пагорбами Ельзасу, між якими то тут, то там виринали дивовижно гарні шато й самотні руїни, що, втім, також притягували до себе погляд подорожніх.

Густі хвойні ліси змінювалися фермерськими полями, вкритими безмежним килимом соковитої і сміливої озимини, в якої вистачило сил і життєлюбності перетерпіти холодну пору, аби тепер заявити світові про свої права.

Кілька разів Вістович побачив береги й свіже плесо могутнього Райну. Ріка тягнулася і розтинала довколишній ландшафт, мовби начищена до блиску кавалерійська шабля, кинута поміж клаптів шовку та оксамиту.

До Страсбурга експрес прибув із запізненням на двадцять хвилин. Цього часу зазвичай достатньо, щоб пасажири встигли понервуватися, і замало, аби їхні плани полетіли під три чорти. Комісар бачив через вікно, як Франк Мюллер, кондуктор з його вагона, кілька хвилин перемовлявся про щось із поліціянтами на пероні. Звісно, мова йшла про самогубця з сусіднього місця. Поліціянти мали на собі прусську поліційну форму, хоча були, мабуть, французами. Присадкуватий капрал з люлькою в зубах і молодий червонощокий капітан слухали Мюллера зі знудженим виразом на обличчях. Їхні постаті виражали тільки втому і бажання якнайшвидше задокументувати покійника із поїзда, що так недоречно вигулькнув під кінець зміни, й передати його далі, в найближчий звідси судово-медичний заклад. Редль мав безсумнівну рацію. Будь-яке розслідування було б зараз марудним, довгим і не викликало б жодного ентузіазму в місцевих функціонаріїв.

Невдовзі після того, як Мюллер з поліціянтами закінчили свою розмову, на пероні з’явилися двоє санітарів з ношами. Вони зайшли в поїзд, і комісар чув, як ті перемовлялися упівголоса незнаною йому французькою, порядкуючи над тілом. Санітари кректали й лаялись, оскільки Ебербах, австрійський детектив, що вдавав із себе італійця, був за життя здоровилом. Таким самим здоровилом лишився він і після смерті.

З труднощами його винесли з поїзда. На пероні санітари трохи перепочили, емоційно при цьому пояснюючи щось капітану й капралу, а потім потягли свою ношу кудись на тутешній двірець. Вістович знав, що день-два поліція шукатиме родичів покійника, перебиратиме його речі, намагаючись знайти бодай якісь контакти, а потім, якщо не знайде, то Ебербаха поховають за кошт магістрату на якому-небудь місцевому цвинтарі, куди зазвичай потрапляють безіменні волоцюги, самогубці й злочинці, страчені в довколишніх в’язницях.

Потім Вістович спостерігав, як радісно з поїзда вийшла група ельзасців, вигукуючи щось своєю говіркою, і, незважаючи на ранішню пору, заходилася просто на валізах відкорковувати пляшку шампанського. Один із них театрально (хоч, може, й у щирому пориві) впав на коліна й поклонився, наче мурин у молитві, чималим літерам над входом до вокзального вестибюля. Літери були облущені, давно не знали свіжої фарби й складалися в слово «Straßburg».

Вістович засміявся, як, мабуть, і всі інші, хто спостерігав за цією сценою. Чоловік збирався вже й собі вийти на перон, аби ковтнути свіжого повітря, коли ж зауважив там молоду жінку в темно-синьому пальто й акуратному капелюшкові. На шиї вона мала шовкову хустинку, що трохи з’їхала вбік чи то від вітру, чи то від поспішної ходи. Слідом за нею йшов носій з валізою на спині.

Коли жінка зупинилася для короткої розмови з кондуктором, Вістович зміг нарешті розгледіти її обличчя. Постать одразу здалася йому знайомою, а тепер зникли останні сумніви. Акуратні вилиці, тонкі рівні губи, уважний погляд великих очей. Під капелюшком, як він пам’ятав, ховалося темно-русяве волосся.

Її звали Маґдалена. Родом вона була з Позена, і вперше вони зустрілися саме там.

Це сталося минулої осені, коли Вістович втягнувся у ризиковану й карколомну справу, пов’язану із загадковими вбивствами прусських чиновників. Знайомство з нею закінчилося найкоротшим у його житті романом.

Розкривши свою «позенську» справу, комісар мусив повертатись до Лемберга. Попрощавшись із Маґдою, він добре розумів, що зустрітися знову в них шансів мало. Саме тому її поява на пероні так його приголомшила. Хоча йшлося, найпевніше, зовсім не про почуття, які навряд чи встигли тоді як слід розгорітися у них обох. Йшлося про те, що тут, в біса, в цьому експресі робить агентка A III b? Адже якби Маґда подорожувала у приватних справах, то навряд чи взяла би квиток у вагон першого класу. Як і він сам, зрештою.

Комісар глянув у список, який отримав від кондуктора. Вільними досі були купе під номером сім і чотирнадцять. Отже, Маґда зайде зараз у котресь із них. Коли через вікно він побачив, як Франк забрав у носія валізу, а потім вільною рукою допоміг їй піднятися до вагона, Вістович став прислухатися до їхніх кроків у коридорі. За кілька хвилин почулося, як вони пройшли повз його двері, а далі кондуктор запросив її зайняти викуплене місце. Значить, Маґдалена буде в чотирнадцятому… Зовсім близько від нього.

Комісар продовжив спостерігати за пероном. Цікаво, чи є тут ще хтось із Третього відділу? А якщо є, то куди вони, в дідька, їдуть? Чи не до Львова часом? Вістович усміхнувся й одразу ж відігнав цю думку. Найпевніше, A III b має якийсь інтерес у Відні або в Празі, куди, якщо вірити розкладу, експрес прибуває завтра о десятій ранку.

За десять хвилин на перон вийшов полковник Редль і, встромивши до рота сигару, попрямував до двірця. Але за ним Вістовичу спостерігати не хотілося. Він дістав з валізи свіжу сорочку, комірець і свою елеґантну темно-смарагдового кольору хустину, яку збирався зав’язати на шию замість краватки.

Змінивши сорочку, одягнув поверх неї світло-сіру камізельку, до якої пристебнув два ланцюжки: один для годинника, інший – для годинникового ключика. Потреби в другому не було, проте два ланцюжки створювали симетрію й додавали одягові поважності. Замість гарусової маринарки Вістович одягнув доброго піджака з великими внутрішніми кишенями. У них помістилися гаманець і відібраний у Редля браунінг. Наостанок чоловік витягнув зі свого багажу пляшечку кельнської води й делікатно скропив нею комір.

За хвилину комісар вийшов з купе й, прошмигнувши повз двері під номером XIV, перейшов до вагона-ресторації. Обличчя лисого й світловолосого кельнерів аж скисли при його появі, проте Вістович приязно їм усміхнувся і попросив приготувати подвійний сніданок для першого класу.

– Вам принести? – запопадливо перепитав старший офіціант.

– У чотирнадцяте купе, – відповів комісар, дістаючи з гаманця кілька грубих купюр. – І ще…

Вістович підкликав його до себе й промовив щось на вухо пошепки.

– Буде зроблено, Herr Wistowytsch, – змовницьким тоном пообіцяв кельнер і прийняв до рук гроші – його досвідчене око зауважило щедрі чайові.

Щойно поїзд вирушив зі Страсбурга, як той самий кельнер, тримаючи в руках важку тацю, обережно постукав у двері з цифрою XIV. На таці, крім ельзаських булочок, щойно куплених у місті, сиру, кави, свіжих фруктів і персикового варення, стояла відкоркована пляшка італійського «Chianti» й два бокали.

Маґда відчинила й оторопіла від здивування.

– Ви помилилися, – сказала вона й уже збиралася зачинити двері, але кельнер заперечив:

– Аж ніяк, пані. Мені наказано принести сніданок саме у ваше купе.

– І хто ж вам наказав?

– Я, Маґдо, – промовив з-за його спини Вістович.

Він став поруч з офіціантом і впевнено забрав тацю з його рук. Кельнер відкланявся й швидко пішов геть, залишаючи цих двох сам на сам.

– Вістович? – тепер замість здивування в її очах майнув острах. – Що ви тут робите?

– Подорожую, як і ви, – сказав львів’янин, відчуваючи, що цей переляканий і водночас офіційний тон його добряче зачепив. – Можна мені зайти? Стояти з цим усім незручно, мушу зізнатися.

– Я щойно сюди перебралася… – промовила Маґда, непевно озираючись на свою напіврозпаковану валізу. – Тому, щиро кажучи, поки не можу приймати гостей.

– Облиш, – впевнено сказав комісар і рішуче подався вперед. – Я ж не гість.

Жінка відступила, пропускаючи його досередини. Вона й справді встигла зняти пальто, рукавички й капелюшок, прилаштувавши всі ці речі в гардеробі. Одним рухом елегантної ніжки Маґда заштовхнула валізу під канапу.

Комісар поставив тацю на стіл і заходився наливати каву з кавника у два керамічні горнятка.

– Готовий побитися об заклад, ти ще не снідала сьогодні, – промовив він.

– Ні, – зізналася Маґдалена. – Але ж хіба пасує до сніданку вино? Навіть якщо це к’янті?

– К’янті, моя люба, пасує навіть замість сніданку, – незворушно відповів Вістович, – я міг би мати сумніви щодо хересу або, скажімо, рислінгу, але щодо к’янті – ніколи.

Маґда нарешті всміхнулася і, взявши каву, обережно відпила. Чоловік не зводив з неї очей, і обоє досі стояли, хоч це було й незручно, оскільки поїзд трясло.

– Куди ти прямуєш? – запитав нарешті комісар.

– До Лемберга.

– Це ж треба, – він здивувався цілком щиро.

Виходить, ніяка не Прага, і ніякий не Відень. Шпигунка з A III b має завдання в його рідному місті.

– Не розпитуй в мене нічого, будь ласка, – попросила жінка. – Я розумію, що тебе розпікає цікавість, проте не змушуй мене брехати.

– Гаразд, – зітхнув він, – скажи принаймні, чи їдеш туди сама, чи з тобою ще десяток агентів?

– Фішер і Клавдія також у поїзді, – відповіла Маґда, – з ними ще двоє чоловіків, не агентів.

– На пероні я бачив лише тебе. Вони в іншому вагоні?

Агентка кивнула.

– У тому, що з іншого боку ресторації.

На цих словах Маґда стиснула губи, аж вони побіліли, й відставила каву.

– Ти могла би бути зі мною відвертішою, – дорікнув їй Вістович, – врешті-решт дечим мені зобов’язана.

– А хіба я не достатньо сказала? – раптом випалила Маґда. – Ти тепер знаєш більше, ніж будь-хто сторонній.

– Що ви робитимете у Львові? – запитав комісар.

– Я ж просила, не розпитуй.

Жінка відвела очі до вікна, де виднілися малоприємні околиці Страсбурга. Інженери залізниць мають дивовижний талант прокладати колію найогиднішими дільницями навіть найчарівніших міст.

Вістович дивився на бліді щоки Маґдалени й натягнуту шкіру на шиї, таку делікатну й прозору, що під нею виднілися тонкі сині жилки. Був час, коли він припадав губами до цієї шкіри, відчуваючи, як під нею збуджено пульсує кров.

Він спробував узяти жінку за руку, але та сердито відмахнулася.

– Усе це недоречно, Адаме, – промовила Маґда. Вперше назвавши його на ім’я.

– Що саме?

– Твоя поява, залицяння, вино…

– Хіба ж я залицяюся?

Вона засміялася. Сміх прозвучав трохи нервово.

– Подивися на себе, – промовила Маґда, – огрядний немолодий Дон Жуан, що кілька хвилин тому поспіхом нарядився в ґарнітур, бо побачив перед собою ту, що може якось придатися. Яке щастя, правда?.. Удача сама йде до рук. Чому б зі мною не порозважатися, як з курвою, випитати все, що хочеш, а потім покинути? Як минулого разу?..

– Про що ти, Маґдо?.. – спантеличено видавив з себе Вістович.

– Забирайся під три чорти! – гнівно вигукнула вона й вказала на двері. – Я попрошу, аби все, що ти приніс, занесли назад.

– Не потрібно, – відказав він і, не зволікаючи більше ні миті, вийшов. – Вар’ятка, – сердито додав уже в коридорі, на ходу зриваючи з себе хустинку, що пахнула кельнською водою.

Втім, його роздратування потроху згасало, щойно він пригадав слова Маґди про Фішера й Клавдію. Що, в біса, мусило статися, аби всі вони в один час вирушили на окраїну Австро-Угорщини? І чи знають, цікаво, про те, що в них під носом вони з Редлем? Втім, якщо не знають, то от‑от дізнаються. Найпевніше, Клавдія вже з’ясовує, хто подорожує в обох вагонах першого класу.

З іншого боку, що б не гнало прусських розвідників Третього відділу зараз до Львова, ті не обов’язково мають бути йому ворогами. Якраз навпаки. І Фішер, і Клавдія могли б стати його союзниками у протистоянні з Редлем. Звісно, якщо той не домовиться з ними раніше. Так чи інакше, лишалося чекати найпершої зручної можливості поговорити з майором Фішером.

Вдалося це зробити за обідом. Теодор Фішер сидів у товаристві худорлявого чоловіка з акуратною борідкою. Незнайомець дивився стомленим відсутнім поглядом кудись перед собою, у той час як майор насолоджувався сигарою й неспішно щось йому говорив. Так ніби втішав свого співрозмовника або доводив, що життя – не тільки неприємності й труднощі, а відрізок часу, не позбавлений також і приємних речей.

Як не дивно, побачивши комісара, майор першим подав йому знак, запрошуючи приєднатися до їхнього товариства. Львів’янин кивнув у відповідь і попрямував до них.

– Пане Вістовичу! – Фішер підвівся йому назустріч і простягнув руку для привітання. – Радий вас бачити. Зізнаюся, неабияк втішився, дізнавшись, що ви також у цьому поїзді.

«Як же чудово в нього виходить брехати, – подумки зауважив комісар, – насправді ж йому хочеться, аби я вийшов і випадково залишився на якій-небудь одинокій станції подалі від цивілізації».

– Пане Фішере! – не менш радісно промовив львів’янин, тиснучи йому руку. – Яка несподіванка! Їдете до Відня? Чи до Праги?

Вістовичу здалося, що ці запитання прозвучали трохи фальшиво, адже він добре знав відповідь, проте вирішив не перейматися. Врешті-решт уся ця розмова була фальшивою, і жодне слово в ній не коштувало найменшого недоїдка з цієї самої ресторації, де вони перебували.

– Не вгадали, комісаре. Будете вражені, але я прямую до Лемберга, – сказав Фішер.

Вістович удав глибоке здивування.

– Як і пан Бобровський, – вказав він на чоловіка навпроти себе. – До речі, познайомтеся…

– Яків Олександрович Бобровський, – підвівшись з-за столу, сам представився той, вимовляючи кожне слово повільно й виразно, мовби для того, щоб комісар запам’ятав його ім’я на віки вічні й не смів ніколи переплутати з будь-яким іншим.

– Адам Вістович, – відповів комісар.

Зачувши слов’янське ім’я, Бобровський пожвавішав. Уважно подивившись на комісара, він запитав:

– Можливо, ми не мусимо говорити з вами німецькою? Ви знаєте російську?

– На жаль, ні.

– Чому? Хіба ви не з Галичини?

– У Галичині говорять польською, українською й німецькою. Але не російською.

В очах Якова світилося щире здивування, він, здавалося, досі був переконаний, що російською говорять усі слов’яни.

Вістович сказав правду: знайти навіть у Львові мовця російською було важко. Що вже й говорити про менші міста. Сам він міг, за потреби, порозумітися з росіянином і на службі навіть мусив читати ліві пропагандистські газети російською, проте зазвичай волів уникати таких лінгвістичних потуг.

На додаток запротестував Фішер:

– Е ні, пане Бобровський! Жодної мені тут російської! Чи ви хочете, аби я ні чорта не розумів?

– Даруйте, – знічено, як гімназист на уроці, відповів той.

– Ми ще нічого не замовляли, – сказав майор тепер уже Вістовичу, – тож ви нагодилися якраз вчасно. Пообідаймо разом, якщо не заперечуєте.

Комісар погодився. Підійшов світловолосий кельнер, що найперше приязно кивнув комісару, а далі приготувався записати їхні побажання. Усі троє замовили шніцель «Кордон блю» з картопляним гарніром і гострою приправою. До цього – по чарці міцного виноградного шнапсу.

Розмова спочатку поточилася, здавалось, на цілком посполиті теми. Хоч усі троє уважно слухали один одного, прагнучи не проґавити момент, коли співрозмовник вибовкає щось важливе. Коли принесли їжу, йшлося про міжнародну політику:

– Світ потроху охоплює параноя, – розрізаючи шніцель надвоє, аби переконатися, що той добре просмажений, зауважив майор. – Від Британії до Італії ледь не кожна газета пише, що мир у Європі тимчасовий. Ми живемо на діжці з порохом і чекаємо лише на іскру.

– Якщо так, то цією іскрою мала б бути Франція, – докинув комісар, – горді французи досі не змирилися з утратою Ельзасу.

– Можливо, – згодився Фішер. – До того ж Франція – єдина серед усіх республіка. Страчувати монархів там вміють, як ніде. Думаю, її слід остерігатися хоча б через це.

Розсміявшись над власним жартом, він ковтнув трохи шнапсу.

– Ви забуваєте про Сербію, – промовив Бобровський. – Точніше, про те, як ця країна вміє скидати тиранів.

Шніцель йому не смакував, і він повільно, наче змушуючи себе, їв гарнір.

– «Тиранів», – напівсерйозно перекривив його майор, – ох, це ваше лівацтво, добродію. Ніяк не збагну, звідки воно в російського вельможі.

– Але монархія в Сербії залишилася. Адже після травневого перевороту[74] трон посів Петар І[75], – сказав Вістович.

– Який, що цікаво, у 70-му воював за французів, – додав Фішер, – у мадам історії, як бачимо, своєрідний гумор.

Яша стенув плечима.

– Петар – надзвичайно м’який король. Сербія при ньому розквітла.

– І зблизилася з Росією, – додав комісар.

– У цьому нічого дивного. Південні слов’яни – наші брати.

– Гаразд, тоді міркуємо далі, – майор підпалив свою згаслу сигару. – Сербія зближується з Росією, а отже, віддаляється від Австрії. Вам, панове, не здається, що Франц Йозеф врешті-решт захоче відновити свій вплив?

– Тобто, на вашу думку, «іскрою» стануть Балкани? – перепитав Вістович.

– Я лише розвинув думку пана Бобровського.

– Франц Йозеф захоче, якщо захочуть у Берліні, – відповів росіянин, – адже вся австрійська політика робиться там.

– Не перебільшуйте, – сказав майор.

– Я хотів би перебільшувати, але хіба не ваш кайзер називав австрійського імператора «прусським генералом»?

Мовби відчувши, що говорить забагато, Бобровський опустив очі й знову взявся до своєї картоплі, до якої, як і до шніцеля, все більше втрачав інтерес.

Спостерігаючи за ними, комісар ніяк не міг зрозуміти, що, зрештою, змусило цих двох до кооперації. Адже вони, безумовно, вирушили в одному керунку, до Лемберга, в якійсь спільній справі.

– Чи знаєте ви, пане майоре, що полковник Редль також в цьому поїзді? – врешті запитав він. Йому хотілося розповісти й про Карела Грумма, але вирішив зробити це пізніше.

Фішер кивнув і видихнув дим кудись угору, як цирковий штукар видихає вогонь.

– Ви хотіли сказати «був у цьому поїзді», комісаре, – виправив він співрозмовника.

– Що ви маєте на увазі? – не зрозумів той.

– Те, що полковник вийшов у Страсбурзі.

– Он як?

Непідробне здивування Вістовича добряче потішило майора.

– Уявіть собі. Просто наш знайомий знайшов спосіб швидше дістатися до Лемберга, ніж ми, – пояснив Фішер. – Об одинадцятій звідти вирушив інший поїзд, який не робить так багато зупинок, як наш, і прибуває в Ґаліцію швидше. На кілька годин.

Обідати вони закінчили майже мовчки. Комісар відмовився від десерту, бо не надто полюбляв солодке, а випити ще шнапсу, як пропонував йому Фішер, не хотілося. Зрештою, вони попрощались, і Вістович подався до свого місця у вагоні.

Знімаючи піджак, чоловік пригадував їхню розмову. На позір, звичайну. Таку ж могли провадити будь-де в Європі, щоб убити час або порушити незручну тишу в товаристві. Проте комісар зауважив пильність, з якою Фішер за ним спостерігав. Мовби намагаючись вловити не просто кожне слово, а й інтонацію, з якою воно промовлене, а надто – прихований смисл, що міг за ним ховатися. Майор не запитав комісара, що той робив у Швейцарії, знаючи, певно, що Вістович не скаже йому правди. Тому цю правду майор із A III b намагався відшукати сам.

Вістович, зрештою, не був проти поговорити з майором щиро. Настільки щиро, наскільки дозволив би йому здоровий глузд і обставини. Можна було б розповісти про імовірну співпрацю Редля з росіянами. Бо хоч полковник стверджував, що має справу з приватним шпигунським агентством, комісар у це не вірив. Однак, завадив росіянин, що був з ними. Хто він, цей Бобровський? Шпиг? Арештант? Компаньйон Фішера?

Наступні кілька годин комісар знову присвятив розгадуванню шифру. Цього разу він вирішив шукати ключ інакше. Спробував проаналізувати, які символи в цій головоломці трапляються найчастіше. Якщо тут використано алгоритм заміни, тобто за літерою шифру ховається літера повідомлення, то вони мали б означати голосні «а», «е» або «о». Крім того, мусили б знаходитися переважно після приголосних, найчастіше – на другому місці в складах… Комісар виписав їх в окремий рядок. Далі спробував розшукати в тексті сполучники, як‑от «і», «у» та «в». Зрештою, Вістовичу навіть здалося, що справа посувається і де‑не-де в шифрі почав угадуватися зміст.

Непомітно минуло кілька годин і дві станції. Сонце за вікном висіло вже зовсім низько над горизонтом, віщуючи завершення дня й близьку ніч. Ельзас лишився позаду, і тепер їхній експрес мчав поміж горами Шварцвальду, долаючи мости-віадуки й занурюючись у довгі тунелі. Потрапляючи в темряву, пасажири перелякано скрикували й намагалися намацати вмикач світильника. Звісно, стосувалося це тільки пасажирів першого класу, котрі мали в купе власне освітлення. Іншим же доводилось тільки терпляче очікувати, коли поїзд знову виїде з тунелю на світ Божий. У другому класі жарівки вмикалися не раніше восьмої години.

Несподівано в його двері хтось постукав. Вістович стрепенувся й витягнув з кишені браунінг. Відчинив, тримаючи зброю напоготові.

У коридорі стояла Маґда.

– Можна мені зайти? – запитала вона.

Комісар, не кажучи ні слова, відступив убік, одночасно ховаючи браунінг. Жінка зайшла досередини. В руках у неї виявився ресторанний кошичок, в якому зазвичай доставляють клієнтові їжу додому. З нього визирала та сама нерозпита пляшка «Chianti», знову закрита корком.

– Майже все з нашого сніданку згодиться на вечерю, – сказала Маґда, ставлячи кошичок на стіл.

Вістович все ще мовчав.

– Гаразд, якщо не хочеш мене бачити, я піду.

Він обережно її стримав.

– Давай нарешті поснідаємо, – запропонував чоловік, і Маґда не стримала усмішки.

За пів години все їхнє невеличке приміщення вже заливало червоним призахідним світлом.

Сир і фрукти зі сніданку чудово смакували до вина. Трохи зачерствілі ельзаські булочки мали, втім, досі апетитний вигляд, і варення з персиків пасувало до них не гірше, ніж пасувало б уранці.

Чоловік і жінка багато жартували й балакали про подорож. Обговорювали австрійську залізницю і тішилися, що живуть у часи, коли технічні можливості дозволяють людям за короткий час, усього за дві з половиною доби, переміститися з Берна до Лемберга. Тоді ще як на початку минулого, дев’ятнадцятого століття, це здавалося лише надміру сміливою мрією. Ці двоє ніби хотіли наговорити якнайбільше слів, щоб ті віддалили їх від неприємного ранку в Ельзасі, коли спочатку з поїзда винесли тіло самогубця, а потім Маґда прогнала Вістовича геть.

Коли теми для розмов і жартів закінчилися, жінка обережно запитала, що за рукопис лежить у нього під канапою. Комісар спершу здивувався, а потім зрозумів, що цілковито забув про папери, які поцупив з купе Ебербаха. Забув, хоч у ту мить вони здалися йому важливими, що він вирішив навіть приховати їх від страсбурзької поліції.

– Гадки не маю, що це, – сказав він, беручи рукопис до рук. – Текст італійською, тому прочитати я не можу.

– Дай сюди, – сказала Маґда.

– Ти знаєш італійську? – здивувався він.

Вона не відповіла й узялася читати. Добрих чверть години мовчала, аж Вістовичу набридло чекати, і він уже хотів запитати її, про що там ідеться.

– Це любовний роман, – засміялася вона. – І доволі сороміцький.

– Жартуєш?

– Ні, ось послухай: «Зазвичай мені вдавалося вгадати його бажання. Як саме йому хочеться взяти мене сьогодні… Чи прагне він спочатку мене попестити, а потім насолодитися моїми пестощами, чи без прелюдій, одразу оголитися й оголити мене. А далі, вибравши зручне положення, увійти у моє лоно…». Звідки це? – запитала Маґда.

Вістович вагався з відповіддю. Якщо розповісти їй правду, то, найпевніше, вона вважатиме його дурнем. Бо тільки дурень міг замість справді важливих паперів ухопити якусь порнографічну писанину, якою Ебербах, мабуть, збуджувався перед візитом до коханки. Або дружини. Комісар сподівався, що в рукописі знайде доказ проти вбивці, а натомість – мав лише сповідь невідомої авторки, яка вибирала любовну позицію зі своїм любасиком. Тому Вістович тільки стенув плечима, мовби забув звідки або це не має ані найменшого значення. Наповнив спорожнілі склянки вином і трохи відпив.

«Що ж до мене самої, то найбільше я любила, коли нам прагнулося трохи гри й солодкої розпусти, – читала далі Маґда. – Я не соромилася пестощів на французький манер, дозволяючи моїм вустам і язикові ковзати по його животу і навіть опускатися нижче. Я дозволяла собі вкривати поцілунками його твердь, мліючи від думки, що от‑от вона опиниться в мені… Втім, спочатку просила його делікатно поніжити пальцями моє лоно. Мені хотілося такого ж збудження, яке вирувало в той момент у ньому…»

– Увесь рукопис про це? – запитав комісар, допиваючи вино зі своєї склянки.

Маґда перегорнула кілька сторінок.

– Не весь, – сказала вона. – Але ось що цікаво…

Жінка якусь хвилину мовчки вчитувалася.

– Події цієї любовної історії відбуваються в Лемберзі, – продовжила вона.

– Он як, – Вістович не знав, як реагувати на цю новину.

– Авторку звати Ельвіра Сапфо… Гм, думаю, це псевдонім… – досліджувала далі Маґда, повернувшись до перших сторінок. – Переклад зроблено з німецької в Цюриху 27 березня цього року. Ім’я перекладача також вказано: Антон Піллер. Чув про такого?

– Ні, – похитав головою комісар.

– Але найцікавіше тут – назва історії.

– Яка?

Жінка показала йому титульну сторінку.

– «Розпусний міністр», – провела вона пальчиком по великих літерах, виведених чорним атраментом, – і підзаголовок: «Скандальна молодість міністра поліції Фердинанда фон Шпрегорфа».

Вістовичу перехопило дихання.

– Отже… – промовив він, але не знайшов слів, щоб продовжити.

– Отже, тобі дістався компромат на імперського міністра, який переклали італійською. Думаю, хтось збирався це видати, – замість нього договорила Маґда.

– І в такий спосіб помститися за щось?

Тепер вже Маґда стенула плечима.

– Про це краще запитати в пані Ельвіри Сапфо. Цілком можливо, що вона львів’янка. Знайди її й запитай, навіщо їй це все здалося.

Жінка повернула йому рукопис.

– Мені насправді байдуже… Навіть якщо йдеться про міністра, – сказав комісар, відкладаючи папери вбік.

– І до мене тобі байдуже? – раптом запитала Маґда, підводячись зі свого місця.

Підійшовши до Вістовича, стала над ним і поклала руки йому на плечі.

– Аж ніяк, – відповів той. – Але я для тебе «огрядний і немолодий Дон Жуан»…

Маґда приклала палець йому до вуст, і коли той замовк, одним рухом вимкнула світильник. У сутінках звела руки догори.

– Зніми з мене сукню, – тихо мовила вона.

Чоловік підвівся й обережно виконав прохання. Долоні його ковзнули вздовж усього її тіла, від колін до плечей, впізнаючи його на дотик. Тільки тепер він зрозумів, що скучив за Маґдою, тому коли весь одяг уже було знято, не поспішав, а й далі насолоджувався її оголеною присутністю, запахом волосся, шкіри й передчуттям того, що от‑от станеться.

Торкнувся пальцями її плаского живота, малюючи на ньому невидимі кола, як шаман, що здійснював ритуал. Потім пальці пірнули між її пружних стегон, і вона, ніби втративши рівновагу, сперлася на свого коханця, обхопивши руками його шию. Трохи подалася вперед, притулившись до нього персами. Поставила ноги ширше, на ширину плечей, мов гімнастка, що готувалася виконати вправу. Насправді ж Маґда хотіла, аби чоловіча долоня, що її пестила, мала більше простору.

– Я більше не можу, – простогнала вона за хвилину й потягнула коханця до себе. Одночасно піднесла коліно вгору, мов танцюючи з ним танґо.

Він входив у неї обережно, хоча кортіло зробити це сильно. Дослухався, як вона реагує. Коли проник повністю, на кілька секунд завмер, відчуваючи, як пульсує зсередини її тіло. Маґда вкривала поцілунками його шию, гладила плечі, вимагала продовжувати. Він, зрештою, хотів того самого, тому більше не зупинявся.

Переїжджаючи черговий міст безмежного Шварцвальду, коханці врешті вдовольнилися, скрикнувши, либонь, занадто голосно. Аж Маґда від сорому прикусила губу. Втім, їх навряд хто-небудь почув. На щастя, експрес торохтів у цю мить особливо гучно.

Маґдалена не повернулася до свого купе. Хоч, мабуть, слід було б – на випадок, якщо Клавдія чи Фішер матимуть до неї розмову. Вістович застелив постіль і дістав з полиці теплу ковдру. Вкрив Маґду та ліг поруч, хоч заснути не зумів.

Прокинулася вона о шостій, вже коли минули Прагу. Вістович встиг одягнутися й принести з ресторації сніданок.

– Що ж, цього разу наш романс затягнувся, – усміхнулася жінка. – Минулого разу в Позені ми попрощалися значно раніше.

Купе наповнилося запахом кави і свіжої богемської випічки, яку кельнери купили під час зупинки пів години тому.

– Маємо час до Лемберга, – відповів чоловік, обережно наповнюючи горнятка. – У Лемберзі ти знову зникнеш…

– Мабуть, – згодилася вона.

Жінка спочатку прикривалася ковдрою, але потім відкинула її. П’ючи каву, вона більше не ховала свої спокусливі груди.

Вістович спостерігав за нею, запаливши свою першу на сьогодні цигарку.

– Чи могла б ти допомогти мені з шифром? – раптом запитав він.

– З шифром? – здивовано перепитала Маґда.

– Так. Думаю, пані Шраґмюллер вчила вас криптографії.

– Гаразд, – погодилася жінка.

Він розгорнув блокнот і поклав його перед нею на столик. Маґда відставила горнятко й сперлася на лікоть, відкривши таким чином решту тіла. Кілька хвилин вдивлялася в символи. Далі переглянула марні спроби Вістович знайти розв’язок. Відкинула назад волосся, вправно закрутивши його на потилиці. Груди її при цьому підстрибнули й заколихалися. Потім знову схилилася над записами.

– Подай мені мій ридикюль, – попросила Маґда за якийсь час.

Вістович виконав прохання. Маґда витягнула з нього невеликий округлий футляр. Могло здатися, що всередині – компас або збільшувальне скло. Натомість жінка дістала звідти щось, що нагадувало радше кишеньковий сонячний годинник. На тонкій дерев’яній підставці розташовувався бронзовий диск, по краях якого були вирізані літери. Диск виявився подвійним: всередині нього оберталася така сама, але, звісна річ, меншого розміру кругла пластинка. На ній також був алфавіт. У початковому положенні внутрішні й зовнішні літери збігалися. Зовнішня «А» знаходилася навпроти внутрішньої, внутрішня «В» – навроти зовнішньої і так далі по колу. Втім, було зрозуміло, що з рухом внутрішнього диску ця симетрія зникає. Тоді, приміром, «А» опиняється навпроти «С», а «D» – навпроти «Е». Усі інші літери також отримували свою нову «пару». Поверталася внутрішня пластина, очевидно, за допомогою ключа, оскільки в ній виднілася характерна шпарина.

– Ти чув щось про шифр Цезаря? – запитала Маґда.

Вістович невпевнено кивнув.

– Здається, так. Це коли одна літера замінюється іншою, і для запису утворюється новий алфавіт.

– Саме так.

– Але хіба це не занадто легко? – засумнівався комісар. – Адже врешті-решт можна перебрати всі можливі варіанти. Їх буде стільки, скільки літер в алфавіті. Тобто 26[76].

– Так, якщо змістити алфавіт лише один раз…

З цими словами вона дістала з футляра маленького ключа і повернула диск на дві літери.

– Зміщення – 2, – промовила Маґда, – кожна літера «А» відповідає літері «С». Варіантів для шифру і справді тільки 26, і розгадати нескладно. Але зміщення пластин можна проводити перед кожним новим реченням або навіть перед кожною буквою. Кількість варіантів тоді зросте до тисяч.

Вістович нетямився з радощів.

– Гадаєш, текст зашифровано саме в такий спосіб? – запитав він.

– Я лише припускаю. Думаю, той, хто писав, приховуючи зміст, робив поворот диску перед кожним новим словом. Звісно, деякі цифри можуть означати власне цифри… Але спробуймо.

Наступної миті Вістович і Маґда з неабияким азартом, забувши про все на світі, взялися до роботи.

Агентка мала рацію. Менше ніж за годину на новому аркуші комісар записав прихований зміст:

«Повідомляю і гарантую, що вантаж прибуде в Лемберг 19 квітня. Склад на Підзамчі. Всі дані передано також Орлову.

З повагою,

Ніцетас

P. S. Номер мого рахунку в Швейцарії не змінився. Буду вдячний, якщо отримаю обіцяну винагороду не пізніше середини травня».

– Ну ось, – з неприхованим тріумфом і гордістю в голосі промовила Маґда. – Тепер ти знаєш усе, що знає відправник.

Вона почала вдягатися, і Вістович не міг відвести від неї очей. Хоч більше, ніж тіло, його заворожив її розум.

– Знаєш, про що йдеться у цьому тексті? – запитала жінка.

Комісар вирішив не приховувати.

– Думаю, Ніцетас – це псевдонім полковника Редля. У мене є підозри, що той провадить нечесну гру, – сказав він і коротко розповів про свою пригоду в Берні.

– Якщо наважишся на протистояння, то в тебе в руках серйозні карти, – підсумувала Маґда.

Вона майже вдяглася, проте обом хотілося ще близькості. І обоє відчували це навзаєм. Втім, часу в них уже не було.

– Чому ледь не весь A III b вирушив до Лемберга? – запитав комісар.

– Якщо я розповім тобі, мене повісять, – напівсерйозно сказала жінка.

– Облиш. Ніхто не дізнається.

– Не можу, Адаме.

Маґда дивилася в люстерко і сяк-так намагалася приборкати своє неслухняне волосся.

– Ну, гаразд. А хто цей Бобровський? Той тип, якого я бачив біля Фішера.

Цього разу Вістович вирішив дотиснути:

– Маґдо, я розповів тобі стільки, що Evidenzbüro мало б усі підстави зварити мене живцем у котлі, як за часів середньовіччя. Якщо Редль зрадник, то найперше я мав доповісти про це у Відень, а не розпатякувати прусській агентці…

Вона закусила губу. Схоже, «прусська агентка» з вуст чоловіка, з яким провела ніч, прозвучало для неї не надто приємно.

– Бобровський – це російський багатій і вельможа, який рік тому підтримав есерів. Мусив тікати до Пруссії… – промовила жінка. – Друзі в Бадені сховали його до психіатричної клініки під виглядом пацієнта.

– Що за друзі?

Маґда витримала паузу. Доволі довгу, але Вістович терпляче чекав.

– Ім’я одного з них у твоєму шифрі, – вона вказала на блокнот.

– Орлов?

– Так.

– І ти хотіла змовчати?

– Чорт забирай, Адаме, якби не я, ти б розгадував його до кінця життя! – в очах її загорівся гнів.

– Або віддав би криптографу, – сказав комісар. – Зрештою, зміст листа виявився корисним не лише мені, але й тобі.

– Орлов – емігрант, як і Бобровський. Але впливовіший.

– Щось цих емігрантів у вас забагато, – іронічно зауважив Вістович.

– Нічого дивного. За останній рік з Росії втекло більше людей, ніж за попереднє сторіччя. Але Орлову вдалося добре пристосуватися. У Пруссії в нього міцні зв’язки і з російською амбасадою, і з багатими росіянами.

– І з «охранкою»?

Маґда хитнула головою.

– Спочатку він щиро допомагав своєму другові, але потім Варшавський відділ[77] «переконав» його видати їм Бобровського. В Орлова на батьківщині лишилися родичі, тому натиснути було нескладно.

Вістович кивнув.

– А як про це дізналися ви?

– У нас є подвійна агентка. Коханка Бобровського, співачка…

Маґда сіпнулася, мовби від раптової мігрені.

– Боже, я тобі все вибовкала.

– Заспокойся, – Вістович з ніжністю торкнувся її руки. – Ти ж і дізналася чимало.

– Що це за Підзамче? – запитала Маґда за якийсь час.

– Дільниця у Львові, – пояснив комісар, – але тут, очевидно, йдеться про залізничні склади.

Кілька хвилин вони мовчали.

– Коли вийду звідси, у нас не повинно залишитися нічого спільного, – промовила врешті Маґда.

– Крім спогадів, – сказав Вістович.

– І навіть спогади треба стерти.

– Аж ніяк. Нехай вони залишаться. Часом, коли все летить під три чорти, спогади – це єдине, що повертає притомність. Не дає з’їхати з глузду. Вони мені знадобляться…

VI

Лемберг

14–18 квітня 1906 року

На станції «Лемберг» Вістович тільки мигцем побачив Маґду й Фішера. Зійшовши на перон, вони віддавали короткі розпорядження вокзальному носієві щодо свого багажу. Були схожі на німецьке подружжя, що з якихось причин вибралося до Галичини. Зрештою, цілком можливо, що саме за чоловіка й дружину вони себе тут видавали. Тоді, мабуть, іншим «подружжям» були Бобровський і Клавдія. Вістович криво посміхнувся від цього здогаду і рушив до стоянки фіакрів. Хотілося швидше дістатися додому.

Була Великодня субота, й візники підвищили ціну вдвічі. Клієнти обурювалися, втім, однаково платили, бо не мали вибору. Не йти ж додому пішки з багажем у руках. За інших обставин комісар дістав би поліційний жетон і, не добираючи надто пристойних слів, пообіцяв би хапугам усі жахи пекла. Аж врешті ті мусили б везти його задурно. Та сьогодні не хотілося.

Заплативши, скільки просили, Вістович сів у незручний міський екіпаж, котрий через Казимирівську[78], повз недобудовані, обвиті риштовками стіни, що мали в майбутньому стати стінами костелу святої Єлизавети, попри костел святої Анни й далі повз «Бригідки»[79] виїхав спершу до Нового театру[80], а відтак – на Вірменську. Візникові наказав зупинитися трохи раніше. Хотів прогулятися.

Днина була погожа. Сонце нагрівало бруківку й стіни кам’яниць, об які терлися ліниві коти. Вірменська була майже безлюдна, проте, як не дивно, гамірна. Гамір долинав з відчинених вікон разом із божественними запахами страв, що їх господині готували на Великдень. Від цих ароматів печені, варива й солодощів комісар ковтав слину, бо не встиг подбати про обід, а тим часом потроху зближався час вечері. На ратуші пробило п’яту по полудні.

У своєму помешканні Вістович відчув, як поряд з голодом усередині зароджується інше, значно сильніше й нещадніше відчуття. Це було відчуття провини. З’явилося воно, щойно комісар побачив, що в кожній з його кімнат панує ідеальна чистота. Тільки одна людина в цілому світі могла подбати про його житло. І, зрештою, тільки їй він би й довірив свої ключі.

Бейла з’явилася в житті Вістовича ще до того, як дружина комісара, акторка Анна Каліш, одного разу поспіхом спакувала речі й нічним експресом утекла до Берліна. Життя з поліційним комісаром виявилось не для неї. До того ж берлінський Шаушпільгауз пропонував їй контракт, про який актриса з провінційного австрійського Лемберга могла тільки мріяти.

Після скандалів, які влаштовувала Анна, Вістович зазвичай мовчки виходив з дому. Але піти міг лише у двох керунках: або до кнайпи, звідки потім брів у перший-ліпший готель, або до помешкання Бейли поруч зі Стрийським парком. Туди він, щоправда, також часто приходив напідпитку.

Бейла не ставила зайвих питань, ніколи не дорікала і нічого від нього не вимагала, крім як прийняти ванну й трохи протверезіти, перш ніж опинитися з нею під однією ковдрою. Розуміла, як потрібна йому, і розуміла, що створює для цього чоловіка, можливо, єдиний у світі прихисток, де Вістович міг бути собою. Вночі з ним вона брала своє. Попри грубуватий вигляд, він несподівано виявився делікатним і вправним коханцем.

Ця жінка нічого не розпитувала у комісара, але нічого й не розповідала про себе. Вістович знав тільки, що Бейла, як і Самковський, була родом з Дрогобича. Помешкання у Львові, невеличка, проте зґрабна вілла, дісталося їй у спадок… Ось і все.

І хоч Бейла не сказала б йому ані слова, якби й дізналася про його ніч у поїзді з іншою жінкою, саме через це Вістовича нестерпно розпікала провина. А заодно й думка, чи не робить вона того самого? Чи не проводить ночі в обіймах іншого чоловіка? Адже іноді вона зникає на тиждень або й на місяць. Потім пояснює, що мусила відвідати родичів…

– Яких родичів? – допитувався комісар. – Хто в тебе є в Дрогобичі? Чи не в Дрогобичі?.. Чи, може, й не родичі?..

Питань вона не любила, тому мовчала у відповідь.

– Все одно ти моя, – сміявся тоді Вістович.

– Ми не речі, любий, – відповідала Бейла цілком серйозно й дивилася на нього своїми великими карими очима, – ми не можемо комусь належати. Свобода й спокій – це найбільші людські цінності. Не треба зазіхати на жодну з них, бо й друга тоді не значитиме нічого.

– Свобода й спокій, – повторив він тепер, ставлячи на підлогу валізу й знімаючи плаща. – Втративши спокій, мені тепер і справді до дупи моя свобода…

Не переодягаючись, зайшов до вітальні й відшукав у креденсі почату пляшку «Baczewski». У кухні стояв кошичок зі свіжими булочками й тарілка з сиром. Бейла знала, що він повернеться сьогодні, й відправила служницю трохи поповнити його запаси. «Як доречно…» – подумав комісар і налив собі першу чарку. Хотілося залити це бісове відчуття провини, навіть якщо знадобиться більше, ніж одна пляшка.

– Ти негідник, Адаме… – пробурмотів він сам до себе за годину й, не роздягаючись, побрів до ліжка. – Найбільший, курва, негідник в усьому бісовому світі…

Вранці його розбудили дзвони на церковних вежах міста.

Щойно Вістович спробував підвестись, як йому здалося, що ці дзвони б’ють просто в його голові. Жорстоке похмілля підсилювало їх у тисячу разів, і вони відлунювали у скронях пекельним болем. До всього, страшенно мучила спрага.

Підвівшись нарешті, комісар поплентався до ванної, де, знайшовши мидницю, заповнену водою до країв, не роздумуючи, занурив у неї голову. Рідина виплеснулася і розтеклася по підлозі. За кілька секунд Вістович підняв голову й судомно хапнув повітря. Відчув, що йому трохи полегшало, втім, тепер до горла підступила нудота. Глибоко вдихнувши й видихнувши, чоловік промовив перше на сьогодні слово:

– Курва…

Обережно сперся на стіну і з ненавистю подивився у дзеркало. Звідти на нього витріщилася неголена спухла мармиза з розкуйовдженим волоссям. Під нею виднівся мокрий комір, що був пристебнутий до зім’ятої сорочки.

– Курва, – повторив комісар і відвернувся від свого відображення.

Він почовгав до вітальні, де з надією відшукав учорашню пляшку. Ухопив її й підняв до рівня очей. Всередині не було ані краплини, отже, похмелитися й трохи полегшити свої страждання йому не вдасться. На столі лежали недоїдки сиру й хліба, проте думки про їжу викликали хіба що відразу. «Треба вийти й перехилити десь чарку, – подумав комісар, – інакше до завтра не покращає…»

Вістович переодягнув сорочку й поверх неї одягнув камізельку. Марно спробував причесати волосся. Врешті перестав ним перейматися і просто насадив на голову капелюха. Одягнув плаща і, поклавши до кишені свій порожній портсигар, вийшов на вулицю.

Погода знову була сонячна й тепла. То тут, то там з’являлися святково вбрані містяни з великодніми кошиками в руках. Радісно перемовляючись, усі вони поспішали до своїх помешкань, аби узятися до святкового сніданку.

Комісар вийшов на Домініканську площу, а звідти, через коротку вулицю Божого Тіла – на площу Ринок. З палкою надією він подивився на двері кав’ярні «Атляс», проте вони були зачинені. Вістович зиркнув на годинник. Одинадцята ранку… Це означало тільки одне – кав’ярня вже сьогодні не відчиниться.

Облизавши губи, чоловік рушив далі на пошуки, та жоден заклад у цей святковий день не приймав відвідувачів.

– От паскудство… – видихнув комісар і подався Сербською, а далі звернув на Собєського[81].

Втім, і тут кожна, навіть найбрудніша, кнайпа була зачинена. Та найгіршим було те, що й купити цигарок йому сьогодні не вдасться. Оскільки власники тютюнових генделиків також воліли у святковий день бути вдома.

Біля старого міського Арсеналу Вістович раптом побачив мале дівча років шести, що, підібгавши ноги, сиділо просто на холодній бруківці. Придивившись, комісар помітив, що дівчинка схлипувала.

Він наблизився повільно, аби її не злякати, проте в якусь мить дитина звела на нього очі, повні сліз і страху. З жахом Вістович помітив на її маленькому личку чималий синець. Мала схопилася з місця.

– Не бійся, – якомога лагідніше промовив комісар.

Дівчинка не рухалася, але все ще з недовірою дивилася на неохайного незнайомця. Руки тримала перед собою, перебираючи пальчиками тканину маленької сукні.

– Як тебе звати? – запитав Вістович, все ще тримаючи дистанцію.

Вона не відповіла, тому комісар назвався першим:

– Мене звати Адам.

– Той, що був у Раю? – раптом запитала дівчинка, і в її очах сяйнула цікавість.

Вістович усміхнувся.

– Ні, я інший Адам, – сказав він. – А ти маєш ім’я?

Вона кивнула.

– Ляна.

– Гарно… А скажи, Ляно, – Вістович намагався тепер втамувати внутрішню злість, – хто тебе скривдив?

Він торкнувся пальцем свого обличчя, даючи зрозуміти, що має на увазі її синець. Дівчинка скривилася, ніби збиралася заплакати.

У цей самий час у будинку праворуч від них почувся погрозливий чоловічий крик, а вслід за ним – переляканий жіночий.

– Ти мешкаєш там? – запитав чоловік, вказавши поглядом на будинок.

Ляна кивнула.

– Не йди нікуди, гаразд? – попросив комісар, додаючи у свій тон стільки спокою й безтурботності, скільки тільки міг. – Обіцяєш?

Дівчинка пообіцяла.

– Я зараз усе владнаю! – з усмішкою промовив чоловік. – Зараз усе буде добре.

І, підморгнувши їй, Вістович подався до будинку, звідки чув крики.

Долинали вони крізь відчинені двері, з помешкання у пивниці. Вістович зайшов спочатку в тісний передпокій, звідти у невелику кімнату, посеред якої було накрито скромний великодній стіл. У кутку стояв широкоплечий здоровань у полотняній сорочці й засмальцьованому жилеті. Перед ним вклякла на колінах розтріпана жінка з червоним від побоїв обличчям.

Вістовича цей бугай помітив не одразу. Та коли перевів на нього погляд, то спершу занімів від здивування.

– Ти хто? – врешті загорланив він.

– Тихіше, – скривився комісар і торкнувся долонею розпеченого лоба.

Облишивши жінку, господар загрозливо наблизився до гостя.

– Ти хто й чого приперся? – повторив він запитання.

Вістович зняв капелюха і дбайливо поклав його на стілець. Потім спокійно закотив рукави.

Здоровилу урвався терпець. Гаркнувши щось іще, він кинувся вперед на прибулого. Тієї ж миті комісар спрямував йому назустріч два коротких удари: лівий і правий. Обидва точно в щелепу.

Нападник завмер, наче від здивування. Вістович бачив, як його очі закотилися кудись угору, потім голова повернулася набік, і він усією масою повалився на підлогу. Пролунав гуркіт, наче впала важка переповнена шафа.

Натомість його жертва звелася на рівні ноги. Жінка переводила розгублений погляд з лежачого на свого рятівника і навпаки, не знаючи, що сказати.

А Вістович тим часом жадібно подивився на їхній святковий стіл.

– Можна? – запитав він, вказавши рукою на карафку з горілкою. – Ви дозволите?..

І, не чекаючи відповіді, тремтячою від похмілля й несподіваного боксу рукою налив собі повну склянку. Одразу ж випив одним ковтком.

– Ляно! Ляночко… – раптом заголосила жінка й вибігла назовні.

Комісар знову взявся за карафку. Вже коли підносив до рота нову порцію, почув, що здоровило на підлозі зарухався.

Вістович відставив, випивку, вхопив того за сорочку й допоміг йому підвестися. Губи в нього були розтовчені й невпинно кривавили.

– Подививсь на мене й запам’ятай, – промовив комісар йому в обличчя. – Скривдиш їх ще раз, переламаю всі кістки. Зрозумів?

Господар кивнув.

Вістович відчув, як у голові застугоніло так, мовби там працював паровий двигун. Щоб зігнати лють, щосили зацідив здорованю кулаком під ребра. І, коли той знову опинився на підлозі, випив удруге, загриз огірком, узяв капелюха й вийшов на вулицю.

– Мамо, це Адам! – почувся голос маленької Ляни.

Вістович ґалантно уклонився їй і побрів убік Валової.

Від випитого трохи полегшало. Комісар втягнув носом весняне повітря, наповнивши ним груди й усе своє розпечене нутро. Йому подумалося, що незайвим буде зайти в Дирекцію. Хоча б тому, що в його кабінеті могли залишитися цигарки. На біду, можна буде взяти одну-дві в чергових. Та й, зрештою, завтра йому на службу, слід наперед дізнатися, що нового сталося за час його відсутності.

Двоє поліціянтів на вахті при його появі схопилися, мов ошпарені, й виструнчилися. На столику поруч із телефонним апаратом та грубим потріпаним журналом, куди вони занотовували всіх і все, що потрапляло й вибувало з будівлі Дирекції, лежала розкладена газета. На ній шматочки паски, кілька писанок, шинка й металева креманка з потертим хріном.

– Христос Воскрес, пане комісаре! – вимовили вони в один голос.

Обоє дивилися на Вістовича трохи перестрашено, бо їсти на посту заборонялося. Сподівалися хіба, що комісар буде мати Бога в серці й на Великдень їх не каратиме.

– Воістину Воскрес! – відповів той.

Раптом погляд його впав на два карабіни, що стояли одразу поруч зі столом.

– Це що? – запитав він. – Чому зброя тут? Хто дозволив?

– Не дозволив, а наказав, пане комісаре, – уточнив один із чергових. – Директор Шехтель.

– Он як? Це ж чому?

– Вас не було в Лемберзі, тому й не знаєте останніх новин. Убито вже трьох наших…

Паровий двигун у голові комісара знову запрацював із шаленою силою.

– Убито трьох поліціянтів? – перепитав Вістович, мовби не зрозумів, про кого йшлося.

– Так, пане комісаре. 13 квітня – віце-капрала Шварца, 14-го – фельдфебеля Цайса, і вчора знайшли мертвим постерункового Вільху.

– Хто веде справу? – запитав комісар.

– Спочатку доручили пану Самковському, – сказав другий черговий. – Але потім його звільнили і слідство очолив сам директор.

– Самковського звільнили? – несподівано навіть для самого себе голосно вигукнув Вістович.

Чергові знову виструнчилися.

– Так є, пане комісаре! – знову в один голос відповіли вони.

Якийсь час Вістович мовчав, дивлячись кудись на сходи, що вели на другий поверх, де був його кабінет. Крізь пелену похмілля розум комісара намагався зрозуміти, де зараз можна дістати якнайбільше відомостей про ці вбивства. Матеріали, без сумніву, замкнені, а канцеляристів сьогодні на службі немає. Телефонувати Шехтелю? Також марно. Навіть ведучи таку справу, директор не схопиться з-за великоднього столу тільки для того, щоб поспілкуватися з Вістовичем. Що ж до Самковського, то невідомо, чи після звільнення він залишився у Львові. Швидше за все, повернувся на свята до рідного Дрогобича.

– Маєте найновіші газети? – запитав він у чергових.

– Так є, пане комісаре! Зараз!

– Тільки цієї мені не потрібно, – Вістович вказав пальцем на розгорнуту шпальту «Kuriera Lwowskiego», що правив їм за скатертину на столі.

Обоє у відповідь реготнули й витягнули з поштової шафи перев’язаний пакунок.

– Це за три попередні доби!

– Чудово. І ще дайте мені цигарок.

Чергові здивовано вибалушили на нього очі.

– Дайте мені цигарок, матолки два, бо зараз дістанете за те, що жерли на посту! – гаркнув на них Вістович.

Ті миттю подіставали з кишень кожен по кілька сигарет. Забравши їх і вклавши у портсигар, комісар подався врешті до кабінету.

Всередині найперше відчинив вікно й підійшов до столу Самковського. Як завжди, на стільниці панував ідеальний порядок: рівно складені папери, зв’язані папки, олівці підстругані однаково, як за міркою. На кріслі висів вовняний коц. Вовна його просмерділася тютюновим димом і місцями мала дірки. Втім, якщо залишилися папери і його улюблений коц, значить, Самковський ще не встиг передати справи й мусить повернутися після свят.

Комісар підійшов до свого столу, де, на відміну від робочого місця ад’юнкта, панував безлад, вмостився у своє крісло і, закуривши, взявся перечитувати газети. Поступово, шпальта за шпальтою, стаття за статтею, він більш-менш починав розуміти, де й за яких обставин відбулися всі три вбивства. Журналісти особливо наголошували на тому, що, вбиваючи поліціянтів, невідомий маніяк щоразу здійснює той самий ритуал. Після смерті вибирає трупам очі.

З неприхованою іронією кілька видань написали, що слідчого в цій справі, ад’юнкта Антоні Самковського, звільнено з поліції за неналежне виконання служби. І правильно, мовляв, нічого доручати такі справи жовтодзьобим дилетантам. Коли місто в передвеликодній час змушене жити в страху, то розслідування таких справ слід доручати справжнім майстрам, як‑от директору поліційному Вільгельмові Шехтелю.

Вістович криво всміхнувся. Можливо, Шехтель колись і був добрим детективом, але кілька років на посаді директора перетворили його на звичайного бюрократичного щура, який понад усе дбає, аби на емеритуру піти з добрим статком. А тому хоче, щоб усі звіти до Відня писалися так, мовби у Львові немає жодного злочинця. Замість них лише ксьондзи й монахині в молитовних процесіях. Ніби немає шльондр і перемитників, ґвалтівників і збоченців, крадіїв і вбивць…

Через годину, занотувавши все необхідне в блокнот, Вістович спустився донизу. Сніданок у чергових закінчився, і вони тепер звично нудьгували на своєму посту. Він повернув їм газети й попрощався.

На вулиці рушив до трамвайної зупинки. Трамвай у цей день робив усього кілька рейсів, але один із них, згідно розкладу, був за п’ятнадцять хвилин. Це була електрична лінія «Z», що провадила на Замарстинів. Звідти Вістович збирався прогулятися на станцію Підзамче.

Дорога загалом зайняла в нього пів години. А завдяки прогулянці на свіжому повітрі майже безлюдним тереном похмілля його практично минуло. На станції не було ані душі. Тільки сторож ліниво глянув у його бік і далі втупився у свою газету. Комісар мовчки пройшов повз нього й попрямував уздовж товарних колій, де, як він знав, були старі склади. Дорога була тут широка, призначена для возів, що тягли звідси вантаж у місто, але курна і повна крем’яха, яким засипали ями. Йти ставало незручно й важко.

Попереду несподівано виникла чоловіча постать. Невідомий, як і Вістович, був одягнений у довгий плащ і капелюх. Вони йшли приблизно в одному темпі, аж врешті чоловік попереду почав сповільнюватись. Постать раптом видалася Вістовичу знайомою.

– Агов, там! – гукнув комісар.

Чоловік зупинився, але повертатися не поспішав. Вістович зупинився й інстинктивно потягнувся до браунінга в кишені. Того самого, що відібрав у Редля. Чоловік попереду нарешті став до нього обличчям. Одночасно зблиснули скельця окулярів і револьвер у руці.

– Самковський! – здивовано промовив комісар.

Той опустив зброю. Подив його був не менший.

– Що ви тут робите, Самковський? – швидко наблизившись до ад’юнкта, запитав Вістович.

Водночас він придивився до обличчя підлеглого. Воно було вимучене й неголене, так само, як і обличчя самого комісара.

– Важко сказати, що я тут роблю, шефе, – зітхнув Самковський, ховаючи зброю. – Але тут безлюдно, отже, я можу почуватися в безпеці.

Вістович подивився на нього одночасно з недовірою і співчуттям. Навколо справді було порожньо, якщо не враховувати кількох бродячих собак, які сновигали поміж коліями, старими загорожами і горами важкого іржавого залізяччя. Проте безпечним це місце точно не назвеш.

– У місті мені за кожним кутком ввижається Брюкнер, – мовби прочитавши його думки, пояснив Самковський, – це той маніяк, що вбиває поліціянтів.

– Мій давній знайомий, – промовив Вістович і сплюнув у пилюку.

Ад’юнкт кивнув.

– Я багато маю розповісти вам, шефе. Хоч, може, якась частина вам уже відома.

– Знаю, що вас звільнено, – промовив комісар.

– Це не найгірше, – криво посміхнувся ад’юнкт, – мене невдовзі чекає суд. І розраховувати на м’який вирок у мене немає жодних підстав.

Вони пішли поволі в бік міста, і комісар вислухав його розповідь про засідку на Погулянці й смерть Заремби від руки Берла Брюкнера.

– Смілива авантюра, – чи то похвалив, чи то покепкував з нього Вістович.

– Шкодую, що на таке зважився, – сказав Самковський. – Тепер кінець усьому. В мене більше ані грошей, ані…

Він замовк, проте Вістовичу здалося, ніби той хотів сказати «ані бажання жити».

– Послухайте, ад’юнкте, ви ж мешкаєте неподалік?

– Пів милі звідси, – відповів той.

– Може, хоч тут, на Підзамчі, відчинена яка-небудь кнайпа? Я б зараз душу продав за гальбу холодного пива.

– Можливо, «Тлуста риба». Це те саме місце, де я вперше зіткнувся з Брюкнером, – з сумнівом у голосі сказав Самковський, – але, щиро кажучи, мені не хочеться туди потикатися.

– Годі вам, – комісар узяв його за лікоть. – Тут ми на видноті, а це ще гірше. Ходімо, я маю до вас розмову.

«Тлуста риба» справді була відчинена, щоправда, всередині нікого, крім господаря, не було. Зайґельт розставляв на поличках над шинквасом якісь трунки в різноформних і різнокольорових пляшках. Озирнувся на відвідувачів і, за звичкою, розтягнув на обличчі привітну усмішку. Приязно привітався із Самковським, повідомивши, що радий бачити його знову. Той змовчав у відповідь.

– Прошу панства, маю до диспозиції тільки напої та холодну закуску, – промовив він. – Кухня нині не працює.

– Два пива, – коротко промовив комісар. – Хліб і полядвицю з гірчицею.

– Одну хвилину, – сказав Зайґельт і зник у коморі.

Поліціянти вмостилися за той самий стіл, де кілька днів тому Самковський розмовляв із Брюкнером. Вістович полегшено видихнув, відчувши тільки тепер, як стомився після своєї прогулянки.

– Гляньте, комісаре, – засміявся раптом ад’юнкт, – ось отвір від моєї кулі. Стіл навіть не замінили.

Він вказав рукою на продірявлену стільницю.

– Наскільки серйозно ви поранили Брюкнера? – запитав Вістович.

Самковський знизав плечима.

– Він зміг вискочити звідси на своїх двох, тож… Гадаю, моя куля лише незначно його зачепила.

– Ну, знаєте, важко підстрілений кабан часом ще довго тікає від мисливців…

Вістович витягнув і поклав на стіл портсигар, але той виявився порожнім. Цигарки, здобуті у чергових, він викурив, ще коли читав газети. Врятував Самковський, який поділився з шефом самокрутами.

– Цигарок більше не купуєте? – здивувався Вістович. – Схоже, у вас направду паскудні часи.

– Ще й які, – відвівши очі, зізнався ад’юнкт. – Але після того, як мене звільнять, настануть ще паскудніші. Думаю, після суду доведеться піти до в’язниці.

Вістовичу стало його жаль. Самковського він знав давно, той завжди був надійним помічником і, попри все, таки вправним слідчим.

– Коли мусите остаточно передати справи? – запитав він у нього.

– Післязавтра або й пізніше… Після свят Шехтелю буде не до мене.

– Але від служби вас відсторонено?

Ад’юнкт кивнув.

– Чудово, – комісар випустив струмінь темного гіркого диму. Від самокрута нестерпно зашкребло в горлі, аж Вістович мусив відкашлятися.

– Чудово? – здивовано перепитав Самковський. – Ви тішитесь?

– Хіба я сказав, що тішуся? Чудово, що наступні два дні зможете не бути на службі, а попрацювати на мене. Я вас наймаю.

З цими словами комісар дістав з гаманця три банкноти по п’ятдесят крон і підсунув їх ад’юнктові. Той здивовано витріщився.

– Сховайте гроші, – наказав йому комісар. – Мерщій.

Самковський підкорився.

– Півтори сотні? – перепитав він майже пошепки. – За що?

– Я хочу, щоб наступні дві або й дві з половиною доби ви спостерігали за старими складами, неподалік яких ми зустрілися. Невдовзі туди має прибути якийсь вантаж. Мені потрібно знати, хто іще напередодні буде цікавитися цим місцем. Хто буде там вештатись і приглядатись, – так само стишено сказав комісар. – Ніхто краще, ніж ви, цього не зробить, Самковський. Розумію, що самому буде важко, тому найміть надійного помічника. Нотуйте все, що вважатимете за потрібне й важливе… Покладаюся на вас.

Ад’юнкт кивнув.

Тим часом з’явився Зайґельт, несучи в одній руці одразу два кухлі з пивом, а в іншій – тарілку з м’ясом і хлібом.

– Прошу сердечно! Пиво коломийське «Marcowe» з броварні Вайса. Полядвиця з масарського складу Йозефа Лінттнера! Правдивий великодній лігумін!

Побажавши поліціянтам смачного, він повернувся на своє попереднє місце.

– У поліції Зайґельта допитали? – поцікавився Вістович після першого жадібного ковтка. Холодне пиво полилося нутром і здавалось йому божественною амброзією.

Самковський кивнув і теж хильнув пива. Після цього обидва з апетитом вгризли два шматки полядвиці й по скибці хліба, рясно намащеного гірчицею. Одразу за цим знову припали до гальб.

– І що він розповів? – допитувався Вістович.

– Що з Брюкнером не знайомий і гадки не має, де той може переховуватися, – знехотя сказав Самковський, беручи до рук наступний кавалок.

– Думаю, він бреше, – прошепотів комісар.

– Чому?

– Бо прямо зараз намагається підслухати нас зі своєї комірчини, – сказав він уже голосніше. – Агов, ти, сучий сину, виходь сюди! – схопившися з місця, гукнув він Зайґельту.

Той вийшов і став за шинквасом, мовчки кліпаючи очима.

– Маю кілька питань, – промовив комісар, – точніше одне, але важливе. Чи Берл Брюкнер навідувався сюди після того, як мій колега намагався його затримати?

– Мене вже допитували, і я все сказав… – заторохтів той.

– Зачиніть двері, Самковський, – промовив Вістович, беручи в руку чиюсь забуту тростину.

Комісар підійшов до шинквасу й щосили вгатив нею по пляшці заокеанського бурбону. Відмінний «Heaven Hill» розлетівся на друзки, а господар завив з розпачу.

– Чи навідувався сюди Брюкнер? – повторив комісар.

– Ні!

Ще одну пляшку довелося принести в жертву.

– Так, так! Він приходив! – закричав Зайґельт.

– Коли?

– Вчора.

– Сам?

Господар мовчав. Тоді Вістович, не вагаючись, вперіщив тростиною по товстезній пляшці французького бренді. Як не дивно, пляшка витримала, і обоє якусь мить здивовано її споглядали.

– Оце так скло, – пробурмотів комісар і замахнувся вдруге.

– Стійте! – зупинив його Зайґельт. – У мене тільки одна така пляшка…

Він дістав хустинку й витер чоло.

– Ну й Великдень, – простогнав господар. – Щоб ви всі здохли.

– З ким він тут був? – запитав комісар.

– З якимось своїм кумплем…

– Який той на вигляд?

– Міцно збудований, кремезний, одягнений пристойніше. Брюнет.

– Грумм… – сказав тихо Вістович. – І що, отак спокійнісінько теревенили за столиком? – запитав він вже голосніше. – Адже обидвох розшукує поліція!

– Вони прийшли після закриття. Близько півночі.

– Повтори.

– Я впустив їх до кнайпи, коли всі відвідувачі пішли! – істерично вигукнув Зайґельт. – Інакше мені б розтрощили голову так, як ви пляшки!

З цим Вістович був згоден.

– І про що ж вони говорили?

– Не знаю. Їх я не смів слухати.

За якийсь час Вістович виклав на стіл кілька крон.

– Це за пиво й закуску.

Господар на нього не дивився, спрямувавши погляд кудись на стіну. Поліціянти вийшли.

– Дарма ви з ним так, – сказав Самковський вже за дверима, – він непоганий чоловік. Іноді я міг навіть повечеряти в борг.

– Цей «непоганий чоловік» дивився, як Заремба ледь не розніс вам голову, а потім не зізнався поліції, що гостив у своїй кнайпі двох терористів. Запевняю вас, ад’юнкте, ті розбиті пляшки він заслужив, – промовив комісар.

Самковський змовчав, але було помітно, що він погодився зі сказаним.

– Виконайте моє доручення, – нагадав йому Вістович.

– Буде зроблено, шефе. Дякую за підтримку.

Комісар поплескав його по плечу.

– Важкі часи нас чекають, Самковський. Але бувало й гірше.

Вони попрощалися, і кожен з них, ідучи в свій бік, мав підстави сумніватися. Вістович – у тому, що сказав. Ад’юнкт – у тому, що почув. Паскудніших часів, ніж зараз, у них насправді не було.

Надвечір комісар дістався вілли на Понінського. Не сподівався, що Бейла прийме його сьогодні. Про свій візит він не попередив. Зрештою, її могло й не бути вдома. Але, як виявилося, вона була й навіть чекала на нього.

Служниця забрала в нього верхній одяг і провела до вітальні. Попросила зачекати й запропонувала чаю. Комісар не відмовився. Великим поціновувачем не був, але пам’ятав, що Бейла на цьому знається, тому гербата йому засмакує. Господиня дому особисто раз на місяць складала замовлення в крамниці колоніяльних товарів на Сикстуській[82]. Найбільше полюбляла китайський «Лапсанг» та квітковий індійський «Дарджилінг». А для заварювання мала безліч начиння, різного для кожного сорту, й свою служницю навчила всім цим користуватися.

Вістович знав, що в тій крамниці Бейла замовляє не тільки чай, але й прянощі, ароматичну олію, тканину для одягу й книжки, написані загадковою для нього мовою їдиш.

Господиня не спустилася до вітальні, а наказала служниці одразу покликати гостя нагору. Вістович відставив горнятко і неквапно піднявся сходами, дослухаючися до своїх кроків, мовби в кожному їхньому звукові був зміст, що його він намагався розгадати. Відчинив двері її кімнати.

Інтер’єр був добре знайомий: вікно з оксамитовими шторами, акуратний дамський столик з великим люстром над ним, книжкова шафа, до якої усі книги не вмістилися, тому декотрі стояли стосами на підлозі. Поруч з ними був електричний торшер, що трохи розсіював темряву, перетворюючи її на сутінки. Просторе ліжко, застелене лляним покривалом із непомітними візерунками по краях. Між ліжком і столиком пролягав теплий килимок. З кутка виступала дерев’яна тумба з увімкненим патефоном. Приємний жіночий голос виконував «Lamento della Ninfa» Монтеверді. Вістович знав усіх улюблених композиторів Бейли: Скарлатті, Кореллі, Перселл… Вона обожнювала барокову музику.

Жінка стояла біля вікна. Постать її була майже невидима на тлі портьєри. Втім, Вістович здогадувався, що вбрана вона в легкий шлафрок, а своє довге чорне волосся зібрала у вузол на потилиці.

Якийсь час вони мовчки дослуховували арію Аріадни з патефона. Коли та закінчилася, Бейла нарешті озвалася:

– Запис із «Ла Скала»[83]. Сьогодні привезли на Сикстуську. Увесь день не могла наслухатися і от вирішила поставити цей запис тобі.

– Добре жити в часи, коли техніка дозволяє нам чути голоси з Мілана, – зауважив комісар, все ще стоячи на місці.

– Проходь. Сядь у крісло, – запросила Бейла.

Чоловік зробив, як вона сказала. Насправді Вістович любив їй підкорятися. Тим більше, сидячи в кріслі, тепер краще її бачив. Акуратні риси обличчя, довгу шию і делікатні плечі. Волосся й справді було у вузлі на потилиці. Їй так надзвичайно пасувало.

– Як твоя поїздка? – запитала вона.

– Краще б я лишився в Лемберзі, – зізнався комісар.

– І краще б зі мною, – додала жінка й підійшла до нього.

Якийсь час вона дивилася на Вістовича згори вниз, ніби прочитуючи його, як дорожній щоденник. Йому нестерпно було під цим поглядом, і водночас він божеволів, відчуваючи її парфуми.

– Я матиму до тебе прохання, – сказав він раптом.

– Яке? – запитала вона, обережно торкаючись кінчиками пальців його скронь.

– Ти ж опікуєшся єврейськими дівчатками-сиротами, правда? Допомагаєш їм з наукою, аби потім вони мали професію.

– Опікуюсь, – зі здивуванням у голосі сказала Бейла. – А чому запитуєш?

– Бо хочу, аби ти допомогла одній дівчинці. Їй десь шість років, й виростає вона в паскудній сім’ї. Сумніваюся навіть, що ходить до школи. Правда, це не єврейська дитина. Але я міг би оплатити її навчання.

– Що-небудь придумаю, – пообіцяла Бейла і забрала руки з його скронь, аби зняти свій одяг.

– Сьогодні залишися в мене, – почув він черговий наказ. – Бодай на службу підеш, поснідавши.

Він засміявся і притягнув її до себе.

Прокинувшись вранці, Вістович одразу зрозумів, що проспав. Вранішні сонячні промені були яскраві й упевнено пробивалися у спальню, минаючи портьєри. Найпевніше, була вже восьма або й пів до дев’ятої. Бейла дивилася на нього, лежачи на своїй половині ліжка й спершись на лікоть. Її акуратні груди були напівприкриті волоссям. Вістович любив ці груди. І просто обожнював пестити їх до безмежності довго, відчуваючи, як Бейла тремтить від усе нових і нових приливів насолоди.

– Шехтель з мене шкуру здере, – вимовив комісар, але без краплі жалю.

– Кесарю кесареве, а мені ось це, – відповіла Бейла, грайливо запускаючи руки під його ковдру.

– Що ти робиш зі мною, жінко? – сказав комісар, відчуваючи, що його ранкове збудження досягло неймовірних масштабів.

Втім, уже в наступну мить він замовк, спостерігаючи, як його коханка опинилася згори і зі звабливою грацією спрямувала його плоть поміж своїх стегон. Вістович більше не переймався спізненням. Навіть якби в цю мить настав кінець світу, йому було б начхати. Бо й серед руїн і згарища він би продовжував дослухатися до відчуттів, що дарувала йому ця жінка.

Сніданок, що чекав його на столику біля патефона, встиг захолонути.

– Коли ми побачимось знову? – запитав він її, ковтаючи каву просто із дзбанка.

– Коли я захочу, Адаме, – відповіла Бейла, сідаючи за свій столик. Вістовича при цьому вона бачила в люстрі. – Або коли ти справді того потребуватимеш.

– Я потребую тебе завжди, – сказав комісар.

Вона хитнула головою.

– Ця спальня – наш сховок. А ми одне для одного – відрада. Тож давай не перетворювати все це на буденність.

Вістович наблизився до неї і вдихнув її запах так, ніби вдихав тютюновий дим. Глибоко й з насолодою. Так, щоб можна було дотягнути до наступної зустрічі.

– Я провідаю тебе незабаром, – сказала Бейла наостанок, – іди…

До кабінету шефа комісар зайшов о пів на одинадцяту. Шехтель був заклопотаний, але спізнення Вістовича сприйняв спокійно. Зрештою, був другий день Великодніх свят, і він сам залюбки побув би ще вдома.

– А, Вістовичу… – промовив він, розгрібаючи якісь документи на столі. – Вітаю вас. Як минула ваша відпустка?

Комісар знав, що директору насправді начхати, як вона минула, тому відповів якоюсь шаблонною фразою і подякував за турботу.

– Були в Швейцарії? – поцікавився несподівано шеф, указуючи тому на стілець.

– Так… Мав там деякі справи, – спантеличено сказав Вістович.

– Мабуть, уже знаєте, яка чортівня в нас тут коїться.

Шехтель знервовано відкинув документи й сперся ліктями на стіл.

– Читав у газетах, пане директоре.

Комісар очікував, що Шехтель зараз оголосить, що доручає йому провадити слідство, але той мовчав. Витягнув з кишені зім’яту хустинку й голосно висякався. У директора на весну загострювався хронічний нежить.

– Паскудно все, Вістовичу, – прогугнявив він, – ваш підлеглий Самковський взявся за цю справу, я повірив йому, але, як виявилось, дуже дарма. Цей гівнюк усе зіпсував. До того ж через нього загинув важливий свідок. Наступного разу вибирайте собі в помічники когось розумнішого.

Комісар змовчав. Про Самковського він був кращої думки, ніж директор, проте вирішив не перечити. Шехтель не любив такого й зривався тоді на істерику.

– Ось усі документи, пов’язані з убивствами поліціянтів, – продовжив директор, підсуваючи йому зв’язану папку, – але тільки для ознайомлення.

– Що ви маєте на увазі? – не зрозумів Вістович.

Йому здавалося, що, вийшовши з кабінету, він одразу мав би розпочати пошуки вбивці.

– Те, що сказав, комісаре. Наразі вивчіть матеріали. Справу я вам не доручаю!

– Так, пане директоре, – Вістович взяв папку й підвівся з місця.

– Сядьте, – махнув йому Шехтель і одразу ж приклав долоню до чола. Схоже, окрім нежитю, його мучив ще біль у голові.

– Маю для вас ще одну новину, – продовжив Шехтель. – Ополудні до Лемберга прибуває міністр поліції Фердинанд фон Шпрегорф. А вже о п’ятій гоститиму його у своєму маєтку в Зимній Воді. Вам також бути обов’язково, Вістовичу.

Комісар мусив прикусити губу, щоб стримати усмішку. Це ж той самий міністр-казанова із рукопису, що йому читала в поїзді Маґда! На щастя, Шехтель у цей момент дивився кудись у вікно свого кабінету, тому не помітив такої реакції.

– Ви чули, комісаре? – перепитав директор за мить.

Він глянув на підлеглого, але той вже встиг посерйознішати.

– Так є, пане директоре.

– Підіть додому, скажімо, о третій і приготуйтеся як слід. Маю на увазі, вдягніться святково, як належить. У мене мусите бути за чверть до п’ятої. А доти вивчайте цю бісову справу…

Шехтель знаком показав, що розмову закінчено й підлеглий може собі йти.

Опинившись у своєму кабінеті, Вістович полегшено зітхнув і, перш ніж узятися до матеріалів, дістав з кишені пачку «Muratti», куплених неподалік дому Бейли, й з насолодою закурив. Це була перша цигарка на сьогодні. Кілька хвилин, перш ніж зануритися у свій звичний кривавий вир, сповнений зла й насильства, він дозволив собі позгадувати ніч і ранок. Десь над шлунком запекло від туги за Бейлою. Та щойно цигарка закінчилася, зі спогадами також довелося прощатися. Вістович запалив наступну, але радше за звичкою, бо звик думати, вдихаючи й видихаючи дим.

Потім довелося таки заглибитись у справу. Серед усього він бачив кілька рапортів Самковського, які той написав після сутички в «Тлустій рибі», фото загиблих поліціянтів і звіти доктора Фельнера. Жертви вмирали миттєво, напад був несподіваним і застав кожного зненацька… Нападник був високого зросту і фізично дужий.

«Що ж, Самковський має рацію, убивця – без сумніву, Берл Брюкнер, – подумав Вістович. – Утік з етапу і тепер мститься львівській поліції. А понад усе йому хочеться дістатись нарешті до мене. До того, хто колись його впіймав. І якщо справді Карел Грумм зі Страсбурга вирушив сюди, то разом вони здатні влаштувати тут пекло…»

Одне, щоправда, видавалося Вістовичу дивним: на тілі жодного вбитого поліціянта не було інших насильницьких слідів, окрім ран від ножа. Фельнер стверджував, що убивця нападав несподівано, але Брюкнер був, як пам’ятав комісар, доволі громіздким. Підкрастися непомітно такому важко, залякати поліціянта при зброї не вдалося би навіть йому. Брюкнер мав би спочатку подолати опір своїх жертв. Схопити, вдарити, збити з ніг… Але жоден з убитих не мав на собі свіжих синців. Не йшли ж вони покірно до нього, наче вівці на забій. Знаний своєю хоробрістю віце-капрал Шварц, бувалий і перевірений не однією облавою фельдфебель Цайс, молодий енергійний постерунковий Вільха… Жоден з них не дав би себе заколоти просто так.

З такими роздумами комісар невдовзі вийшов зі свого кабінету й попрямував на Вірменську. Там швидко переодягнувся у святковий гарнітур, одягнув пальто й чорний мелонік. Ще за пів години Вістович прямував у фіакрі до Зимної Води.

Це було передмістя Львова, що називалося часто й на німецький манер – Kaltwasser. Свого часу сюди заселилися німецькі колоністи, запрошені австрійською владою, й донедавна переважали серед тутешнього населення. Нічого дивного, що для австріяка Шехтеля тут існувало цілком комфортне мовне середовище. Хоч зрештою і посеред Львова порозумітися німецькою було нескладно. Багато містян знали німецьку, більшість розуміли й навіть могли сяк-так відповісти.

Шехтель мав у Зимній Воді гарну двоповерхову садибу з велетенським садом і літніми будиночками. Пора їхня ще не надійшла, але для гостей, з огляду на теплу погоду, частунок все ж приготували просто неба. Тим більше абрикоси вже зацвіли, а на клумбах давно з’явилися тендітні первоцвіти.

Міністр вже прибув. Більшість запрошених на цей прийом гостей також: віденський намісник, директор Львівської залізниці, декотрі крупні тутешні землевласники та провіденські депутати Галицького сейму.

У дерев’яній альтанці посеред саду розмістився струнний квартет. Двоє скрипалів, віолончеліст та альтист виконували Гайдна, вочевидь, на догоду віденському гостеві. Навпроти них було розставлено п’ять столиків із шахами, і запрошений славетний гросмейстер Ян Флібель давав сеанс одночасної гри.

Гостей, що прибували, зустрічав кельнер, пропонуючи їм келих шампана або вина на вибір. Вістович вибрав вино.

Невдовзі винесли гарячі наїдки: печену свинину, курчат у декількох різних соусах, шніцелі, крученики, м’ясні кнедлі, а до них декілька пляшок «Baczewski Antique» та трохи дешевшої «Англійської гіркої». Пані могли скуштувати львівських лікерів: бананових, вишневих чи персикових. Якщо ж ці трунки не смакували, то кожен охочий міг випити підігрітого вина чи пуншу з велетенських казанів, під якими палахкотіли гасові грілки, аби ці ароматні рідини не охололи.

Посеред саду стояло також кілька камінів, у яких садівники збиралися запалити дрова. Попри теплі дні, вечори ще були холодними. А теплих ковдр і алкоголю не вистачало, щоб зігрітися.

Вістович подивився у бік поважного гостя, намагаючись не думати одночасно про той рукопис, що досі лежав у його дорожній валізі. «Розпусний міністр» був чоловіком близько шістдесяти. Був середнього зросту, мав кайзерівські сиві вуса, рівний ніс і проникливий погляд. Ліву руку тримав за спиною, мов фехтувальник, праву перед собою. Між пальців затискав сигару, яку час від часу плавно підносив до рота. Так само плавно потім опускав. Іноді просив у когось підкурити її, наче своїх сірників не мав або просто не хотів добувати руку з-за спини.

Коли винесли портвейн і солодку випічку, Шехтель спіймав комісара за лікоть.

– Міністр хоче з вами поговорити, Вістовичу, – упівголоса, проте гаряче сказав директор.

При цьому він зміряв підлеглого уважним поглядом. Здавалося, хотів переконатися, що підлеглий має підходящий вигляд і не встиг набратися.

– Зі мною? – здивувався комісар. – Ви не плутаєте?

– Ні, чорт забирай, я не плутаю, – сердито відповів Шехтель. – Я, по-вашому, не розумію німецької? Фон Шпрегорф мені говорив, що матиме до вас розмову. Саме тому я наказав вам тут бути. Ходімо, я вас проведу до нього.

Чоловіки наблизилися до головної особи вечора, і поліційний директор стримано кашлянув у кулак, щоб привернути увагу.

– Пане міністре, дозвольте вам представити нашого найкращого слідчого – комісара Адама Вістовича, – урочисто вимовив він, коли міністр повернувся до них обличчям.

Фон Шпрегорф привітно усміхнувся.

– А-а-а, пане Вістовичу! Радий познайомитися, – поворушив він своїми вусами. – Чув про вас багато хорошого. Зокрема й від шеф-інспектора віденської поліції. Він і досі пам’ятає, як ви упіймали того маніяка на прізвисько Упир. А негідник же наганяв страх на пів імперії!..

Промовивши це, міністр переклав сигару до рота й простягнув комісару звільнену руку. Вістович потиснув її, одночасно дякуючи за приємну характеристику.

– Для мене велика честь особисто з вами познайомитись, пане міністре, – додав він і одразу помітив на собі схвальний погляд шефа.

– Я знаю, що контррозвідка також має на вас плани, – продовжив фон Шпрегорф, – але ми вас не віддамо. Правда ж, директоре?

Міністр засміявся і, щоб не загубити через це свою сигару, знову взяв її у праву руку.

– У жодному разі, пане міністре! – сказав Шехтель.

Фон Шпрегорф раптом посерйознішав.

– У мене до вас невелика справа, пане Вістовичу… – сказав він і замовк на хвилину, мовби обдумуючи, з чого почати.

Затягнувся димом і перевів погляд на директора.

– Вільгельме, друже, чи знайдеться у вас ще одна пляшка такого ж бренді, що ми з вами розпили за обідом? – запитав він у Шехтеля.

– Звісно, – кивнув той, – у мене цілий запас для таких випадків. Беру гуртом на заводі Бачевського.

– От і чудово. То, може, принесете? Я б іще випив.

Директор потемнів на обличчі, але слухняно подався виконувати побажання міністра.

– Так-от, пане комісаре, – сказав фон Шпрегорф, коли господар відійшов досить далеко, – справа стосується моєї репутації. Тому найперше мусите мені дати слово, що ні зараз, ні потім про неї не дізнається ніхто інший.

Сказавши це, він із вимогою в очах подивився на співрозмовника.

– Ясна річ, пане міністре. Обіцяю, – відповів комісар.

– Чудово. Тоді перейдемо до суті: понад тридцять років тому мене, тоді ще простого капітана, відрядили сюди, до Ґаліції. Як інженер за фахом я допомагав укріплювати Цитадель і оснащувати її на випадок війни. Втім, це не надто важливо… Важливіше, що якось на Гетьманських Валах я познайомився з милою особою двадцяти з чимось років на ім’я Ельвіра Сафронська. Ми зустрілися вдруге, потім втретє, аж доки в нас не розгорівся роман. Нічого прекраснішого зі мною не ставалося ні до, ні після цього, пане Вістовичу. Зізнаюся вам як чоловік чоловіку… – тут міністр зробив паузу і рвучко затягнувся димом. – Була, щоправда, одна деталь, яка перетворювала наші стосунки на злочин: Ельвіра була заміжня. Чоловіком її також був військовий, майор Казимир Сафронський. Достойний офіцер і чесна людина, яку ми змушені були обдурювати.

Ми з Ельвірою втратили розум, думали тільки одне про одного, і світ наш простягався не далі взаємних обіймів. Сподіваюсь, ви пробачите цю недолугу поетичність…

Вістович кивнув. Він вже не сприймав міністра як героя з відвертого рукопису, але потроху почав здогадуватися, про що піде мова далі.

Фон Шпрегорф за мить продовжив розповідь:

– Невдовзі збіг термін мого відрядження, і я повинен був збиратися назад до Відня. Сказати, що ми були в розпачі, – нічого не сказати. Ельвіра благала мене покинути службу і втекти з нею подалі з Лемберга, а може, й з Австрії, проте я вирішив, що це буде дурницею. Що чекало би нас, двох самотніх втікачів у якому-небудь незнайомому місті без грошей, без друзів, без нікого, хто міг би підтримати нас бодай кілька місяців?

Я їй відмовив. У день мого від’їзду, перед тим як сісти в поїзд, я купив газети в дорогу. Кілька з них повідомляли про смерть майора Сафронського від отруєння арсеном. Поліція звинуватила Ельвіру, стверджуючи, що вона підсипала отруту йому в чай.

Знаю, тоді я мав би виявити мужність. Вийти з вагона і повернутися до неї. Підтримати її в цьому пеклі, але я так не зробив. Просто згорнув газети і спостерігав у вікно, як поїзд все більше й більше віддаляється від станції Лемберг.

Суд над Ельвірою тривав майже рік. Про нього писали віденські газети, тому я був у курсі подій. Їй пощастило із захисником. До того ж обвинувачення так і не змогло чітко довести, що майора отруїла саме його дружина. Ельвіра уникла смертної кари, проте отримала десять років жіночої в’язниці. Умови утримання були доволі м’якими, проте, ясна річ, це зламало їй життя.

Увесь цей час я відчував на собі вину. Мені снилися кошмари, я ламав голову над тим, чи справді Ельвіра зважилася через мене на вбивство, але навіть отримавши свою першу високу поліційну посаду, не спробував зв’язатися з нею. Хоч слід було. Бодай для того, аби попросити вибачення.

А тепер до суті справи… Ельвіра знайшла спосіб мені помститися. Вона мовби навмисне чекала, доки я піднімуся на саму верхівку кар’єри. Бо ж що вагоміша моя посада, тим болючіше я відчую удар.

Взявши собі псевдонім Ельвіра Сапфо, ця жінка написала огидний порнографічний роман, в якому відвела мені роль головного героя, ще й називаючи мене моїм справжнім іменем. Ви не повірите, але цей твір під назвою «Розпусний міністр» поширився з такою швидкістю, що у Відні він опинився вже за два тижні після того, як його опублікували в Лемберзі. Мої люди вдалися до рішучих дій: з книжкових крамниць і складів були вилучені всі примірники, декотрих книгарів поліціянти заарештували й протримали в буцегарнях кілька днів, аби вони затямили, що ця книжка не принесе їм добра. Друкарні й видавництва, що випустили цей непотріб у світ, отримали гігантські штрафи. Словом, ми зробили все, щоб німецькомовний читач ніколи не взяв цю книжку до рук. Ні у Відні, ні у Лемберзі, ні у Зальцбурзі, ні в іншому місті…

Однак авторка не заспокоїлася. Жодного примірника вже не знайти, але слава про цю книжку поширилася поміж шанувальниками такого брудного чтива. І що гірше – проникла за кордон. Мої агенти повідомили, що Ельвіра продала права на переклад італійською, і невдовзі «Розпусний міністр» має вийти у Венеції. Я знову мусив удатися до рішучих дій і найняв детектива… За планом він повинен був зв’язатися з її швейцарським перекладачем і, вдаючи з себе редактора чи власника італійського видавництва, отримати оригінал перекладу. А також, за можливості, виманити й рукопис цього бісового роману…

Міністр замовк.

– І що сталося далі? – обережно запитав Вістович, хоча продовження історії добре знав.

– Гадки не маю, – фон Шпрегорф знизав плечима. – Той детектив більше зі мною не зв’язувався. Сучий син, мабуть, мене обдурив, хоча я й отримав від нього телеграму, в якій він повідомив, що переклад у нього…

– А ось і я, мої панове! – почувся збоку голос директора.

Шехтель в одній руці тримав пляшку темно-бурштинового кольору, а в іншій, вертикально, мов суцільну скляну квітку, три порожні чарки.

– Потримайте-но, Вістовичу, – звернувся він до підлеглого, простягнувши йому склянки.

– Так-от, моє прохання, пане комісаре, – продовжив міністр, коли Шехтель кожному налив порцію випивки, – знайдіть цю Ельвіру Сапфо.

Чоловіки випили. Бренді від Бачевського справді смакувало чудово.

– Знайти… А потім? – запитав Вістович.

– Переконайте віддати рукопис, якщо він у неї. Якщо не вийде, то я зустрінуся з нею сам… Маєте три дні. Рівно стільки я ще перебуватиму в Лемберзі.

Вістович замислився на якийсь час. Три дні… Часу небагато, але, маючи в рукаві деякі козирі, які він, сам того не знаючи, отримав по дорозі з Берна, можна виконати це доручення навіть за коротший час.

– Розумію, що термін, відведений на пошуки, малий, але й ви, комісаре, знаєте свою справу, як ніхто інший. Ви зробите послугу міністру поліції, тож можете бути певні, що й він зуміє вам віддячити, – додав фон Шпрегорф.

– Гаразд, але я маю одну умову, – сказав Вістович.

– Комісаре, як ви можете? – спалахнув Шехтель. – Що ви дозволяєте собі?

Однак міністр знаком показав йому, що все гаразд.

– Кажіть, – звернувся він до Вістовича.

– Нещодавно звільнено мого помічника, ад’юнкта Самковського, – промовив комісар і тієї ж миті побачив, як обличчя Шехтеля налилося кров’ю. – Я хотів би, щоб він повернувся на службу.

– У чому винен цей ад’юнкт? – запитав у директора фон Шпрегорф.

– Він вчинив злочинну службову недбалість, – процідив той крізь зуби, – через нього загинув дуже важливий свідок.

Міністр зробив ковток бренді і якусь мить подумав.

– Ви наполягаєте, пане Вістовичу? – перепитав він.

– Так, до того ж я хотів би, щоб справу проти нього закрили.

Фон Шпрегорф ковтнув ще алкоголю.

– Це все? – мовив він коротко.

– Так, пане міністре.

– Пане директоре, прошу взяти це до виконання, – наказав він Шехтелю.

– Буде зроблено, – промовив той здавленим голосом. – Тільки на жодні підвищення, доки я керую львівською поліцією, Самковський нехай не розраховує…

– Я зупинився в готелі «Метрополь», – не звертаючи більше уваги на Шехтеля, сказав комісару фон Шпрегорф. – Від сьогодні можете зв’язуватись зі мною в будь-який час доби. Я попереджу рецепцію.

Вістович кивнув.

– Хай щастить вам, комісаре, – побажав міністр наостанок. – Точніше, нам.

Після цього, мов утративши до Вістовича будь-який інтерес, фон Шпрегорф у супроводі господаря подався слухати музикантів, які помітили, що той наближається, і почали новий твір з неабияким завзяттям і піднесенням.

Комісар зрозумів, що більше йому тут робити нічого, і, вирішивши не прощатися з Шехтелем, рушив до виходу. Свою порцію бренді він допив уже біля фіакра. Кілька місцевих візників завбачливо тримали свої екіпажі поблизу, знаючи, що невдовзі матимуть заробіток, розвозячи підхмелілих гостей по домівках.

– На Вірменську, – голосно сказав комісар, сідаючи в один із таких фіакрів.

– До середмістя буде дорожче, – відповів незворушно візник.

– Я тобі дам, курва, дорожче! – гримнув на нього Вістович. Вдруге поспіль зіткнувшись з перевізницькою жадібністю, не мав наміру терпіти. – Отримаєш звичну плату, а як ні – поїдеш задурно!

– Та я хіба що… Як пан собі зичить… – пробурмотів той і хлеснув свою клячу батогом.

Наступного дня Вістович прийшов на службу раніше, ніж зазвичай. Вже о пів на восьму він, тримаючи під пахвою кілька свіжих газет, піднімався сходами до свого кабінету. Йому хотілося прийти раніше, аніж в Дирекції з’явиться Шехтель, однак не вдалося. Більше того, директор підстеріг його, щойно комісар опинився на другому поверсі. Вигляд Шехтель мав невиспаний і похмільний.

– Доброго ранку, Вістовичу, – привітався він з підлеглим.

– Доброго ранку, пане директоре, – відповів той, повертаючи ключ у дверях кабінету.

Коли він прочинив їх, Шехтель зайшов усередину слідом за комісаром. Якусь мить спостерігав, як той кладе газети собі на стіл, знімає капелюха й плаща, а потім чіпляє їх на порожній вішак.

– Вчора добре дісталися додому? – з удаваною турботою запитав шеф.

– Цілком добре, пане директоре. Дякую вам за гостину.

– Пробачте, що не зміг з вами попрощатися. Мусив опікуватися міністром.

– Ясна річ. Не переймайтесь.

Шехтель всадив до рота цигарку, і комісар підніс йому вогонь зі своєї «Ronson».

– Гарна річ, – похвалив директор запальничку.

– Сувенір із Берна, – відповів Вістович, також закурюючи.

Якусь хвилину чоловіки мовчки затягувалися димом.

– Що думаєте про справу, яку вам доручив міністр? – запитав нарешті директор.

– Дещо незвично буде таким займатися в той час, як у місті маніяк вбиває поліціянтів, – зізнався комісар, – але що ж…

– Погоджуюся, – кивнув Шехтель. – Проте, якщо фон Шпрегорф у подяку за цю послугу стане другом львівської поліції і нашим з вами безпосередньо, в подальшому це принесе чимало користі. Зокрема й місту.

– Розумію.

Вістович неквапно перекладав цигарки з пачки до портсигара. Діставати їх потім звідти було для нього звичніше.

– Фельнер, до речі, знайшов між згинами пальців одного із загиблих кілька ниток. Бідолаха, очевидно, перед смертю вхопився за одяг убивці, – зазначив директор, – зараз це не має жодного значення, оскільки ми й так знаємо ім’я маніяка, але на суді обвинувачення матиме ще один доказ. Якщо знайдемо в цього Брюкнера пальто чи плаща такого ж кольору, як і нитки, то повісять цього сучого сина значно швидше.

– Буду тільки радий, – сказав комісар, – у нього на мене давній зуб.

– Так, пригадую.

Шехтель підійшов до столу й загасив у попільничці недопалок.

– А ви з чого збираєтеся розпочати пошуки тієї… Саломеї… Чи як її там?

– Сапфо, – виправив його Вістович, – Ельвіри Сапфо.

– Один біс, – відмахнувся директор. – То з чого?

– Ще не думав, – сказав комісар. – Можливо, слід ще раз перевірити друкарні, що надрукували її книжку? У когось там міг залишитися з нею зв’язок.

– Сумніваюся, – промовив Шехтель. – Ви ж чули міністра, ми все зробили для того, аби жодна друкарня не хотіла мати з нею справу. Після наших візитів друкарі й видавці відреклися від цієї авторки. Ніхто вам ні в чому не зізнається.

– І все-таки, я спробую, – наполіг Вістович.

– Як хочете, комісаре. Але пам’ятайте, що у вас лише три дні.

– Я не забуду, пане директоре.

Більше не кажучи ні слова, Шехтель вийшов з кабінету. Щойно двері за ним зачинилися, Вістович усміхнувся. Ясна річ, ходити по друкарнях – марно. Він, зрештою, і не збирався… За пів години комісар вийшов з Дирекції й попрямував на Марійську площу[84], звідки через Пасаж Міколяша[85] дістався вулиці Сенкевича[86], а звідти попрямував на Словацького. Тут Вістович зайшов до триповерхової будівлі ц. к. Дирекції пошти.

Галас, шум і тріскотіння телеграфних апаратів огортали кожного, хто сюди заходив. Вістович не без труднощів відшукав відділ, який займався міжнародними відправленнями. На щастя, тут було не так людно, як у всіх інших. Чекаючи, доки підійде його черга, комісар дістав з нагрудної кишені блокнот і ще раз перевірив запис, зроблений ще в експресі: «Переклад зроблено в Цюриху 27 березня 1906 року. Перекладач – Антон Піллер». Ця нотатка нагадала йому про Маґду, і приємні спогади про її пристрасть обпекли чоловіка зсередини. Бейла так і не дізналася про неї. Точніше, він не розповів їй… Звісно, це зовсім не означало, що Бейла бодай частково про все не здогадалася.

– Уважно вас слухаю, шановний пане, – ввічливо звернувся до нього службовець пошти по той бік вікна.

Вістович, не кажучи ні слова, простягнув йому свою поліційну легітимацію.

– Так… – трохи розгублено промовив службовець. – Чим можу допомогти?

– Хочу перевірити всі відправки зі Львова до Цюриха за останні три місяці, – сказав комісар.

– Зайдіть сюди, – промовив той, вказуючи на невеличкі двері до своєї конторки й одночасно вивішуючи табличку «Зачинено».

Отримавши грубезну книгу відправлень, Вістович разом зі службовцем взялися до роботи. За годину комісар відшукав потрібний запис: «2 лютого 1906 року. Лемберг–Цюрих. Отримувач: Антон Піллер. Берґенґассе, 14. Відправник: Ельвіра Сафронська, Личаківська, 21».

– Das ist alles, Herr Minister[87], – тихо промовив комісар, знову опинившися на вулиці. – Далі – справа лише одного візиту.

Зі Словацького чоловік перейшов на Сикстуську і, дочекавшися трамвая, дістався ним на Личаківську. Вийшов на одну зупинку раніше, біля костелу кларисок, де Личаківська тільки починалася. Позаду виднілися Бернардинська Вежа і Глинянська Брама, що залишилася від середньовічних укріплень міста. Далі починалися новітні будинки, зведені вже за Габсбургів. Личаківська видавалася незвично широкою і модерною. То тут, то там майоріли яскраві вивіски численних ательє та крамниць з модним одягом. У будинку під номером 6 містилося славетне архітектурне бюро Івана Левинського, а трохи далі – відомий на весь Львів фотосалон пана Александера Буха.

До будинку під номером 21 Вістович дістався за якихось п’ять хвилин. Щоб дізнатися, яке з помешкань належить Ельвірі Сафронській, комісар придивився до прізвищ на поштовій скриньці. Авторка «Розпусного міністра» мешкала в квартирі на першому поверсі.

Двері довго не відчиняли. Вістович вирішив уже, що доведеться повернутися сюди зі слюсарем, який розкрутить дверний замок, але врешті зсередини почувся жіночий голос:

– Хто там?

– Пані Сафронська? – запитав комісар.

– Що вам треба? – замість відповіді промовила жінка.

– Я з поліції, пані Сафронська. Будьте ласкаві, відчиніть.

Нависла пауза. Потім клацнув замок і двері прочинилися, проте лише на стільки, на скільки дозволяв ланцюг між стіною і внутрішньою ручкою. У дверному отворі з’явилося худе виснажене жіноче обличчя. Насторожений вираз робив вікові зморшки ще різкішими.

– Покажіть документи, – сказала господиня.

Вістович виконав її прохання. Примруживши погляд, вона довго розглядала його легітимацію, то наближаючи, то віддаляючи її від очей.

– Гаразд, пане комісаре, заходьте.

Вона зняла з дверей ланцюга й пропустила гостя досередини. Темний коридор провадив до невеликої вітальні, яка, можливо, здавалася б просторішою, якби не коричневі, місцями вицвілі шпалери, завдяки яким цей простір став схожим на усипальницю. Меблі, старомодні й трухляві, також, схоже, доживали віку. Найбадьорішим у цьому сонному царстві був, мабуть, чималий маятниковий годинник під стіною, що розмірено відбивав тягучий час. Крізь щілини у шторах до кімнати проникало світло й свіже повітря. Вікно, мабуть, було відчинене.

– Сідайте, добродію, – господиня вказала Вістовичу на крісло.

Він сів обережно, наче боявся, що в будь-яку мить воно може під ним розсипатись.

– Вибачте, що не пропоную чаю, – промовила пані Сафронська. – На сьогодні я відпустила служницю, а сама не дам ради. Кепсько почуваюся.

– Дякую, не переймайтеся, – відповів комісар. – Я навряд чи надовго…

Годинник гучно пробив одинадцяту, змусивши Вістовича сіпнутись усім тілом від несподіванки.

Господиня лагідно всміхнулася.

– Даруйте, я мала б попередити, – сказала вона.

У кожному її слові й рухові відчувалася глибока шляхетність і вишуканість, мовби пані Сафронська володіла яким-небудь родовим маєтком, а не занедбаною квартирою.

Вона було невисокою і тендітною. Одяг мала неновий, місцями акуратно підрихтований. Погляд сірих очей був теплий і жвавий. На собі мала деякі прикраси, втім, навіть неозброєним оком було видно, що вони несправжні. Оригінали, мабуть, були продані й замінені дешевими копіями.

– То що привело вас сюди, пане комісаре? – запитала жінка. – Адже ви, либонь, перший гість у цьому домі за багато років.

– Я тут за розпорядженням міністра Шпрегорфа. Він доручив мені відшукати Ельвіру Сапфо, – відповів комісар.

Господиня міцно стисла бліді губи.

– Отже, це він назвав вам моє справжнє прізвище?

– Саме так.

– І що… що потрібно від мене цьому достойнику? – жінка говорила з ледь помітним хвилюванням і тремтінням у голосі.

– Він просить вас віддати йому оригінал вашого… роману й відмовитися від продажу прав за кордон.

Вона засміялась.

– Просить? Але якщо поліція вже тут, у моєму помешканні, то хіба я маю вибір?

Вістович зітхнув.

– Дорога пані, я – це не вся поліція. І перебуваю тут майже приватно… – сказав він.

– Що це означає?

– Що можу діяти на свій розсуд. Якщо ви віддасте мені рукопис, то, присягаюся, жодна душа не дізнається вашої адреси. Тільки раджу прибрати напис із вашим справжнім прізвищем на поштовій скриньці.

Жінка зазирнула йому в очі й кілька секунд дивилася в них, мовби хотіла розгледіти там якийсь прихований смисл його слів.

– Тобто Фердинанд… Пан міністр не шукав зі мною зустрічі? – раптом запитала вона.

– Навпаки. З його слів я зрозумів, що він хоче з вами зустрітися.

– Тільки щоб я перестала видавати свій роман?

Вістович набрав у легені повітря для відповіді, але господиня його зупинила.

– Нічого не кажіть…

Вони замовкли, й добру хвилину в кімнаті чулося тільки цокання годинника.

– Я продала права тільки на переклад італійською, – порушила тишу господиня. – Боюся, робота у видавництві вже почалася й книжка невдовзі побачить світ.

– На жаль, ні, – промовив Вістович. – Чи на щастя.

– Що ви маєте на увазі?

– Єдиний переклад італійською – в мене. Я знайшов його випадково в купе експресу, що прямував до Ґаліції, – пояснив комісар.

– У поїзді? – здивувалась Ельвіра. – Як він туди потрапив? І що з паном Піллером? Моїм перекладачем?

– Маю всі підстави стверджувати, що пан Піллер загинув.

– Боже мій, – жінка притулила руки до обличчя. – Боже мій… Це Шпрегорф винен?

Комісар стенув плечима.

– Навряд. Не думаю, що міністр доручав убити вашого перекладача. Йому залежало тільки на тому, щоб отримати його роботу.

– Якби я знала, що це спричинить чиюсь смерть, то ніколи б навіть не взялася писати, – зі сльозами промовила Ельвіра.

– Оригінал вашого рукопису в Цюриху? – обережно запитав комісар.

Вона кивнула.

– Ви відправили Піллеру єдиний примірник?

– Так… Тож, як бачите, нічим не можу бути вам корисною. Підіть і заспокойте свого міністра. Гру закінчено.

Вістович звівся на ноги, але виходити не поспішав.

– Чи не могли б ви розповісти мені про смерть чоловіка? – промовив він, хоч розраховував радше на відмову.

Ельвіра звела на нього переляканий і здивований водночас погляд.

– Я все розповіла багато-багато років тому! – майже викрикнула жінка. – Розповіла поліціянтові, що розслідував справу. Я незаслужено відсиділа у в’язниці. Чого ви ще хочете?

Руки, обличчя й усе тіло її дрібно затряслися. Комісар зрозумів, що подальша розмова з нею марна. Та все ж одне питання він мусив поставити:

– Як звали слідчого, що розслідував смерть майора Сафронського?

– Кронфельд, – видусила вона з себе. – Оберкомісар Франц Кронфельд… Пробачте, пане Вістовичу, я мушу попросити вас піти.

– Звичайно, – чоловік попрямував до виходу, – на все добре.

Не дочекавшись відповіді, поліціянт вийшов за двері й почув, як невдовзі господиня замикає їх зсередини. Вістович вийшов знову на Личаківську і повільним кроком вирушив у бік площі Митної.

Що ж, доручення міністра він виконав, і навіть зробив це завчасно. Залишалися ще два дні, які можна було б використати, щоб удовольнити цікавість. Вістович згадував коротку розмову з Ельвірою, і йому складно було уявити її вбивцею. За роки роботи в поліції він навчився вирізняти людей, котрі здатні позбавити життя інших. Оця жінка, що самотньо живе на Личаківській, видавалась йому іншою. І якщо вона все-таки отруїла свого чоловіка, піддавшись любовному одурманенню, то йому страшенно цікаво було б знати обставини, за яких це сталося.

Справи тридцятирічної давності ще мали б досі зберігатися в Дирекції, тож відшукати матеріали про вбивство майора Сафронського він міг би ще сьогодні.

Поспіхом пообідавши у кнайпі неподалік Бернардинів, комісар повернувся на Академічну і, не заходячи до свого кабінету, рушив одразу до секретаря поліційної канцелярії, в якого мусив отримати дозвіл на роботу з архівом. Той не заперечував, лише наполіг, щоб Вістович не виносив матеріали за межі відділу. Ознайомитися з ними він міг в архівній бібліотеці.

Отримавши чималу папку з позначкою «1876 рік», він зручно вмостився за стіл і розгорнув документи. Одразу потрапив на очі заключний рапорт оберкомісара Кронфельда з нерозбірливими примітками й підписом тодішнього поліційного директора. За ним – нескінченні протоколи допитів Ельвіри Сафронської. Покази свідків і кілька портретів дійових осіб цієї драми.

– А, Вістовичу! – почув він раптом за спиною бадьорий голос.

Заглиблений у читання комісар підскочив на стільці від несподіванки. Озирнувся. Позаду нього стояв доктор Фельнер і від душі реготав.

– Даруйте… Ох, чорт забирай… Даруйте мені, комісаре, – тамуючи свій скрипучий, мов старі двері, сміх, промовляв той. – Але бачили б ви себе збоку!

– Ідіть до біса, докторе, – відмахнувся Вістович, відчуваючи, правда, що й сам починає сміятися.

Той віддихався і врешті заспокоївся.

– А що за справа перед вами? – поцікавився раптом Фельнер.

– Стара як світ. Про отруєння одного майора…

– Отруєння? Чим? – перепитав Фельнер. І в його погляді загорівся вогник професійної цікавості.

Вістович зазирнув у папери.

– Згідно рапорту, арсеном.

– Можна мені глянути?

Комісар завагався.

– Та годі вам, Вістовичу, в моїй голові більше таємниць, ніж у цьому архіві. Показуйте, що там у вас.

Він перехилився через плече комісара, одночасно насаджуючи на носа окуляри.

– Так, ага… Казимир Сафронський. Смерть внаслідок отруєння… Особа вбивці встановлена… Послухайте, Вістовичу, – раптом посерйознішав доктор.

Фельнер зняв окуляри з носа й задумливо почав гризти дужку оправи.

– Послухайте… – повторив він. – Я пам’ятаю цю справу.

– Ви пам’ятаєте справу тридцятирічної давнини? – з недовірою перепитав комісар.

– До вашого відома, комісаре, я цікавлюся не тільки трупами у своїй мертвецькій, – зауважив Фельнер, – я також мешкаю у Львові. Свого часу цей випадок наробив галасу. Ви можете перечитати газети того часу. Журналісти зчинили справжню бурю, а суспільство розділилося навпіл: одні гаряче підтримували вдову майора, інші вимагали для неї смертної кари…

– Чому? Було недостатньо доказів?

– Наскільки пригадую, арсен і справді знайшли в цукерниці на їхній кухні. Але не в залишках гербати, яку випив тоді Сафронський. І від якої начебто помер, – пояснив доктор.

– А розтин? Адже отруту можна виявити в тілі покійника, якщо вона туди потрапила.

– Можна, Вістовичу. Але це були інші часи. Знайти фахівця, що виконав би пробу Марша[88], тридцять років тому було не так просто. Минув би не один тиждень. Ми не могли стільки часу зберігати тіло й віддали його родичам на поховання.

Фельнер знітився, мовби відчував вину за недосконалість тодішньої криміналістики.

– А чому вас зацікавила ця справа? – запитав він у Вістовича.

– Поки не можу вам розповісти, докторе. Але цілком імовірно, що до цієї теми ми ще повернемось.

– Тоді, думаю, вам корисніше буде поспілкуватися з оберкомісаром Кронфельдом, – відповів той. – З тим детективом, що вів цю справу 1876 року. Зараз він вже на емеритурі.

– Маєте рацію, – згодився Вістович. – Знаєте, як його знайти?

Фельнер кивнув.

– Він мешкає неподалік від мене в кам’яниці на Потоцького[89]. Якщо хочете, я запишу вам адресу.

– Так, будь ласка.

Вістович розгорнув і простягнув йому свій блокнот.

Коли вони попрощалися, була майже шоста. Комісар вийшов з канцелярії і, трохи подумавши, попрямував у бік вулиці Потоцького. Він ще не знав, чи навідає сьогодні колишнього оберкомісара, але хотілося пройтися, тож чому б заодно й не перевірити адресу, яку записав Фельнер.

Як і вранці, Вістович минув Марійську площу, але оскільки Пасаж Міколяша вже було зачинено, рушив вулицею Коперника вгору до костелу Марії Магдалини. Тут зупинився й трохи віддихався. Вулиця Потоцького збігала далі вниз. По обидва боки давні кам’яниці чергувалися з новими. Деякі старі будинки вже були напівзруйновані, а нові – недобудовані.

Перепочивши, Вістович рушив донизу й за кілька хвилин зупинився біля кам’яниці під номером 11. Саме тут, як свідчив доктор, проживав Кронфельд. Кам’яниця була старою, але ще міцно трималася фундаменту. Двері, проте, було зачинено зсередини, а вікна на двох поверхах затягнуто шторами.

Комісар відчув, як його охоплює інтерес. Старому поліціянтові зараз вже за шістдесят. Отже, потрапивши в його дім, він міг би певним чином зазирнути й у своє майбутнє.

Кам’яницю оминав невеликий провулок, і Вістович рушив ним, сподіваючись, що з протилежного боку до будинку є інший вхід. Ішов обережно, поглядаючи собі під ноги. Пройшовши лише десяток кроків, чоловік відчув, як серце його забилося гучно, ніби ковальський молот. Він напружив слух і прислухався до навколишніх звуків. Далеко десь задзеленчав трамвай, п’яний голос надривався нерозбірливим і безладним співом, до цього додалися його повільні кроки й важке дихання.

«Треба закурити, – подумалось йому, – і трохи заспокоїтися».

Комісар потягнувся до кишені, де був портсигар і запальничка. Клацнув нею і втягнув до легенів перший ковток диму. Край цигарки зашкварчав. Тієї ж миті десь угорі залопотіла крилами зграя міського вороння, і Вістович звів очі, якусь мить відстежуючи темні точки на тлі свинцевого вечірнього неба.

«Краще повернутися додому, – майнула в нього думка, – прихопити по дорозі пляшку чогось міцного, знайти недочитані книжки й провести з ними весь вечір. Нерви сьогодні гівняні…»

За спиною почулися квапливі важкі кроки. Рвучко повернувшись, Вістович просто перед собою побачив багряне від злості бородате обличчя й лезо ножа в здоровенній руці.

– От я тебе й знайшов, скурвисину, – зашипів Брюкнер і замахнувся для удару.

Комісар навіть встиг подумати, що ця бісова інтуїція ще жодного разу його не підвела. І щоразу, коли він до неї не дослухався, то неодмінно потрапляв у халепу. І от зараз, відчувши, як пришвидшилось його серце, міг би принаймні дістати з кишені свого браунінга. Але ж ні, замість пістолета він витягнув портсигар! Погляд його вловив криве лезо ножа, що от‑от мало би ввіткнутись йому в шию чи груди, і шкіра в цих місцях, ніби передчуваючи рану, страшенно занила. Все це тривало соту частину секунди, одночасно з тим, як свідомість комісара гарячково вишукувала найкращий варіант самозахисту в цій ситуації. Зрештою, Вістович зробив те, що дуже добре вмів: лівою спробував перехопити озброєну руку нападника, правою ж щосили зацідив йому в писок. Цей правий боковий витримав би не кожен боксер в усій Ґаліції, але Берл, вищий і кремезніший за Вістовича, здавалося, його навіть не відчув. Вхопити нападника за ліву кисть поліціянтові також не вдалося. Ніж тільки трохи змінив траєкторію удару і пройшовся комісару по плечу, розрізавши тканину плаща й маринарки під ним. Вістович сіпнувся назад, але, перечепившись, гепнувся на землю.

– Радо б із тобою побоксував, – єхидно вищирився Брюкнер, – але часу катма.

З цими словами він навалився на комісара всією вагою й заніс над ним ножа для нового удару. Вістовичу сперло дихання й потемніло в очах. Він ще витиснув із себе слово «падлюка», назвавши так наостанок Брюкнера, й приготувався до найгіршого, коли почувся звук, що нагадував удар по важкому сталевому дзвону. Берл здригнувся й, облишивши комісара, спробував підвестись, але знову отримав удар. Брюкнер звалився набік. Тоді Вістович, мов у тумані, побачив над собою постать, озброєну металевою рурою.

Схоже, Господь посилав йому поміч, отже, слід і самому не марнувати часу. Потягнувшись до кишені плаща, комісар нарешті вихопив звідти зброю і, не встаючи, спрямував її туди, де був Брюкнер.

– Ані руш! – видихнув Вістович, спостерігши, що той поступово приходив до тями й навіть намагався звестися на ноги.

Тієї ж миті в грудях комісара страшенно запекло. Так, мовби своєю вагою нападник роздавив йому нутрощі. Берл кинувся навтьоки, і Вістович натиснув на спуст. Гримнув постріл, втім, комісар із прикрістю побачив, що не влучив. Він вистрілив ще раз, але нападник вже зник за рогом будинку.

– Гукайте поліцію, – ледве дихаючи, вигукнув Вістович. – Телефонуйте в Дирекцію!.. Це той… той маніяк…

Постать, відкинувши своє знаряддя, нахилилася над ним, приглядаючись до його пораненого плеча.

– Гаразд, гаразд. Заспокойтеся, – почув над собою комісар.

Незнайомець був чоловіком уже поважного віку з посивілим волоссям і бородою.

– Хто ви? – запитав Вістович.

– Мене звати Франц Кронфельд. Я також колись служив у поліції… Ви поранені, тому найперше я покличу лікаря.

VII

Лемберг

18–19 квітня 1906 року

Ліза Хільке, більше знана, щоправда, як мадам Шене, щойно завершила свій перший номер у львівському клубі «Мінотавр». Це була жартівлива композиція Франца Легара «Ja, das Studium der Weiber ist schwer»[90], яку вона виконувала на свій манер. Співала навмисне низьким голосом, зображаючи чоловіка, у той самий час, мовби ненароком, додаючи у свої рухи еротизму:

«Nimmt uns Männer verteufelt auch her», – і співачка «випадково» погладила виразне декольте.

«Niemals kennt man an Seele und leib», – тут вона удавано сердито ляснула себе по стегнах, але руки на них затримались, і кінчики пальців пробіглися від колін до живота.

«Man das Weib, Weib, Weib, Weib, Weib», – мадам Шене розпачливо вхопилася за голову, хоч насправді знову демонструючи публіці напіввідкриті груди, що піднялися від цього руху трохи вище.

До наступного виходу лишалося двадцять хвилин, і Ліза, сівши в гримерці за свій столик, спочатку поправила макіяж, а потім запалила тонку єгипетську сигаретку. Якийсь час уважно розглядала себе в дзеркало. Попри те що попередню ніч у поїзді не змогла заснути, вигляд у неї був свіжий. Шкіра на обличчі пружна, жодних «мішків» під очима, губи палахкотіли. Звісно, частково це – завдяки обережній дозі кокаїну, яку вона прийняла годину тому, але й природної чарівності їй не бракувало. Тому й спокусити будь-якого чоловіка для неї було заіграшки.

Взяти хоча б того кумедного молодого лікаря з клініки для вар’ятів. Щойно він знайшов у своєму пальті записку від неї, одразу ж, не розмірковуючи, прибіг на побачення. Винайняв номер у дорогому баденському готелі, замовив найкращого шампанського, купив кокаїну. Довго розповідав, як важко йому з дружиною Ґретою, що, вірогідно, йому зраджує, бо з ним останнім часом кохається стиснувши зуби, ніби через силу.

– Не вірогідно, дурнику, а таки зраджує, – сказала вона йому і втягнула до носа білий, ретельно подрібнений порошок.

– Звідки ти знаєш? – перепитав Краут. Порція кокаїну лежала й перед ним, але він з цим не поспішав.

Мадам Шене блаженно відкинула назад голову й кілька секунд дослухалася до приємного запаморочливого ефекту, викликаного наркотиком.

– Ми з нею одного віку, – сказала вона, знову глянувши на нього, – з твоїх слів я можу судити про її зовнішність і темперамент. Секс їй потрібен і потрібен часто. Якщо з тобою вона робить це неохоче, то комусь іншому, значить, віддається з усією пристрастю.

Краут побілів, а губи його затремтіли.

– Вибач, що кажу це, але краще тобі знати правду, – промовила співачка й потягнулася за шампанським.

– І що… що мені робити? – запитав Фелікс.

– Те, що й вона, – усміхнулася жінка й неквапно відпила. – Не відмовляйся від щастя.

Краут нахилився над столом і також прийняв кокаїн. Якусь хвилину чекав на ефект, але його не було, ніби замість наркотика він втягнув у себе дрібку борошна. Тоді він нервово ковтнув шампанського й схопився з місця, зриваючи з себе піджак, а потім сорочку. Ліза якусь мить спостерігала за ним, а потім відставила бокал.

– Зі мною будь, будь ласка, ніжнішим, ніж зі своїм одягом, – сказала мадам Шене. – Не люблю грубощів…

Вона ще гарцювала на ньому, відчуваючи, що от‑от настане мить сатисфакції, коли двері прочинились і на порозі кімнати постали Фішер і ювелір Вайсманн.

– Хай вам чорт! Невже так важко дати мені закінчити? – сердито вигукнула Ліза, прикриваючи руками збуджені груди.

Їй самій нечасто вдавалося отримати насолоду від чоловіка, а сьогодні, здавалося, була саме та унікальна мить.

– Вибач, крихітко, – усміхнувся Фішер, зачиняючи за собою двері. – Наступного разу будемо делікатніші, обіцяю.

Мадам Шене зіскочила з коханця й подалася до ванної. Краут сперся на лікті й втупився невидючим поглядом кудись перед собою.

– Ти, здається, переборщила з кокаїном, – додав майор і з огидою накрив Фелікса покривалом. – Схожий тепер більше на своїх пацієнтів, ніж на лікаря. Втратив будь-який глузд.

– Хіба це важливо? – сказала жінка, виходячи з ванної. Її спокусливе тіло тепер прикривав шовковий халат. – Він розповів мені все, що потрібно.

– Тоді розповідай мені, – посерйознішав майор.

– В їхній лікарні є пацієнт-росіянин. Його називають Яшею, але не думаю, що це його справжнє ім’я.

– Звісно, що несправжнє, – пирснув сміхом Вайсманн, – Яків Бобровський став Яшею… Це ж треба…

– Продовжуй, – перебив того Фішер.

– Поза лікарнею ним опікується Орлов, – додала Шене. – Наскільки мені відомо, завтра граф повинен його звідти забрати.

– Отже, треба встигнути раніше, – промовив майор. – Викрасти цього Яшу під виглядом утечі, наприклад.

Ліза розвела руками, мовляв: «Це вже не мій клопіт».

– Скажіть, мадам, де особисті речі цього добродія? – запитав Вайсманн, кивнувши в бік асистента Краута, що досі безпомічно борсався під покривалом.

– На канапі, – відповіла вона.

Ювелір подякував і, ступивши два кроки, узяв до рук піджак Фелікса. Методично обшукав його й витягнув звідти згорток з купюрами.

– Лишіть гроші за номер, – кинула мадам Шене й знову зникла у ванній.

– Не турбуйтесь, моя пані, я при своєму глузді, – відповів чоловік і продовжив обшукувати одяг Краута.

– Ага, ось! Я мав рацію: він таки носив це все з собою, – тріумфально вигукнув він за хвилину, дістаючи з-під підкладки згорнутий папір.

– Що це? – запитав Фішер.

– Моє боргове зобов’язання, – відповів той, – я не збираюся йому платити. Досить того, що з моїх п’яти тисяч і так чимало потрачено.

З цими словами він зважив у руці пачку банкнот, мовби намагаючись зрозуміти, яка сума там залишилась.

– Лізо, якщо граф Орлов найближчим часом вирушить кудись у подорож, мусиш поїхати з ним, – сказав їй через двері Фішер. – Скажи, що хочеш влаштувати собі невеликі гастролі.

– Так, майоре, – відповіла мадам Шене.

Орлов і справді повідомив, що збирається до Ґаліції. Як і було наказано, його коханка Ліза Хільке поїхала з ним.

У двері гримерки хтось обережно постукав.

– Прошу, – з деяким роздратуванням у голосі гукнула вона.

Всередину зайшов молодий кельнер.

– Пробачте, пані Шене. З вами хоче зустрітися один чоловік, – сказав він німецькою з твердим і виразним слов’янським «р».

– Жодної зустрічі до останнього виступу, – нервово відповіла співачка.

– Він наполягає…

Кельнер поклав перед нею візитівку.

Прочитавши ім’я, мадам Шене важко зітхнула й загасила сигарету.

– Перекажіть – за десять хвилин.

Кельнер вийшов.

Співачка вирішила не перевдягатися, а лише накинути на себе плаща. Так її відверта концертна сукня не притягатиме зайвих поглядів, а перед новим виходом не доведеться знову вдягатися.

За осібним столиком біля виходу сидів граф Орлов. Мадам Шене наблизилася до нього й збиралася сісти навпроти, але він її стримав.

– Немає часу, солоденька, – сказав він, – треба їхати.

– Їхати? – вимовила вона. – Куди? В мене зараз вихід!

– Значить, перенесуть. А точніше, скасують.

Він підвівся.

– Ходімо.

– Але на мені ця сукня. Можу я хоча би перевдягнутися?

– Вона тобі дуже до лиця. Я бачив твій виступ. Поїхали.

Мадам Шене криво всміхнулась. Якщо він справді бачив її виступ, то, мабуть, несподівано відчув приплив чоловічої сили й тепер тягне до себе в готель, доки відчуває, що може.

– Гаразд, – відповіла вона з деякою втомою в голосі, – поїхали.

Не сказавши ні слова кельнеру, вони вийшли з «Мінотавра» й опинилися на нічній порожній Сербській. Лізу пронизав холод.

– Де машина? – запитала вона, тремтячи всім тілом.

Орлов махнув рукою в бік «Остіна», що стояв за кілька кроків, біля повороту на Руську. З авто вийшов водій і відчинив перед нею двері. Мадам Шене сіла позаду водія. За мить поруч вмостився Орлов. Водій, не питаючи, куди їхати, завів двигун, і машина, перетнувши нічну площу Ринок, вистрибнула через вулицю Кілінського[91] на Гетьманські Вали[92], де, минувши Міський театр, невдовзі виїхала за межі міста.

Ліза тривожно визирнула у вікно автомобіля.

– Де це ми? – запитала вона.

– Я не львів’янин, тож гадки не маю, – холодно відповів Орлов, – знає наш водій. Він тутешній. Еге ж, полковнику?

Редль, що був за кермом, змовчав.

– Куди ми їдемо? – з тривогою в голосі запитала жінка.

– Замовкни, Лізо! – гримнув росіянин.

З пів години вони їхали мовчки. Холод пронизав Лізу до самих кісток, і вона вже не чула нічого, крім цокотіння власних зубів. Авто врешті зупинилося.

– Виходь, – наказав їй Орлов і сам виліз назовні.

Майже не контролюючи рухів і марно намагаючись закутатись у свій тоненький плащ, Шене підкорилася. Водій вийшов також.

Місце виявилося цілком безлюдним. Навколо не було жодного вогника. Звідкілясь із темряви долинав тільки плюскіт води й шурхіт очерету. Вологе нічне повітря забивало собою легені, наче мокре ганчір’я.

– Тепер говори, – сказав Орлов.

– Що… я маю… говорити? – тихо перепитала вона.

– А відколи ти працюєш на прусський Третій відділ?

– Не розумію… про що т-ти…

– Ти не розумієш? – закричав раптом граф. – Бісова ти наркоманко! Про те, що я відвідував пацієнта в психіатричній клініці в Бадені, знала тільки ти! Про те, що я мав його звідти забрати, знала тільки ти! І тут раптом він тікає просто в мене з-під носа!

– Це збіг… Клянуся, я тут ні до чого.

– І те, що пруссаки раптом опинилися тут, у Львові, це також збіг? – Орлов перестав кричати, задихаючись від злості. – Твій шеф з A III b недопрацював. Конфіденти пана полковника Редля сьогодні помітили його і Бобровського… Ти мене одурила. Одурила! – закричав Орлов і зімкнув руки на її шиї.

– Заспокойтеся, графе, – спробував зупинити його Редль. – Лишіть її.

Однак це не допомогло. Душитель його не чув.

– Припиніть, чорт забирай! – вигукнув він тоді й спробував звільнити бідолаху з його рук.

Втім, це було марно. Той вчепився в її делікатне горло сталевою хваткою. Коли його все ж вдалося відштовхнути, жінка нерухомо звалилася додолу. Редль нахилився до неї й спробував намацати пульс. За кілька хвилин підвівся й з ненавистю подивився на Орлова.

– Ти її вбив, сучий сину, – видихнув полковник.

Той не відповів, а тільки важко дихав. Врешті злодійкувато озирнувся довкола.

– Таке трапляється, – сказав він. – Врешті-решт вона була зрадницею.

Полковник потягнувся до револьвера. Йому хотілося пристрілити виродка, вгатити в нього цілий барабан, але замість цього він лише мовчки спостерігав, як той волочить тіло до річки й опускає його у воду.

Зрештою, Орлов повернувся до авто й сперся на капот.

– Здала нас пруссакам, – знову сказав він. – Подумайте лишень… Яша зник у мене з-під носа. І врешті прусська розвідка опиняється разом з нами тут. Адже ви самі говорили, що в цьому місті, ймовірно, сам Фішер.

– З мене досить, – коротко мовив Редль і відчинив дверцята авто.

– Куди це ви зібралися?

– Ось що, пане графе, – сказав полковник. – Я погодився відслідкувати маршрут вантажу, але не давав згоди брати участь у вбивстві. Я запропонував свої послуги приватному шпигунському бюро, але не персонально вам, не «охранці». Тож ідіть ви під три чорти!

– Хочете ви цього чи ні, але бюро, про яке ви згадали, належить насправді нам. Тобто ви, дорогий полковнику, весь час були російським агентом, – відповів Орлов.

– Ви на території Австрії, – з погрозою сказав той, – і в моїх силах заткнути вам пельку.

– А ви спробуйте. Вам доведеться мене заарештувати, а під арештом я матиму вдосталь часу, аби розповісти все вашим колегам-військовим. Їм буде цікаво послухати, як начальник галицького Evidenzbüro співпрацює з потенційним ворогом.

Редль знову потягнувся до зброї.

– Так, можете мене пристрелити, – іронічно сказав Орлов. – Це, звісно, вихід. От тільки замість одного трупа будете мати два.

Кілька хвилин вони мовчали, зі злобою дивлячись на темні силуети один одного.

– Поїхали, – сказав урешті граф, – завтра до Лемберга прибуде вантаж. Візьмете свою частку і про все забудете. І про неї також…

Він кивнув у бік мертвої Шене, тіло якої майже повністю занурилось у воду.

Вранці наступного дня у зовсім іншій частині міста комісар Вістович, відвідавши спочатку лікаря, що мусив оглянути й перев’язати йому рану на плечі, під’їхав кілька зупинок трамваєм до костелу Марії Маґдалини, а звідти пройшовся пішки до кам’яниці під номером 11 на вулиці Потоцького. Обійшов її тим самим провулком, де ледь не загинув напередодні, зчепившись з Брюкнером. Підійшов до непоказних дверей, які зазвичай у таких будинках використовували слуги, аби дістатися на кухню чи в погріб, проте в помешканні колишнього оберкомісара Кронфельда ці двері були головним входом.

Вістович постукав і терпляче дочекався, доки з іншого боку йому відчинять. Немолодий високий камердинер у потертій лівреї ввічливо запитав, що потрібно вранішньому гостеві.

– Хотів би побачити господаря, – відповів комісар.

– Голосніше! – крикнув слуга, повертаючись до нього правим вухом.

– Мені потрібен пан Кронфельд! – вигукнув гість, і перелякана облізла кішка, що досі спостерігала за ним настороженими очима, шугнула кудись у сусідні зарості глоду.

– Будьте ласкаві вашу картку, – попросив камердинер і простягнув до Вістовича відкриту долоню.

– Звісно… – комісар дістав візитівку й подав старому.

– Проходьте до вітальні. Я повідомлю пана Кронфельда про ваш прихід, – сказав він, пропускаючи гостя всередину.

За дверима виявилося двоє сходів. Одні вели вниз, очевидно, справді до пивниці, інші – нагору. Цими другими слуга запросив піднятися на другий поверх, де провів гостя до просторого приміщення, облаштованого на старомодний манер, а сам пішов кликати господаря. Ця вітальня нагадала Вістовичу помешкання Ельвіри Сафронської на Личаківській, щоправда, було воно не таким занедбаним. Темно-зелені шпалери, вкриті рослинним візерунком, щільно прилягали до стін. Скло в креденсі й на стільницях акуратних журнальних столиків було ретельно протерте. На одному з них містилася шахівниця з незакінченою партією. Вістович мимоволі наблизився й оцінив шахову ситуацію. Білі мали безперечну перевагу над чорними, в них було більше фігур і вигідніша ситуація на дошці. Втім, і становище чорних не видавалося безнадійним. За уважної гри ті могли б розраховувати на нічию.

– Цікавитеся шахами, пане Вістовичу? – почувся голос господаря.

Його худорлява постать з’явилася на порозі вітальні. Кронфельд був одягнений у темно-вишневу бонжурку, під якою виднілася біла сорочка без краватки. У руках мав запалену бріарову люльку. Все виглядало на те, що в таку ранню пору гостей він не чекав.

– Граю іноді, – відповів на його питання комісар. – А хто ваш суперник?

– Мій камердинер, – мовив Кронфельд, знаком запрошуючи гостя сісти. – Чоловік, що зустрів вас сьогодні.

– Ви, мабуть, грали за білих? – поцікавився Адам Вістович.

– Ні, за чорних, – усміхнувся господар. – Як бачите, Алоїз дуже добрий шахіст. Колись він був моїм помічником. Разом ми розв’язали багато складних задач. І не тільки шахових… А ще мій слуга має одну беззаперечну чесноту: він майже глухий, і в його присутності я можу розмірковувати над своїм ходом уголос.

Услід за сказаним колишній поліціянт від душі розсміявся.

– Як ваша рана? – запитав Кронфельд і приклався до люльки. Хмаринка запашного диму на якусь мить заховала від співрозмовника його обличчя.

– Усе гаразд. Як виявилося, нічого серйозного, – відповів Вістович.

– Вам пощастило, що мали на собі плаща й маринарку з грубої тканини, – зауважив Кронфельд, – мене колись також врятував мій одяг у схожій ситуації.

– Пощастило мені тому, що нагодилися ви, – сказав комісар, – власне, я прийшов, щоб подякувати.

– Пусте. Мені, знаєте, нудно на емеритурі, тому радий, що вдалося трохи розважитися… Ви знаєте нападника?

– Так, – відповів комісар, – ба більше, заочно горлоріза знає все місто. Його підозрюють у недавніх вбивствах поліціянтів.

Обличчя Кронфельда, рясно вкрите зморшками, раптом сіпнулось і на якусь мить застигло, ставши схожим на ритуальну маску.

– Так, я читав у газетах, – промовив оберкомісар. – Отже, це він? Тоді шкода, що я не проломив йому голову… Сучий син.

Вістович усе чекав, коли Кронфельд запитає, що він сам робив учора під його будинком, проте господар не квапився.

– Хочу передати вам вітання від доктора Фельнера, – мовив комісар, підходячи трохи ближче до справи.

– А-а-а, від Ебергарда? – зрадів Кронфельд. – Дякую! Передавайте навзаєм, хоч ми бачимося час від часу в одній ресторації тут поблизу. Любимо з ним однаковий сорт чилійського вина. В усьому Лемберзі його можна знайти тільки там.

– Пан Фельнер порадив мені звернутися до вас в одній справі, – продовжив Вістович.

– Справді? О, ласкавий Боже! Небеса послали мені вас, щоб я не вмер з нудьги, комісаре, – зрадів господар, – що ж, розповідайте.

– Власне, це я хотів би почути від вас розповідь, – промовив комісар, також закурюючи. – Мене цікавить убивство такого собі майора Казимира Сафронського, що сталося 1876 року. Чи пригадуєте цей випадок?

– Дайте подумати… Гм, тридцять років тому – це вам не вчора… – сказав Кронфельд і подивився кудись у кут своєї вітальні, мовби там були записані його спогади. – А як його вбили? Цього майора? – уточнив він.

– Отруїли арсеном.

– Ах, так! – оберкомісар ляснув себе по коліні. – Згадав! У мене тоді не виникло сумнівів, що це зробила його дружина. Майор помер за сніданком, випивши чаю, в якому замість цукру була отрута.

– Доктор Фельнер стверджує, однак, що арсену в чашці не знайшли, – зауважив Вістович.

– На бога, пане Вістовичу. Тридцять років тому криміналісти робили більше помилок, ніж учні на уроках латини. Пробу з тіла загиблого також не взяли, бо тут, у Лемберзі, не було ані потрібного устаткування, ані фахівців.

– Отже, доказом вини пані Ельвіри була тільки отрута в цукерниці?

– А хіба цього мало? – здивувався Кронфельд. – Ви, приміром, тримаєте в себе на кухні арсен, пане комісаре? Скажімо, для того, щоб додавати його в свої страви для смаку?

– Ні, звісно.

– Ну от. Крім них двох того ранку вдома нікого не було. Напередодні ніхто не заходив. Тож шукати вбивцю деінде було б дивно, – підсумував оберкомісар.

– А що було відомо про їхні стосунки? Маю на увазі Ельвіри з покійним Сафронським?

– У тому й річ. Розповідали, що майор був деспотом. Це й стало її головним мотивом. В останні місяці свого життя він влаштовував їй справжнє домашнє пекло. Казали, страшенно її ревнував.

– Спадку вдова не отримала?

– Ані копійки. Після чоловіка лишилися тільки борги, про які вона не здогадувалася. Причому велетенські.

Вони трохи помовчали, зосередившись на курінні.

– А чому вас зацікавила ця справа? – запитав Кронфельд.

– Випадково натрапив на неї в архіві, – збрехав комісар.

– Он як… І що ж? Думаєте, майор сам наклав на себе руки? Через борги?

– А вам це не спадало на думку? – питанням на питання відповів комісар.

Співрозмовник стиснув зубами люльку так сильно, що його безкровні губи стали блідішими за крейду.

– Ви розумієте, що коли це правда, то я пущу собі кулю в лоба? – промовив він хриплим голосом.

– Ви не зробите цього, бо переконані у своїй правоті, – сказав Вістович. – І в мене, зрештою, немає жодних сумнівів у тому, що слідство було проведено як належить.

– А як щодо вашої справи? Я маю на увазі ці нахабні вбивства поліціянтів? – запитав Кронфельд після нової паузи.

– Це поки що не моє розслідування, – сказав комісар, – офіційно я ним не займаюся.

– Гаразд. Але що про це думаєте?

– Я вже казав, ми знаємо, хто вбивця. Лишилося його спіймати.

Вістович підвівся, щоб іти.

– У мої часи поліція не мала стільки технічних можливостей, як зараз. Ми не знали нічого про відбитки пальців, а ідеї Бертільйона[93] лише входили у практику, – несподівано сказав Кронфельд. – У роки моєї служби кожен злочин сприймався як виклик особисто детективу. Детектив приймав його і ставав до поєдинку, сподіваючись лише на свій інтелект і вправність. Мені гірко дивитися, як здрібніли сучасні слідчі. Серед них більше немає ані мисливців, ані азартних гравців… Прошу, не сприйміть це близько до серця, пане Вістовичу. Я не маю на увазі конкретно вас. Просто давно не читав у газетах, як вправно львівський детектив заманив маніяка в пастку. Виграв партію за білих, якщо говорити мовою нашої з вами улюбленої гри.

Він підвівся й простягнув гостеві руку на прощання.

– Справжні маніяки, зрештою, також перевелися, – пожартував господар наостанок. – Ви тільки гляньте на цього вашого нападника. Такий старигань, як я, прогнав його шматком металевої рури.

– На все добре, пане Кронфельде, – попрощався Вістович. – Слугу не кличте. Вихід я знайду.

– Ви забули? Він глухий мов тетеря. Я б його й не докликався, – почув комісар уже за спиною.

У Дирекцію він повернувся не в гуморі. Зверхність колишнього оберкомісара добряче його вколола. І найгіршим було те, що відповісти Кронфельду, як хотілося, Вістович не міг. Старий поліціянт врятував йому життя. Причому відважно кинувшись на вдвічі більшого за себе Брюкнера. Так, мовби й справді функціонарії тих часів звикли брати найнебезпечніших злочинців голіруч або застосовуючи те, що трапиться під руку. Без сумніву, якби замість металевої рури цей чоловік мав при собі виделку, то і цим інструментом зумів би дати раду.

Біля вахти чергового комісар зіткнувся з капітаном військово-поліційної служби. Високий жилавий офіцер із хвацько підкрученими вусами, побачивши його, зупинився і, за звичкою, осмикнув свій темно-зелений мундир. На його поясі дзенькнув металевий ринґраф, на якому було витиснуто особистий номер. Поруч з ринґрафом висіла поліційна шабля, а з іншої сторони – кобура з револьвером.

– А, пане Вістовичу, – промовив офіцер.

– Вітаю, капітане, – комісар торкнувся пальцями краю капелюха. – Маєте новини?

– Ви про того маніяка? На жаль, нічого втішного.

– Тоді заздрю вашому спокою, – сердито мовив Вістович.

– Ми поставили на вуха всі експозитури поліції в місті. І ретельно прочесали все довкола тієї кам’яниці на Потоцького.

– Не сумніваюся у вашій ретельності.

Комісар, сам не розуміючи причин свого грубіянства, вже збирався пройти повз, коли капітан єхидно зауважив:

– Я міг би сказати, що й вам слід вправніше стріляти…

Втім, слідчий пропустив це повз вуха.

– Якби ви вчора не промахнулися, то, можливо, сьогодні не сталося б ще одного вбивства, – додав капітан вже йому вслід.

Вістович відчув, як по його тілу пробігли крижані мурахи.

– Ще одне? – перепитав він, наче недочувши.

Офіцер кивнув.

– Капрала Фільца знайшли мертвим на Замарстинові. Усе те саме: удар ножем точно в горло і виколоті очі.

Сказавши це, капітан надів на голову поліційне чако і вийшов з Дирекції. Вістович піднявся сходами, але замість свого кабінету попрямував до кабінету Шехтеля. Постукав у двері й, дочекавшись запрошення, зайшов.

На директора було шкода дивитися: зім’ятий гарнітур, непрана сорочка, сяк-так зав’язана краватка, спухлі від безсоння очі й скуйовджена чуприна. Схоже, він ночував на службі.

– А, комісаре… Чув, що ви ледь не вбили цього виродка Брюкнера. Боже, ви були за крок від того, щоб позбавити нас цієї виразки в дупі, – промовив Шехтель замість привітання. – Вам треба краще стріляти, Вістовичу, їй-Богу.

– Хочу зазначити, що стріляв я з доволі незручного положення і до того ж був на той момент поранений, – сказав комісар.

Чути таке зауваження вдруге було вже занадто.

Шехтель махнув рукою.

– Гаразд, не зважайте. Не хотів вас образити. Сьогодні сталося ще одне вбивство. Ви знаєте? Схоже, цей психопат, зіткнувшись з вами, потім вимістив усю злість на першому-ліпшому поліціянтові, якого надибав…

Директор підвівся й підійшов до вікна.

– Ви вже завершили ту ідіотську справу з рукописом? – запитав він.

– Ще ні.

– Курва! Вістовичу, то завершуйте! – вибухнув Шехтель. – Завершуйте до бісової матері й беріться разом зі мною за цього маніяка! Інакше він нас усіх переріже, як телят на бійні.

– Власне, щоб завершити, мені потрібен від вас один документ.

– Який ще документ до ясної холери?

– Дозвіл на ексгумацію.

Шехтель оторопів.

– Що? Збираєтесь ритися в могилах?

– Аби поставити крапку у справі отруєння майора Сафронського, мені потрібно, щоб Фельнер виконав деякі хімічні дослідження.

– Не пригадую, щоб міністр просив вас наново розслідувати цю справу, комісаре. Вам наказано було просто знайти той сраний рукопис і його авторку!

Вістович змовчав.

– Ви мене чуєте, комісаре? Чи я розмовляю сам із собою, курва?! – директор перейшов на крик.

– Пане директоре, з відведеного терміну в мене залишився тільки один день. Тож не пізніше, ніж завтра я почну допомагати з цими вбивствами. Але сьогодні прошу допомогти мені, – якомога спокійніше сказав Вістович.

Якусь хвилину Шехтель дивився на нього своїми запаленими очима, а потім рвучко підійшов до столу й, зігнувшись над ним, виписав комісару необхідний документ.

– Дідько з вами, – гаркнув він, ставлячи підпис.

Потім знову відвернувся до вікна, не дивлячись більше на підлеглого.

Вийшовши з його кабінету, Вістович найперше зателефонував Фельнеру на Пекарську і повідомив, аби той готувався досліджувати кістки убитого Сафронського.

– Що ви маєте на увазі під «дослідженням», комісаре? – запитав той, перекрикаючи свисти й хрипіння в слухавці.

– Дізнайтеся, чи є в кістках арсен.

– Впевнений, що нема, – відповів Фельнер.

– Чому?

– Навряд чи доза отрути була такою великою, щоб осісти в кістках.

– І все ж спробуйте. Ексгумація відбудеться ще сьогодні.

– Я вас ненавиджу, Вістовичу, – зітхнув той. – Але гаразд… І, до речі, нехай ніхто з поліції не пхається на цвинтар. Ваші бовдури можуть навіть мертвому нашкодити. Все зробить Бюро судової медицини. Врешті-решт ця справа досі моя…

Вони попрощались, і комісар, втішений, що Фельнер позбавив його організаційної тяганини, хутко вийшов з Дирекції й подався до трамвайної зупинки. Як і кілька днів тому, йому знову потрібен був маршрут «Z». Вже на вулиці його наздогнав черговий, вручивши запечатаний конверт.

– Від кого? – запитав комісар.

Той стенув плечима.

– Просунули під двері, – сказав він і повернувся на свій пост.

Записку Вістович прочитав уже в трамваї, прямуючи до Підзамчого. Текст був лаконічний і без підпису: «Сьогодні о 7-й вечора. Вугільний склад на Замарстинові. Отримаєш свого маніяка».

Комісар одразу зрозумів, про який склад ідеться. Залізниця Карла Людвіґа[94], до того, як її поглинув транспортний державний монополіст, зберігала там вугілля для своїх локомотивів. Місце давно пустувало, оскільки нова компанія перепланувала маршрути сполучень, і локомотиви тепер доцільніше було завантажувати вугіллям в інших місцях.

Важко було збагнути, хто міг написати йому цю записку. Вістович не займався цією справою. Отже, або автор помилився, або вирішив з ним зіграти в якусь дурнувату гру. Зрештою, поліція дуже часто отримувала схожі анонімні листи. Декотрі були абсурдними й мали на меті розіграти слідчих, але частина з них іноді виявлялася корисною. Тому ігнорувати їх заборонялося.

Діставшись Підзамчого, комісар швидким кроком дійшов до помешкання Самковського. Це була невелика квартира в офіцині з кривими потрісканими стінами і ненадійними дверима. Ад’юнкт, утім, дорожив нею, бо оплату господиня брала більш ніж помірну. Постоялець відчинив комісару, поставши перед ним заспаний і неголений.

– Хто стежить замість вас за тим місцем, що я просив? – найперше запитав Вістович.

– Мій брат Ігнацій, – відповів той хриплим від сну голосом.

– Хіба він не в Дрогобичі?

– Приїхав мене відвідати, – пояснив Самковський, пропускаючи шефа всередину. – Мріє колись піти в поліцію, то що ж… Нехай звикає.

Житло ад’юнкта всередині було таким же понурим, як і ззовні. Брудна підлога, ненадійні старезні меблі й вицвілі стіни.

– Ніколи не думали переїхати? – поцікавився комісар, обережно сідаючи на скрипучий табурет.

– Якщо підвищать, то подумаю, – відповів Самковський, вмиваючись над старою мидницею.

– Прийшов лист із Дирекції, – витираючи обличчя рушником, додав ад’юнкт. – Повідомляється, що мене відновили на службі…

Голос його трохи здригнувся, і Вістович зрозумів, що так прозвучала вдячність.

– Підвищення якраз не обіцяють, – зазначив він, – але ви знаєте Шехтеля. Поверещить трохи й охолоне.

Самковський кивнув, надягнув окуляри й витягнув з шухляди списаний згори донизу аркуш паперу.

– Ось усе за дві доби, шефе, – сказав він. – Крім того, я дізнався у сторожа, які вантажі прибудуть сьогодні вночі на вантажний склад: о восьмій вечора зерно, о пів до одинадцятої – деревина з Ворохти і близько дванадцятої – бориславська сіль.

– Цікаво, що з цього потрібно Редлю? – вихопилось у Вістовича.

– Ви про полковника? – перепитав ад’юнкт. – Я помітив його кілька разів. Гляньте в список…

– Так, бачу. «Обійшов склад уздовж колії. Перевірив усі ворота… Озирався. Поводився обережно».
– За три години до нього був ще кремезний пан і дві дами, – додав ад’юнкт, намазуючи обличчя піною й беручи до рук бритву.

– Фішер, Клавдія і Маґда… – промовив комісар. – Виглядає на те, що цей вантаж однаково потрібен і тим, і тим.

– Виходить, ви всіх знаєте? – Самковський кривлявся перед дзеркалом, намагаючись якнайкраще зголити щетину, й від того слова його звучали дещо спотворено.

– Мені знадобиться сьогодні ваша допомога, – замість відповіді промовив комісар.

– Звісно, шефе, – з готовністю відповів той.

– О сьомій мусимо бути з вами на вугільному складі Карла-Людвіґа. Візьміть револьвер.

– Це той закинутий гадючник?

Вістович кивнув.

– Побачимо, які там повзають гади.

Ввечері обидва прибули на місце вчасно. Вістович мав при собі дві яскраві нафтові лампи з чималими лінзами, що в десяток разів підсилювали світло й спрямовували пучок променів у одному напрямку. Одну лампу він передав Самковському, іншу вирішив залишити собі.

– Зброя при вас? – поцікавився він.

– Так, – відповів ад’юнкт.

– Чудово, можете вже знімати з запобіжника.

Сказавши це, він дістав сірники й запалив лампи. Самковський тим часом витягнув з кишені поліційного «Ґассера» й перевірив уміст барабана, хоч, без сумніву, вже не раз це зробив перед тим, як вийти з дому. У Вістовича лишався браунінг, здобутий у поїзді.

Сонце ще не сіло, й надворі було доволі світло, але порожня вуглярня моторошно чорніла перед ними напівпрочиненими воротами, ніби пащею. Виставивши перед собою лампи та зброю, чоловіки обережно зайшли всередину. Світло ковзнуло по вологій долівці і відсирілих балках, що, здавалося, з останніх сил тримали стару покрівлю.

– Є тут хтось? – голосно вимовив комісар, дослухаючись, як його голос зникає у глибокій чорноті.

Кільки хвилин поліціянти обмацували променями ліхтарів простір довкола себе, а тоді Самковський опустив револьвер.

– Здається, вас розіграли, комісаре, – промовив він.

– Схоже на те, – сердито сказав Вістович.

Вони вже збиралися йти до виходу, коли в темряві почувся якийсь приглушений стогін. Два промені знову почали нишпорити по вуглярні.

Врешті комісар висвітлив ліворуч від себе зв’язаного чоловіка, що лежав на землі обличчям униз. Рота йому було заткано. Поліціянти обережно рушили до нього. Тим часом у глибині приміщення почулося клацання важкого вмикача, і потужний електричний промінь висвітлив їх широким сліпучим конусом. Вістович і Самковський мусили зажмурити очі й навіть затулити їх рукою.

– Дякую за пунктуальність, панове, – звернувся до них голос із темряви, що видався комісару знайомим. – Понад усе не люблю спізнень.

Вістовичу врешті вдалося сяк-так дивитися перед собою. Він поставив на землю свій непотрібний ліхтар і обома руками тримав тепер зброю, цілячись кудись у джерело світла. Те саме зробив і Самковський. Втім, від думки, що вони тепер зручна мішень, обох кидало в піт.

– Опустіть зброю, – спокійно продовжив голос. – Ви ж бачите, що користі з неї жодної.

Вістович нарешті упізнав того, хто говорив.

– Грумм? – промовив він. – Карел Грумм?

– Саме так, пане комісаре. І, якщо чесно, то почуваюся трохи ображеним, що ви не впізнали мене одразу.

– Отой зв’язаний – це Брюкнер, – пошепки сказав Вістовичу Самковський.

– Ваша правда, добродію, – підтвердив Грумм, – можете не шепотіти. Як і обіцяв, дарую вам вашого маніяка.

– Ти прийшов сам, Грумме? – запитав у нього комісар.

– Ні, тут іще полковник Редль.

– Отже, двоє моїх убивць, що сплутали мене в поїзді з іншим, – хмикнув Вістович.

– Зізнаюсь, я навіть зрадів, коли побачив, що вистрілив не в того, – промовив Грумм уже зовсім зблизька. Вони з Редлем також зайшли у світловий конус і стали навпроти поліціянтів. – Такий би розум пропав, – додав він.

– Що тобі потрібно? – Вістович дивився в огидну пику співрозмовника і відчував незбориме бажання врізати по ній ще раз, як це зробив у Берні.

– Ти зіпсував мені всі плани, – промовив Грумм, – я не збирався повертатися до цього сраного Лемберга. Редль повідомив мені маршрут вантажу, і я просто мусив передати цю інформацію у Варшаву.

– Росіянам?

– Не має значення.

– То чому ж ти все-таки тут?

– Бо був переконаний, що ти розшифрував ту записку. І я маю рацію, правда ж?

Комісар не відповів. Він перевів погляд на зв’язаного Брюкнера, що, повернувши голову, спопеляв його поглядом, сповненим ненависті. Від цього погляду в нього занило поранене плече.

– Відколи ти тримаєш його тут? – запитав комісар у Грумма.

– Відучора. Ми схопили його майже відразу після нападу на тебе. Він, бач, прийшов до мене пересидіти якийсь час, доки поліція прочісує місто, – відповів той.

Вістович і Самковський перезирнулись. Ад’юнкт також пригадав, що останнього поліціянта, капрала Фільца, було вбито якраз у цей час. Тобто коли Берл цього зробити не міг.

– І ти так просто його нам віддаєш? – запитав комісар.

– Ні, пане Вістовичу. Не просто віддаємо, – відповів за нього Редль. – Є одна суттєва умова.

Простір між ними був наелектризований. Здавалось, от‑от у повітрі з’являться іскри.

– Яка умова? – запитав Вістович.

– Ви, безперечно, знаєте про надважливий вантаж, який очікується на Підзамчому. Наші конкуренти, прусська розвідка, також ним зацікавлені. Більше того, володіють тією ж інформацією, що й ми, – промовив полковник, роблячи паузи між реченнями, мовби для того, щоб співрозмовник собі краще затямив сказане. – Думаю, це сталося тому, Вістовичу, що розшифроване повідомлення бачив хтось із їхніх агентів. Наприклад, та гарненька чорнявка, яка разом із мадам Шраґмюллер проживає в готелі «Ванда» на Баторія…

Нависла коротка пауза.

– Переходьте до суті, полковнику, – сказав комісар.

– Сьогодні близько півночі туди прибуде вагон із бориславською сіллю, – промовив Редль. – Самі розумієте, що всередині не сіль, а дещо інше.

– Власне, що саме, я не знаю, – заперечив Вістович.

– Для вас так буде краще, – промовив Редль. – Цей вагон зустрічатиму я і мої колеги. Також туди прибуде Фішер та інші агенти Третього відділу, ваше завдання – заарештувати пруссаків.

– На якій підставі?

– Не смішіть, Вістовичу! Невже комісар поліції не знайде приводу? Тільки візьміть із собою з десяток поліціянтів. Так просто вони вам не здадуться.

– А собі забирайте Брюкнера, – додав Грумм. – Впевнений, відзавтра ви з вашим колегою будете на перших шпальтах газет. Уявляю заголовки: «Маніяка спіймано!», «Відважний комісар та його помічник схопили злочинця, винного в смерті чотирьох поліціянтів!»…

– То що? Згода? – перебив його полковник і спрямував на Вістовича пильний проникливий погляд.

Якийсь час комісар лише дивився у відповідь, але врешті кивнув.

– Згода.

– От і гаразд. До зустрічі за кілька годин.

Грумм і Редль відступили за межі світлового конуса.

Не без труднощів доправивши Брюкнера до в’язниці на Баторія, Самковський і Вістович рушили в Дирекцію, де в своєму кабінеті кілька хвилин мовчки віддихувалися.

– Чи слід подзвонити Шехтелю? – запитав нарешті ад’юнкт. – Впевнений, він зрадіє, що Брюкнер тепер у нас.

– Не має значення, у нас він чи ні, – з деяким розчаруванням у голосі промовив комісар. – Брюкнер – не той, на кого полює поліція.

– Так, але директору це принесе тимчасове полегшення.

– Усім від цього тимчасово буде легше… Втім, маніяка все одно доведеться упіймати. Причому нам з вами, Самковський. Але…

Комісар виразно глянув на шафу позаду ад’юнкта.

– Але це турбота завтрашнього дня, – продовжив він.

Самковський простежив його погляд, а тоді підійшов до своєї шафи й, витягнувши з кишені невеликого ключа, відімкнув її. Далі відгорнув кілька стопок паперу й дістав звідти невідкорковану пляшку «Bernardine Imperial» від Бачевського.

– Знав, що у вас є запаси! – Вістович плеснув у долоні.

– Я збирався випити її з вами на прощання перед остаточним звільненням, – сказав Самковський, – але радий пригостити вас на знак подяки.

– Сердешний хлопче, а міг би знайти собі гарну роботу з притомним шефом! – мовив комісар, дістаючи дві чарки.

Ад’юнкт наповнив кожну з них рівно на третину. Більше вони дозволити собі не могли.

– Якщо все буде гаразд, то вранці доп’ємо з кавою, – промовив комісар.

– А як ні, то колеги доп’ють за нас.

– Еге ж, ці сучі діти тільки зрадіють!

Комісар і його підлеглий засміялись і випили кожен свою порцію. Настінний годинник пробив десяту вечора.

За двадцять хвилин до півночі два поліційних фургони зупинилися біля станції Підзамче. З одного вийшло четверо поліціянтів, озброєних карабінами, з іншого – їхній капрал у супроводі Вістовича і Самковського. Звісно, зібрати «десяток поліціянтів», як просив Редль, було неможливо, проте на кожного з цих п’ятьох комісар міг покластися, як на самого себе.

Вістович дістав з кишені складений учетверо план станції. Розгорнув його й передав капралу.

– Отже, пане Муравський, – звернувся він до нього, – ваше завдання – контролювати склад з усіх сторін. Займіть зручні позиції на відстані не ближче, ніж сто метрів. Зближатись до будівлі почніть тоді, коли під’їде локомотив із вантажним вагоном. Далі стежте за ситуацією. Кого слід брати на приціл, я вам описав.

– Все, як домовилися, комісаре, – бадьоро відповів капрал.

– Дякую, що погодились, – додав Вістович.

– Пусте, – відмахнувся той, – наші нічні зміни зазвичай нудні й довгі. А так хоч трохи розважимось. І зігріємось, бо зимно.

– То до роботи, панове, – звернувся комісар вже до всіх, і поліціянти швидко покидали додолу цигарки та позатоптували їх підошвами. За мить вони розділилися і, познімавши з плечей зброю, зникли в темряві.

– Що ж, Самковський, а ми з вами ходімо просто в пащеку монстра, – сказав він підлеглому.

І чоловіки неквапно рушили в бік велетенських воріт, до яких у темряві тягнулася хвиляста колія.

Простір всередині був яскраво освітлений чотирма прожекторами, що стояли в кожному кутку. Посеред складу височіла громіздка постать Фішера й ще чотирьох чоловіків. Одного з них Вістович впізнав одразу – це був росіянин Бобровський, з яким вони познайомились у поїзді. Окремо від усіх трималися дві жінки: Клавдія Шраґмюллер і Маґда.

– Пане Вістовичу! – з удаваною радістю гукнув йому назустріч Фішер. – Вам не спиться цієї чудесної весняної ночі?

– Як можна спати, якщо по твоєму місті бозна-хто вештається, – відповів комісар.

– Бачите, мої пані й панове! Я ж казав, що львів’яни гостинні, – сказав майор, звертаючись до колег.

Ті дружно засміялися. Всі, окрім Маґди. Вістович намагався не зустрічатися з нею поглядом, але все ж не стримався й на секунду жадібно вдивився у її бліде обличчя, трохи відтінене капелюшком.

Звісно, Редль правий. Розшифрувавши йому ту записку, вона слово в слово переказала все Фішеру. Саме тому всі вони зараз тут і, безумовно, тримають у кишенях зброю, націлену на них із Самковським. Зрештою, передбачити саме такий поворот подій було неважко.

Ворота з протилежного боку несподівано прочинились, і всередину зайшли ще три постаті. Коли світло впало на них, комісар впізнав Редля і Грумма. Третього, що був одягнений найелеґантніше й тримав у зубах сигару, він бачив уперше. Хоч і здогадувався, що це той самий Орлов, про якого йшлося у листі. Пруссаки відступили вбік, аби не опинитися до прибулих спиною.

– Ну от, тепер усі зібралися, – іронічно сказав полковник. – Бачите, пане Орлов. А ви хвилювалися щодо цього.

– Орлов? – хмикнув Фішер. – То ви, полковнику, тепер на боці охранки?

– Пан Редль на боці справедливості, – різко відповів граф.

– Точніше, на боці того, хто більше платить, – відповів майор.

– Це з’ясує австрійський Генштаб. Я неодмінно їм відрапортую.

– Хто писатиме рапорти – ще невідомо, – зауважив Редль.

– Ваша правда, живими звідси вийдуть не всі, – погодився Фішер і, глянувши на поліціянтів, запитав:

– А на чиєму боці ви, пане комісаре?

– На боці міста. Згідно моїх посадових інструкцій.

– Лемберг належить Австрії, – зауважив Редль.

– Лемберг належить мені, полковнику. А я належу місту.

У ту ж мить колія, що перетинала склад, застугоніла, й із того самого боку, звідки прийшли Редль, Орлов і Грумм, почулося наближення локомотива. За кілька хвилин велетенський паротяг з написом «Wiener Neustädter Lokomotivfabrik», що означав виробника, заїхав досередини, втягнувши за собою один-єдиний вантажний вагон. З паротяга визирнув переляканий машиніст, але побачивши, як усі присутні, мов за сигналом, вихопили зброю, знову сховався в кабіні.

– Вантаж належить російському підданому, Якову Бобровському! – вигукнув Орлов, цілячись у Фішера з нагана. – А отже, належить Російській імперії.

– І яким чином ви збираєтесь вивезти його звідси? – поцікавився той.

– Ми не так далеко від кордону, майоре. Години за дві цей паротяг домчить до Бродів. А всі супровідні документи давно готові.

– Ви мрійник, пане граф, якщо думаєте, що локомотив виїде з цього складу, – промовив Фішер.

– Впевнений, що виїде.

– Це ж чому?

– Зараз побачите… Полковнику, – звернувся він до Редля, не відводячи погляду від супротивника, – дайте команду солдатам.

– Abteilung! Zielen![95] – вигукнув той.

У ту ж мить над бортами вагона з’явилися люфи десятка гвинтівок і голови піхотинців у польових кепі.

– Ну от, – вдоволено сказав Орлов. – І оскільки солдати тримають вас на прицілі, то стуліть пельку, Фішере, і здайтеся поліціянтам. А вантаж попрямує в Росію.

– Мушу дещо уточнити, пане графе, – раптом сказав Редль.

Орлов здивовано глянув на нього.

– Що саме? – запитав він.

– Солдати, якими я командую, ціляться зовсім не у Фішера і не в його людей.

– А в кого, чорт забирай?

– У вас і в пана Грумма.

Орлов оторопів. Щоки його затряслися від злості, а над нижньою губою з’явилися зуби, мов у звіра.

– Ах ти австрійська собако, – прошипів він, – подвійний зраднику! Думаєш, так врятуєш свою шкуру? Всі дані про співпрацю з нами завтра ж будуть оприлюднені!

Наган в його руках раптом вистрілив, і Редль звалився на долівку. Услід за ним стріляти почав Грумм, цілячись у Фішера. Втім, той вчасно повалився на землю, й куля його не зачепила. Продовжуючи відстрілюватись, Орлов і Грумм кинулися до воріт. Кілька разів натиснула на спуст Клавдія, проте світло прожектора било їй просто в очі, тому жінка також не влучила. Що ж до піхотинців, то, не отримавши жодної команди, вони й далі продовжували нерухомо за всім спостерігати.

– Чорт забирай, Вістовичу! Затримайте цих падлюк! – лежачи на підлозі, заволав Фішер.

Втім, і комісар, і Самковський зберігали спокій.

– Не переймайтеся, майоре. Далеко вони не втечуть, – відповів йому Вістович.

І справді, зовні почулися звуки пострілів і гучні прокльони російською.

– Капрал Муравський вже про все подбав, – мовив ад’юнкт і рушив до воріт.

Якийсь час усі присутні схилилися над Редлем. Тому пощастило – рана виявилася легкою, хоч і болючою. Солдатам було наказано негайно доставити полковника до лікарні.

Коли вони вийшли, обережно несучи пораненого офіцера, в приміщенні запанувала тиша. У цій тиші з кабіни вибрався нарешті машиніст і поспіхом вибіг за ворота.

– Пане Вайсманне, – озвався врешті майор, звертаючись до нерухомої постаті в кутку, – чи могли б ви перевірити вантаж у вагоні?

– Звісно, – відповів ювелір і з дивовижною спритністю заліз нагору.

Кілька хвилин він шурхотів усередині, залишаючись невидимим для решти, а потім його розчервоніле обличчя знову з’явилося над бортом вагона.

– Все тут! – схвильовано вигукнув він, а потім підняв руку, в якій тримав чималий золотий злиток. – Багатство Бобровського тут!

– Не галасуйте, пане Вайсманне, – заспокоїв його майор. – Усе треба зробити спокійно і з холодною головою.

– Ваша правда, пане Фішере, – погодився ювелір, хоча тремтіння у голосі в нього не зникло. – Будьте ласкаві, подайте сюди мій саквояж.

Майор виконав прохання, і Вайсманн дістав з нього рахівницю й чималий бухгалтерський журнал.

– Зробити що? – запитав комісар.

– Бачте, Вістовичу, пан Яків Бобровський, власник скарбу, в обмін на свою безпеку, прусський паспорт і нове життя доручив нам розпорядитися його багатством на свій розсуд. Точніше так, аби воно послужило усім на благо.

– Це ж як?

– Зараз побачите…

Фішер роззирнувся. За кілька метрів від них стояли Клавдія і Маґда. Самковський ще не повернувся. Більше тут нікого не було.

– Яких ви зазнали витрат, пане комісаре? Маю на увазі, допомагаючи сьогодні Третьому відділу? – запитав майор.

– Четверо поліціянтів і капрал, що ними командував, ризикували життям, арештовуючи Орлова й Грумма. Вони заслуговують на компенсацію.

– Отже… – промовив угорі Вайсманн, пересуваючи кісточки рахівниці. – По п’ятсот крон поліціянтам і сімсот капралу. Слухаю далі.

– Мій помічник, ад’юнкт Самковський, також заслуговує на винагороду.

– Тисяча крон пану Самковському.

– Це все.

– А вам, комісаре? – запитав його Фішер.

– Коли-небудь у Берліні я потребуватиму допомоги, – сказав після паузи Вістович. – Отоді й нагадаю про борг. Від прусських грошей у мене поки що самі неприємності…

Майор хмикнув, але ствердно кивнув.

– Куди ви відправите решту цього скарбу? – поцікавився комісар.

– Третину повернемо Бобровському, – відповів Фішер. – А все інше піде в Росію, як і хотів Орлов.

– Ви жартуєте?

– Ні, комісаре. Хіба до жартів, коли у вагоні золота й коштовностей майже на сімдесят мільйонів марок? Орлов хотів, щоб гроші прибрав до рук петербурзький Генштаб. Ми ж вкладемо їх у російську революцію. Ось тут, – він вказав на вагон, – гонорари усіх їхніх гапонів та ульянових, що, як інженерна вибухівка, підривають Росію зсередини.

– Сімдесят мільйонів? – не повірив Вістович. – Це ж гігантська сума!

Фішер скривив посмішку.

– Саме стільки, пане Вістовичу, коштують кілька годин ведення війни. І завдання нашої розвідки – щоб Росія її програла. Ще до початку, до першого пострілу. Повірте, вся Європа зітхне з полегшенням…

VIII

Лемберг

20 квітня 1906 року

У ресторації Вільгельма Вебера на вулиці Ґродзицьких[96] зазвичай збиралися поціновувачі добрих райнських вин. Сюди їх кожні два місяці постачали прямісінько з Пфальцу разом із добірними сортами німецького сиру. Влітку ж, у спекотні дні, кожен охочий міг замовити собі глек прохолодного Apfelwein[97], доставленого з Гессена у велетенських дубових діжках, які, втім, порожніли менше ніж за тиждень.

Вістович зайшов досередини й вмостився за вільний столик біля вікна. Звідси виднівся ріг вулиці, що далі переходила у площу Стрілецьку[98]. З цією площею у комісара були пов’язані чи не найгірші спогади за всю його поліційну кар’єру. Приблизно в цю саму весняну пору чотири роки тому там відбувся мітинг робітників, який очолили галицькі соціалісти. Звісна річ, на площу стягнули ледь не всю львівську поліцію, якій доручили стежити за порядком і, не вагаючись, арештовувати тих, що закликатимуть до радикальних дій. Крім того, неподалік, на Старому Ринку, стояла рота піхотинців ц. і к. полку «Барон фон Георґі»[99], яка, за необхідності, мусила допомогти поліціянтам.

Втім, очільник мітингарів Семен Вітик[100], сам заспокоював гарячі голови і вже за дві години наказав усім розійтися. Вістович зітхнув із полегшенням. Попри те що це була найбільша демонстрація галицьких робітників за останній рік, тут вперше не прозвучало жодного заклику до повалення буржуазно-поліційної влади, а присутні, хоча й дискутували голосно й гаряче, втім, робили це без жодного злостивого азарту й ненависті в очах. «Можливо, вплинула добра весняна погода, – подумалося комісару, – а може, ці ліваки й справді не такі кровожерливі, якими здавалися раніше».

Раптом зі сторони монастиря бенедиктинок почулися голосні вигуки. Потім розбилося скло – чи то віконне, чи то пляшкове. Вістович, що разом із Самковським та ще п’ятьма поліціянтами стояли неподалік, на вулиці Костельній[101], одразу кинулись туди. Як виявилося, хтось із гурту робітників, проходячи повз піхотинців на Старому Ринку, не зміг минути їх спокійно й зачепив тих образливим словом. Дійшло до штовханини, і солдати відтіснили їх назад на площу. Поліціянти наспіли якраз у той момент, коли мітингарі почали жбурляти в піхотинців каміння, а ті відповіли залпом гвинтівок. Бійки, стрілянина й арешти тривали до кінця дня. Під вечір нарахували п’ятьох убитих і кілька десятків поранених. Причому жоден солдат чи поліціянт не постраждав. На цьому факті особливо наголошували наступного дня усі ліві газети, а через місяць – адвокати жертв у суді. Вирок видався м’яким навіть поліціянтам, які, ясна річ, свідчили на користь військових. Капітана, що командував піхотинцями, відправили на неспокійні Балкани, а солдатів покарали двома тижнями гауптвахти.

Вістович відігнав від себе неприємні спогади й подивився на годинник. Майже четверта по полудню. Невдовзі сюди мали прийти Самковський і доктор Фельнер, що, власне, й призначив їм тут зустріч.

Наблизився кельнер і люб’язно запитав гостя, чого той бажає. Комісар замовив п’ятирічний Spätburgunder[102]. Якщо він вже в ресторації Вебера, то варто пити вино, яке у Львові знайдеш тільки тут.

Йому раптом подумалося, що десь о цій порі з Головного двірця відправляється той самий експрес, яким він повернувся кілька днів тому зі Швейцарії. Навряд чи Фішер, Клавдія, Маґда, Вайсманн і той росіянин Бобровський вирішили затриматися в Лемберзі надовше. Найпевніше, всі вони зараз на пероні й чекають прибуття поїзда.

Вчора, коли закінчилася вся та чортівня на Підзамчому, він намагався упіймати погляд Маґди, але вона вперто вдавала, що бачить Вістовича ледь не вперше. Можливо, так краще було для неї та її кар’єри в A III b. Є, зрештою, щось солодко-авантюрне в тому, щоб бачитися з нею отак випадково й за жорстких обставин, а при сторонніх вдавати незнайомців. Чимось це нагадувало картярську гру, де щаслива карта лежить поруч із тією, через яку можна втратити все.

У ресторацію зайшов Самковський і роззирнувся, шукаючи Вістовича. Комісар махнув йому рукою.

– Повірити не можу, – видихнув ад’юнкт після привітання. Очі його світились від радощів.

– Що сталося, Самковський? – запитав його шеф, хоч насправді розумів, що сталося.

– Тисяча крон, – стишивши голос, сказав ад’юнкт. – Щойно отримав повідомлення з пошти…

«Добре, що Фішер дотримав слова», – подумав Вістович.

За кілька хвилин з’явився доктор. Кельнери зустріли його широкими усмішками, знаючи того, вочевидь, вже не перший рік. Замовивши на ходу, він приєднався до колег за столом.

– Ви бачили, яка знадвору прегарна весняна погода, комісаре? – запитав доктор, вказавши пальцем на вікно.

Вістович кивнув.

– Так, потепліло.

– Потепліло настільки, що навіть я охочіше попрацював би у своєму саду, копирсаючись у землі, ніж перебирав би кістки давно померлого майора.

Фельнер говорив удавано ображеними тоном. Усі, звичайно, розуміли, що навіть якби не було відкопаних на Янівському цвинтарі останків Казимира Сафронського, доктор все одно перебував би зараз на службі.

– Аналіз ви також провели? – комісар відчув, як всередині нього зароджується легке хвилювання.

– Так, Вістовичу. І жодного арсену в кістках я не знайшов. Хоча підкреслюю, навіть якщо Сафронського й отруїли, не обов’язково ця сполука мала б осісти в кістковій тканині, – промовив доктор. – Тобто, якщо бути відвертим, комісаре, ексгумацію ми провели дарма. Не знаю, як ви це поясните Шехтелю.

– Недарма, – відповів комісар.

– Як скажете, – Фельнер розвів руками. – Так чи інакше, бажаю вам успіху.

Невдовзі підійшов кельнер із вином для доктора і Самковського. Чоловіки піднесли келихи й мовчки випили.

– До речі, – продовжив Фельнер, – вітаю вас, мої панове, з тим, що той зарізяка Брюкнер тепер за ґратами.

– Тільки жаль, що він – не наш маніяк, – розчаровано зазначив Самковський, – інакше ми б зараз пили святкового шампана.

– Я вже казав директору, що знайшов між пальцями одного з убитих кілька ниток, – мовив доктор. – Отож, замість копирсатися в саду…

– Дідько, Фельнере! Та вже дайте спокій з тим садом, – перебив комісар.

– Ви заздрите, Вістовичу, бо живете в кам’яниці, де можете вирощувати хіба що плісняву на стінах, – не здавався доктор. – Так-от, мої панове, нитки ці походять з доволі дорогого гарнітура, пошитого рік-півтора тому. Колір темно-синій. Можливо, це вам допоможе.

Комісар кивнув.

– Дякую, докторе.

Далі він закурив і звернувся вже до всіх:

– Друзі, чи не проти ви замовити цілу пляшку тутешнього відмінного вина й перебратися на Пекарську?

Фельнер поперхнувся від несподіванки.

– Куди-куди? – перепитав він.

– До вас у мертвецьку.

– Хай вам чорт, комісаре! Я щойно звідти. Повірте, тут значно приємніше!

– Обіцяю, після цієї поїздки ми розвіємо будь-які сумніви щодо смерті майора Сафронського.

– Але ж які тут сумніви, комісаре? Арсен…

Втім, Вістович його не слухав. Він підійшов до кельнерів, попросив ще пляшку і, розрахувавшись, рушив до виходу. Фельнеру й Самковському не лишалося нічого іншого, як іти за ним.

– Що ви взяли? – запитав доктор вже у фіакрі, який прямував на Пекарську.

– Рислінг, – відповів комісар і простягнув йому куплене вино.

– Хоч якась приємність, – зітхнув Фельнер і пригледівся до етикетки.

Фіакр зупинився навпроти Бюро судової медицини, і Самковський раптом пригадав, коли був тут востаннє. Тоді вся ця моторошна сіра будівля була для нього наповнена відчуттям присутності чорнявої асистентки доктора. Тепер, знову ідучи тим самим довгим вологим коридором, він мимоволі втягував носом повітря, ніби намагаючись у підгнилому повітрі вловити запах її парфуму.

– Тут лише ми? – вирвалось у нього запитання.

Фельнер глянув на нього поверх окулярів.

– Є кілька трупів у сусідньому приміщенні, – відповів доктор.

– Як добре, що вони не п’ють. Усе нам залишиться, – додав комісар.

Чоловіки розлили вино у три склянки й кілька хвилин його смакували.

– А Зося? – знову запитав ад’юнкт.

Фельнер почервонів як рак.

– Відпустив її сьогодні раніше. Одразу, як дав раду тим кісткам, – пробурмотів доктор.

– До речі, про кістки, – сказав комісар, відставляючи склянку. – Перейдімо до справи.

– Як скажете, – з полегшенням у голосі мовив Фельнер. – Ходімо в лабораторію…

Останки лежали на металевому столі, викладені у природному порядку.

– Для аналізу нам би знадобився усього один фрагмент, але ви, комісаре, попросили чомусь добути увесь скелет, – зауважив доктор, вмикаючи електричне світло.

– Насправді, я сподівався не лише на пробу Марша. Зараз поясню… – сказав Вістович. – Самковський, ви прихопили те, що я просив?

– Так, шефе.

Ад’юнкт відкрив свого затертого портфеля й дістав звідти папку з позначкою «Рік 1876».

– Якимось дивом, докторе, у справі Сафронського немає жодних анатомічних приміток. Не вказано, наприклад, чи мав цей чоловік переломи. Не зазначено його зріст і вагу. Словом, немає всього, що дозволило б перевірити, чи перед нами саме скелет жертви, – промовив Вістович. – Маєте рацію, стільки матеріалу й справді не знадобилося.

– Послухайте, комісаре, я тоді був лише асистентом і зазвичай щодня мав десяток трупів, – обурився Фельнер, – крім того, тридцять років тому усі канони були іншими.

– Я зовсім вас не звинувачую, докторе, – примирливо сказав Вістович, – я лише констатую факт…

Він розгорнув папку й обережно витягнув звідти фотопластинку з портретом офіцера.

– На щастя, світлину, на якій ми добре бачимо обличчя майора, у справу все-таки додали. Зверніть увагу на його широкий лоб. Зазвичай це ознака глибокого інтелекту, – продовжив комісар. – Також виразною особливістю я б назвав відстань між очима. Вони в майора були широко посаджені… А тепер давайте порівняємо фото з черепом.

З цими словами Вістович поклав портрет на стіл. Самковський і Фельнер якийсь час мовчали. Ад’юнкт озвався першим:

– Лоб у померлого вузький. Відстань між очима… у пропорції значно менша, ніж на портреті.

– Вилиці також різної форми, – додав комісар. – Висновок один: перед нами зовсім не скелет майора Сафронського. Вам, пане Фельнере, підсунули стороннього мертвяка.

– А де ж майор? – промовив доктор. – Куди подівся справжній труп?

Його обличчям котився піт, мов у студента, що провалив іспит.

– Нікуди, докторе.

– Що ви цим хочете сказати?

– Що Сафронський, найпевніше, щасливо дожив до наших днів.

Слова комісара, сказані упівголоса, прогриміли, мов грім. Самковський і Фельнер зблідли так, ніби скелет на столі раптом почав рухатись.

– Тобто його смерть була інсценізацією? – перепитав ад’юнкт.

– Я в цьому переконаний.

– Але хто розіграв цю комедію?

– Він сам. Як розповів мені оберкомісар Кронфельд, той, що вів цю справу, в майора були велетенські борги. Тож лишалося або зникнути, або гнити у в’язниці. У випадку смерті боржника закон стає поблажливішим до його родичів, що переймають боргові зобов’язання. Цим Сафронський і скористався. Його вдова, схоже, продала всі коштовності й дорогі меблі, які мала, розрахувавшись таким чином з усіма кредитними спілками. Хоч, може, й не сповна, і борги цього живого мерця досі висять над нею, мов Дамоклів меч…

– Якщо майор і справді не помер, то де він зараз? – промовив доктор.

– А ось це і я хотів би знати, – сказав Вістович.

Була вже шоста, й чоловіки, не допивши свого вина, розійшлися. Вістович вирішив не брати фіакра. Хотілося пройтися майже безлюдною вулицею до середмістя, щоб думки краще повкладалися в голові. Його роздуми перервав гучний дзвін на вежі Бернардинського монастиря. Вірних скликали на вечірню месу. Мовби здивувавшись тому, як швидко він опинився в цій частині міста, комісар роззирнувся й пришвидшив крок. Перетнув Валову й через Галицьку швидко вийшов на Ринок. За кілька хвилин комісар уже був у своєму помешканні на Вірменській.

Всередині він довго не затримався. Знайшов рукопис, який у поїзді йому читала Маґда, поклав його у портфель і, замкнувши двері, знову вийшов на вулицю. Спогади про цю жінку знову нестерпно обпекли, тому думка, що сьогодні він позбудеться нарешті цих паперів, по-своєму тішила.

На рецепції готелю «Метрополь» він попросив повідомити про свій візит постояльця на прізвище фон Шпрегорф, а сам вмостився за столиком у вестибюлі й попросив кельнера принести йому гербати, яблучного штруделя і чарку коньяку. Комісару здавалося, що міністр буде спускатися довго, зрештою, невідомо, чи він у цей час перебуває в номері, можливо, його ще шукатимуть, а тому часу, аби так-сяк перебити голод, у нього буде достатньо. Втім, як не прикро, але вже за десять хвилин Вістович почув за своїм лівим плечем його тріскучий голос:

– Bon Appétit, пане комісаре!

Поліціянт був змушений поспіхом прожувати кавалок штруделя й ковтнути його, ледь при цьому не вдавившись. Постоялець і гість потиснули руки. Тоді фон Шпрегорф знаком попросив кельнера принести йому такий же коньяк, що мав перед собою Вістович.

– Тут можна вільно говорити? – запитав комісар.

Міністр кивнув.

– За десять хвилин прийде піаніст, тож будьте певні, нас ніхто не підслухає. Рецепціоніст і кельнер тут порядні й не підслуховують. За три дні я в цьому переконався.

– Сьогодні останній день з відведеного мені терміну, тож я мушу відзвітуватись перед вами, – почав Вістович. – Новини у мене для вас переважно хороші.

– Зізнаюся, я вже думав, що у вас нічого не вийшло, – усміхнувшись, сказав міністр, – радий, що помилився.

Вони закурили й дочекалися, доки офіціант принесе фон Шпрегорфу замовлення.

– Почну з того, що єдиний примірник рукопису італійською в мене. І я готовий передати його вам, – сказав комісар і витягнув папери з портфеля.

– Жартуєте? – зрадів міністр. – Повірити не можу… А як щодо оригіналу?

– Оригінал в єдиному екземплярі зберігається в Цюриху. У мене є адреса.

– Чудово! – похвалив фон Шпрегорф. – Шкода тільки, що Цюрих так далеко… Ви бачились із Сапфо?

Комісар кивнув.

– І як вона?

– Не сказав би, що добре. Живе без особливої розкоші.

Фон Шпрегорф відвів погляд і спрямував його у свій коньяк. Тим часом у вестибюлі почулися звуки рояля. Піаніст і справді почав роботу рівно о сьомій.

– Третій день його слухаю, – сказав міністр. – Блискучий виконавець і до того ж з прекрасним репертуаром.

– Є ще одна річ, яку ви мусите знати, – продовжив Вістович, не підтримавши його теми. – Чоловік пані Сафронської, найпевніше, живий.

Фон Шрегорф вирячився так, що очі його, здавалось, от‑от опиняться на лобі.

– Що ви таке кажете?

– У мене є докази, з якими я принагідно вас ознайомлю.

– Авжеж, чорт забирай!

– Майор інсценував свою смерть, щоб позбутися боргів, у які заліз по самі вуха. Обставини сприяли: ходили чутки про ваш роман із його дружиною. Отже, всі підозри впали одразу на Ельвіру. Мовляв, осліплена коханням, спровадила на той світ чоловіка… Сафронський таким чином помстився їй і позбувся кредиторів. Одним каменем поцілив двох птахів.

– І де він тепер?

– Цього я ще не знаю. Але в мене є підстави підозрювати, що помститися він хотів не лише їй, але й вам і всій поліції, яку ви представляєте. Доки ви, пане міністре, були у Відні, помста видавалася неможливою. Аж ось повідомляється про ваш візит до Лемберга.

– Хочете сказати, що недавні вбивства поліціянтів – це його рук справа і мені слід остерігатися? – перепитав фон Шпрегорф.

– Радше вам слід якнайшвидше покинути наше місто, – уточнив Вістович, – така моя порада. Бо надто дивно вже дії маніяка фактично збіглися в часі з вашим тут перебуванням.

– Я збирався виїхати вранці.

– Правильне рішення.

– Але тепер залишусь надовше. Якщо йому потрібен я, то міністр поліції не тікатиме.

Фон Шпрегорф підвівся. Вістович також.

– Шукайте його, – сказав міністр. – Якщо буде потрібна моя допомога, зв’яжіться зі мною через тутешню рецепцію.

Залишивши на столі гроші за випивку, він рушив до сходів і піднявся ними нагору. Тепер комісар міг спокійно доїсти свій штрудель. Щоправда, той смакував йому вже значно менше.

За чверть години Вістович неохоче поплентався додому. З одного боку, втома пробирала його до самих кісток й хотілося виспатись як слід, а з іншого – помешкання в цю пору було сирим і порожнім.

Саме тому вечірній візит Бейли став для нього спасінням від самотньої нудьги. Побачивши її на порозі з акуратним кошичком в руках, у який складають зазвичай наїдки для посиденьок на природі, комісар засяяв від щастя і, щойно повісивши її пальто й капелюшок на металевий вішак, заходився розпалювати дрова в п’єцу.

Жінка критично роззирнулася.

– У тебе знову безлад, – сказала вона з докором.

Після цього розпакувала кошик. На столі з’явились кармонадлі з гірчицею і салатою, свіжий хліб, сир і шматок вудженини.

Вістович промовисто ковтнув слину й приніс із кухні посуд. Переклав усе з пакунків на тарілки.

– Отже, я правильно здогадувалася. Ти не вечеряв, – засміялась гостя.

– З’їв штруделя, розмовляючи з міністром поліції.

– Маєш талант добирати товариство.

Обоє засміялися. Після вечері, не запалюючи світла, пили трав’яну гербату. Вістович подумав, що якби не Бейла, то він хляв би зараз який-небудь міцний аквавіт, заїдаючи першими-ліпшими недоїдками зі своїх запасів.

– Я знайшла школу для тієї дівчинки, Ляни, – сказала Бейла. – З осені може навчатися.

Вістович сердечно їй подякував.

– Я попросив постерункових, щоб навідувались у будинок, де вона мешкає, – додав комісар. – І раз на місяць виводили її горе-батька на задвірок, щоб нам’яти боки. Так, аби йому навіть на думку не спадало лупцювати когось у домі.

Бейла відвернулася.

– Не люблю я цю твою методу, Адаме, – промовила жінка, спостерігаючи, як на вулиці один за одним спалахували електричні ліхтарі.

– Іншої не існує, – відповів комісар, – як не існує навіть закону, що дозволить мені заарештувати цього типа й кинути за ґрати.

Вони трохи помовчали, і Вістович не зводив погляду з її тендітної темної постаті, що тримала в руках теплу чашку. Для нього Бейла зараз була уособленням спокою і затишку.

– Можеш курити, якщо хочеш, – озвалася вона.

Він підвівся і відчинив оберлюфт на вікні. Дістав цигарку й підпалив її запальничкою. З насолодою затягнувся димом. Цього йому справді не вистачало для цілковитої гармонії.

– А про що ти говорив із міністром? – почув він запитання Бейли.

– Колись він мав любовний зв’язок з однією тутешньою пані, заміжньою за офіцером, – трохи повагавшись, почав розповідь комісар. З одного боку, він виказував делікатні факти слідства, про які не знали навіть Самковський і Фельнер, а з іншого – Бейла була єдиною, кому він довіряв навіть більше, ніж собі. Невдовзі офіцер помер від отруєння. Підозра впала на його вдову. А міністр, замість підтримати її, втік до Відня. Його коханка відбула термін у в’язниці. Повернувшись, вона помстилася у доволі вишуканий спосіб. Написала еротичний роман під назвою «Розпусний міністр». Про їхній зв’язок.

– Ти говориш про Ельвіру Сапфо? – запитала Бейла.

– Звідки ти знаєш? – від подиву комісар подавився димом і мусив якусь мить відкашлятись.

– У мене є примірник її роману. Встигла купити, перш ніж поліція вилучила весь наклад із книгарень. Доволі непогано написано, мушу зізнатись… Але продовжуй! Це перше твоє розслідування, яке мені до вподоби.

– Сьогодні вранці з’ясував, що майор Сафронський, чоловік цієї Сапфо, насправді живий. Принаймні ніхто його не труїв.

– Який жах! – не стрималася Бейла. – Бідолашна Сапфо! Усі в’язничні жахи пережила абсолютно незаслужено…

– Аби ти ще більше її пошкодувала, додам, що на її плечі звалилися всі його борги… Втім, важливо не це. Убивства поліціянтів, про які ти, безумовно, знаєш з газет, стаються за кілька днів перед приїздом міністра. Так, ніби хтось вирішив покарати всю поліційну структуру: від низів до верхів, від постерункових і унтер-офіцерів до…

– До міністра?

– Саме так. Тільки фон Шпрегорф поки що живий.

– І ти думаєш, що вбивця – цей майор, якого вважали мертвим?

– Поки що це головна моя версія.

Комісар загасив недопалок і закурив знову. З вулиці потягнуло холодом, але Вістович, хоча й був у самій сорочці, його не відчував. Бейла щільніше загорнулася в ковдру.

– А міг він повернутися до дружини? – раптом сказала вона.

– Хто? Сафронський? Навряд…

– Чому ж?

– По-перше, тому що Ельвіра не пустила б його навіть на поріг. Адже саме через нього вона втрапила до в’язниці.

– Гадаю, Сапфо звинувачує в цьому не його, а міністра, свого колишнього коханця. З чоловіком її зв’язує інше відчуття.

– Яке ж?

– Відчуття вини. Вона колись його зрадила і тепер, щоб спокутувати свій вчинок, дбає про нього, переховуючи від світу. Адже вона не лише дружина, але й католичка…

Комісар відійшов від вікна й почав міряти кроками темну кімнату.

– Хтозна, може, ти й маєш рацію, – сказав він за якийсь час. – Коли я прийшов у її помешкання, Ельвіра сказала, що відпустила служницю, але ж зрозуміло, що ніякої служниці в неї немає… Вона живе надзвичайно скромно й мусить сама займатися домашніми справами. А втім, біля столика стояло два крісла, а в креденсі кавник з двома філіжанками, мовби вранішню каву вона п’є з кимось, а не сама.

– Якщо хочете знати щось про жіночі таємниці, комісаре Вістовичу, то й запитувати слід жінку! Чоловік у нашому світі, як сліпець серед лісу, – підсумувала Бейла.

Тим часом Вістович увімкнув світильник і дістав з шухляди листок паперу й перову ручку «Watermann».

– Пробачиш мені, якщо я відволічуся на кілька хвилин? – запитав він Бейлу.

– Гаразд, але я в цей час роздягатимусь…

Він усміхнувся. Як сильно, виявляється, потребував її присутності й жартів.

– А що ти писатимеш? – запитала вона.

– Панегірик на честь одного видатного слідчого з минулої епохи. Сей достойний муж зветься оберкомісар Франц Кронфельд…

«Достойний муж» наступного дня ще до полудня увірвався в кабінет Вістовича й жбурнув листа йому на стіл.

– Що ви собі дозволяєте, комісаре? – вигукнув він.

Щоки його тремтіли від злості. Очі, вочевидь, палали, проте були сховані за темними окулярами. Одягнений Кронфельд був у довгий плащ і старомодний капелюх. На руках мав шкіряні рукавиці. Самковський схопився з-за свого столу й виструнчився. Вістович же тільки підняв очі.

– Доброго ранку, Herr Oberkommissar, – привітався він, – бачу ви отримали моє послання. Схоже, ц. к. Дирекції пошти працює відмінно.

– Що ви хотіли сказати, повідомляючи мені про воскресіння Лазаря, якого я, з ваших слів, замкнув особисто в склепі? – процідив той крізь зуби.

– Що одне з ваших найгучніших розслідувань не варте й мишачого лайна! – Вістович тепер і сам підвівся й сперся кулаками на стіл.

– У мої часи, комісаре, я мав би право викликати вас на поєдинок, – промовив Кронфельд, – пояснюйте, чорт забирай, що ви маєте на увазі.

– Майор Сафронський не помер від отруєння. Найпевніше, він досі живий. Через вас у в’язницю потрапила невинна жінка.

Запала мовчанка. Вістович не міг бачити погляду оберкомісара, але здогадувався, що в його очах, якби не темні окуляри, можна було б прочитати одночасно розгубленість і зранене самолюбство.

– Вимагаю доказів, – прохрипів він.

– Ми з Самковським збиралися якраз навідати пані Сафронську в її помешканні на Личаківській. Можете поїхати з нами, – запропонував комісар.

– Навіщо?

– Перевіримо, чи він не там. У мене є певні підозри щодо нього.

Не кажучи ні слова, Кронфельд вийшов з кабінету, проте коли комісар і ад’юнкт спустилися вниз, то побачили, що він їх чекав.

Дорога зайняла небагато часу, впродовж якого жоден не промовив ані слова.

Перш ніж постукати у знайомі двері, Вістович крадькома глянув на поліційного емерита. Той мав незворушний і навіть байдужий вигляд, мовби збирався зайти не в помешкання особи, якій зруйнував колись життя, а в крамницю з яким-небудь дріб’язком, необхідним для дому.

Чекати, доки пані Сафронська відчинить, довелося довго. Поліціянтам вже почало здаватися, що її немає вдома або ж всередині щось сталося, коли почулося клацання замка й брязкіт дверних защіпок. Господиня відчинила двері, залишивши між собою й нежданими гостями дверний ланцюг.

– Знову ви? – здивувалася пані Сафронська, побачивши перед собою обличчя Вістовича.

– Цього разу не сам, – відповів той, знімаючи капелюха. – Зі мною мій колега і…

– Але я все вам сказала.

– Хай вам грець, відчиняйте! – гримнув Кронфельд і, просунувши руку за двері, зірвав ланцюга з гачка.

Одразу після цього він безцеремонно зайшов до передпокою.

Вістовичу й Самковському не лишалося нічого іншого, як піти слідом. Пані Сафронська перелякано притиснулась до стіни.

– Ось ці добродії, пані Ельвіро, стверджують, що ваш чоловік, якого ви отруїли, живий. Це так? – запитав у неї оберкомісар.

Жінка не відповіла, а тільки схлипнула й притиснула долоні до обличчя.

– Це так?! – підвищив голос Кронфельд.

Вістович уже збирався втрутитись, коли голос за його спиною змусив завмерти всіх.

– Так, скурвий ти сину. Дай їй спокій.

Перш ніж комісар озирнувся, погляд його зачепився за стіл, де стояла відкоркована пляшка вина і два келихи.

У дверях вітальні з’явився згорблений чоловік, що спирався на палицю. Важко переставляючи ноги, він підійшов до крісла і, кривлячись від болю, сів.

– Сьогодні ми маємо свято, – промовив він, вказуючи поглядом на вино, – моя неймовірна Ельвіра сплатила кредиторам останню крону з моїх боргів…

Кронфельд іронічно глянув на Вістовича.

– Ви, здається, в чомусь підозрювали цього пана, якому ледве вдається самостійно ходити, – сказав він. – Думаю, якраз час його допитати.

Скрививши єхидну посмішку, оберкомісар подався до виходу. Тим часом, Ельвіра стримала Вістовича за рукав:

– Мій чоловік дуже хворий, пане комісаре, – сказала вона, – боюся, не витримає, якщо ту справу знову відновлять…

– Кого поховали тоді замість нього? – запитав Вістович.

– Якогось молодого волоцюгу. Той помер під нашими вікнами, от у Казимира й виник тоді такий план… Він у всьому розкаявся… Будь ласка, не тривожте минулого.

– Слідство завершено, – сухо відповів комісар. – На все добре, пані Сафронська.

Вийшовши з будинку, троє чоловіків якийсь час мовчки курили, уникаючи погляду один одного. Самковський спостерігав, як з Верхньої Личаківської вниз поволі їхав переповнений трамвай, своїм дзеленчанням розганяючи юрбу дітлахів і роззяв-перехожих, що пленталися посеред вулиці. Вістович розглядав квітучу вишню, що визирала з чийогось саду, спираючись на кам’яний мур. Комісар врешті викинув недопалок і вже збирався йти у бік Митної, коли ж до нього озвався Кронфельд:

– Я трохи погарячкував. Не тримайте на мене зла, Вістовичу.

– У жодному разі, пане оберкомісаре. Знаючи, що з вами зробить власне сумління, можу лише поспівчувати, – відповів той.

Не попрощавшись, вони з Самковським залишили його самого посеред хідника й спішним кроком подалися до Дирекції, щоб встигнути на післяобідню нараду в кабінеті Шехтеля.

Директор мав бадьорий вигляд, усміхався й приязно запропонував підлеглим пригоститися кавою з чималого дзбанка посеред столу. Поруч стояло кілька гарних філіжанок і цукорниця з корецької порцеляни. Шехтель полюбляв вишуканий посуд. Порцелянова мануфактура у волинському містечку Корець вже понад 60 років як занепала. Тому директор з особливим завзяттям скуповував їхні вироби всюди, де тільки міг.

– Хочу привітати вас із успішним завершенням слідства, панове, – урочисто звернувся він до підлеглих. – Маніяка вже спіймано, і тепер можна зітхнути з полегшенням.

– Прикро ваш розчаровувати, Herr Direktor, але справжнього маніяка не спіймано, – заперечив комісар.

– Як? А Брюкнер? Той самий, що привселюдно обіцяв убивати поліціянтів. Чи не так, пане Самковський?

– Пане директоре… – спробував сказати щось ад’юнкт, втім, Шехтель його не слухав.

– Ви вдвох зв’язали його, мов кабана, і притягнули у в’язницю! – з гордістю промовив директор. – Я вами пишаюся, чорт забирай! А щодо тих двох російських конфідентів, я маю на увазі Орлова і Грумма, то ними заопікується Evidenzbüro. А саме – полковник Редль, щойно одужає. Сьогодні мав з ним коротку телефонічну розмову, і він повідомив, що за тиждень-півтора його випишуть зі шпиталю…

Двері кабінету без стуку раптово прочинились, і всередину зайшов міністр фон Шпрегорф. Тепер комісар збагнув, чому Шехтель виставив на стіл свою колекційну порцеляну. Усі присутні підвелися.

– Вітаю вас, панове, – сказав міністр, знаком показуючи, що можна сісти.

Поліціянти привітались у відповідь.

– Бажаєте кави, пане міністре? – запопадливо мовив директор.

– Ні, дякую, – відмовився той. – Перейдімо одразу до справи.

– Як скажете.

Шехтель вирівнявся у кріслі й прибрав поважного вигляду.

– Пане міністре, – почав він, – радий звітувати, що львівська поліція завершила слідство у справі жорстокого маніяка, що досі тримав у страху наше місто…

Фон Шпрегорф здивовано глянув на Вістовича.

– Це правда, пане комісаре? – запитав він.

Вістович завагався з відповіддю, але, зловивши на собі вогненний погляд Шехтеля, відповів ствердно.

– А як же той майор, що виявився живим? – допитувався міністр.

– За стільки років він перетворився на хворого й майже немічного чоловіка, – сказав комісар, – тому, як з’ясувалося, немає жодних підстав його підозрювати.

– Крім того, наші поліціянти затримали двох російських агентів… – директор ніяк не хотів переривати свою доповідь.

Втім, фон Шпрегорф підвівся, і йому довелося замовкнути. Решта також посхоплювались зі своїх місць.

– Якщо справу завершено, то я сьогодні ж повертаюся до Відня, – повідомив він. – Мене тут більше нічого не тримає.

Діставши з кишені візитівку, простягнув її Вістовичу.

– Знайдіть мене коли-небудь у столиці, комісаре. Мої слова про вдячність не були порожнім звуком.

– До побачення, панове! – попрощався він з усіма і вийшов за двері.

На Шехтеля після цього було гірко дивитись. Здавалося, директору хотілося одночасно розридатись і придушити Вістовича. Врешті, нервовим жестом той наказав підлеглим залишити кабінет. Ад’юнкт і комісар, так і не допивши кави з корецької порцеляни, вийшли.

У коридорі вони зупинились і поглянули один на одного.

– І що робимо далі? – трохи розгублено запитав Самковський.

– Маю охоту випити чогось міцного, – відповів комісар. – Складете компанію?

Ад’юнкт стенув плечима.

– Чому б ні…

– Тоді ходімо звідси, доки ніхто не спаскудив нам таких чудових планів.

Поліціянти вийшли на вулицю й небавом рушили вздовж Академічної на Баторія, а відтак, перетнувши Галицьку площу, а далі Валову, опинились на Сербській. Тут Вістович зупинився біля кнайпи «Мінотавр».

– Бували тут раніше, Самковський? – запитав комісар, коли вони зайшли всередину й вмостилися за вільним столиком.

– Уже й не пригадую, але про цю кнайпу згадував хтось із наших слідчих, – відповів той.

– Он як? Чому?

– У Полтві знайшли тіло співачки, котра в ніч смерті мала тут виступ. Свідки вказали на цього Орлова, якого ми арештували на Замарстинові разом із Груммом. Тож розслідування було коротким.

– Ми з вами щасливці, Самковський, – усміхнувся Вістович. – Вдалося відновити справедливість у справі тридцятирічної давнини, допомогти прусській розвідці відправити в Росію золото, за яке там зроблять переворот, замкнути двох російських шпигів, один з яких на додачу ще й убивця, але маніяк, що розгулює в нас під носом і хтозна, може, навіть випиває у цій кнайпі, досі на волі.

Комісар важко зітхнув і додав слово, яке найкраще пасувало зараз його настрою:

– Курва…

Підійшов кельнер, і чоловіки замовили по гальбі пива й карафку горілки. Заїдати вирішили печеною гускою, квасною капустою, гуцульською бринзою і хлібом зі шкварками. Було зрозуміло, що ці двоє залишаться тут надовго.

Вістович і Самковський справді не поспішали. Наповнивши чарки оковитою, поліціянти одним духом їх спорожнили, приклалися до пива, а потім з апетитом вгризлися зубами в запашний хліб, на якому спочивали соковиті шкварки. Після цього кожен узяв по кавалку солоної бринзи, що розсипалася в роті на сотні дрібних шматочків, провокуючи рецептори на новий ковток чудової львівської горілки.

– Чому директор так швидко закрив справу? – запитав Самковський, відправляючи виделкою до писка жмут капусти.

– Бо сподівався, що міністр оцінить ефективність поліції під його шефством, – відповів комісар, вдруге наповнюючи їхні чарки.

– Здається, фон Шпрегорф мав його в дупі, – хмикнув Самковський.

– Точне зауваження, пане ад’юнкте, – похвалив Вістович.

– Дякую, шефе! Antoni Samkowski, melduje się na rozkaz[103], – жартівливо відповів його підлеглий.

– Наказую випити чарку. Негайно!

– Tak jest![104]

Шеф і підлеглий перехилили по другій, запивши оковиту пивом. Слідом за ним відправили до шлунків нову порцію хліба, шкварок, бринзи і капусти.

Після п’ятої чарки кельнер приніс їм розкішну печену птицю, яку в цілому Львові подавали тільки в «Мінотаврі». Обоє, мов за сигналом, відламали собі по гусячому стегенцю й, зачерпнувши ножем гірчицю, рівненько покрили нею золотисту шкірку, яка досі шипіла розпеченим тлущем, оскільки заледве п’ять хвилин тому страву дістали з печі. Чоловіки випили знову й вгризлися в м’ясо.

Непомітно наблизилася північ, але обоє й не думали завершувати свого бенкету.

– О дванадцятій кнайпа зачиняється, – промовив комісар, – але ще є клуб унизу. Таємний клуб, не для всіх.

– Знаю, шефе, – кивнув Самковський, – колись ми там заарештували одного збоченця.

– Скоро в Лемберзі не залишиться місць, де ми не арештовували збоченців і маніяків, Самковський, – підводячись, сказав Вістович.

Він підійшов до кельнера й промовив йому кілька слів. Той кивнув і провів їх сходами вниз. У той час як заклад нагорі зачинявся, унизу розваги лише починалися.

М’яке червоне світло розливалося між столиками й виплескувалось на кам’яні стіни. Кельнерки в шкіряних комбінаціях походжали між клієнтами, приносячи їм випивку, солодощі, розкурюючи для них опіум і гашиш. За окрему плату вони робили це наголяса, а за достатньо грубі гроші віддавалися замовнику в поближніх ложах, зроблених у стіні й закритих від решти очей ширмами. Декотрі кельнерки мали при собі батоги, призначені для тих, кому подобалися втіхи, перемішані з болем. У ніші навпроти входу було облаштовано естраду, де серед хмари диму готувалися до виступу музиканти й співачка, одягнена в костюм Клеопатри.

– Ви тут часто буваєте, шефе? – запитав Самковський, що вже двічі був змушений протерти окуляри, запотілі чи то від його власних алкогольних випарів, чи то від хвилювання.

– Тільки якщо треба обмізкувати як слід яку-небудь справу, – відповів комісар.

– Отже, часто, – з усміхом підсумував ад’юнкт, і тієї ж миті спокуслива кельнерка спіймала його за краватку й підтягнула до себе. За кілька секунд молодий поліціянт був змушений протирати свої окуляри втретє.

Вістович невдовзі втратив його з виду й сів за столик, спершись спиною на стіну. Дістав з кишені портсигар і витягнув звідти останню цигарку. Закурив, дослухаючись до перших звуків музики. Невдовзі сталося те, чого він чекав: на його колінах вмостилася гарненька чорнявка й, поклавши руки йому на плечі, звабливо вигнулась.

– Роздягнутися? – прошепотіла вона йому на вухо.

Комісар кивнув. Тоді вона зісковзнула з його колін і граційно стягнула з себе шкіряну комбінацію. Вістович окинув поглядом її тіло. Жінка мала прегарне тіло: широкі стегна, плаский живіт і великі важкі груди. Він дістав гаманця, витягнув звідти кілька купюр і простягнув їй.

– Принести тобі чогось? – запитала кельнерка.

– Склянку бурбону й цигарки. І собі візьми чогось.

Вона зникла на якийсь час, а коли з’явилася, то погляд її палав, наче ватра серед темної ночі. Подала йому випивку і вклала до кишені пачку німецьких «Eckstein». Собі, схоже, вона взяла порцію морфіну.

– Як ми це зробимо? – запитала кельнерка, знову вмощуючись у нього на колінах.

Замість відповіді він вдихнув запах її шкіри й провів долонями по пругких грудях. Ніщо так його не надихало й ніщо не додавало стільки сил, як гарне жіноче тіло. Вона застогнала й потягнулася до нього поцілунком. В останню мить Вістович її стримав, заглибившись поглядом у її очі, в яких усе ще блискотів червоний морфіновий вогонь. Вони були мовби дзеркало, в якому комісар бачив своє відображення. Можливо, воно залишиться там навіть тоді, коли він звідси піде.

– Що сталося? – запитала кельнерка.

– Завдяки тобі я щойно розв’язав одну складну задачу, – сказав комісар.

– Ти математик? – засміялася вона.

– У певному сенсі, так.

Вістович провів ніжно руками по її гладенькій спині, мандруючи руками від плечей до стану й потім знову вгору.

– Тут є телефонічний апарат? – запитав він несподівано.

Кельнерка розчаровано всміхнулася, підвелася й вказала руками на сходи.

– Біля охоронця.

Клієнт випив бурбон, поцілував її наостанок і рушив сходами нагору.

Доктор Фельнер не відразу взяв слухавку. Комісарові довелося тричі набирати його номер, доки з іншого боку лінії долинув його сонний голос:

– Am Apparat…[105]

– Докторе, це Вістович, – промовив комісар. – Потрібна терміново ваша допомога.

– Курва, Вістовичу! Ви хоч знаєте, котра година? Що, в біса, сталося?..

– За скільки часу ви будете в себе на Пекарській? – перебив комісар.

– Я буду там завтра, сучий ви сину! Завтра! Точніше, вже сьогодні, але о восьмій ранку, а не о першій ночі!..

Вістович видихнув і спробував говорити спокійніше, побоюючись, що той кине слухавку.

– Фельнере, я ні слова не сказав про вашу помилку у справі Сафронського. Я вам допоміг, чи не так? – сказав він. – А зараз мені потрібна ваша поміч.

Доктор, схоже, також вирішив заспокоїтись.

– Що саме потрібно? – запитав він.

– Архів Бюро судової медицини. Його не передають на зберігання поліції. Він залишається на Пекарській. Мені треба перевірити матеріали, скажімо, з 1860 до 1876 року.

– За пів години буду, – відповів доктор і закінчив розмову.

Вістович вийшов з «Мінотавра» і роззирнувся по темній Сербській. Жодного фіакра поруч не було, тож до Пекарської доведеться діставатися пішки. Що ж, за пів години він туди й дійде. Одночасно з Фельнером.

Втім, доктор був на місці значно раніше. Коли комісар, захеканий від швидкої ходи й надміру випитого за вечір підійшов до Бюро, то найперше побачив, що двомісний «Браун»[106] Фельнера вже стояв на хіднику поруч з огорожею, а в кабінеті доктора, вікно якого виходило на вулицю, горіло світло.

Фельнер зустрів комісара насупленим поглядом і сердито процідив щось, схоже на привітання. Обличчя мав спухле зі сну, волосся й борода були скуйовджені. З-під камізельки, втім, виднілася свіжа сорочка, приготована, вочевидь, на ранок. На газовому пальнику в його кабінеті закипала вода. Схоже, доктор мав намір зробити каву.

– Наш архів невеликий, тому папки за потрібний період я швидко знайшов, – промовив Фельнер стомленим голосом і вказав на стіл, де лежав потрібний матеріал. – Там нічого особливого. Штатний розпис, деякі протоколи. Я вже казав, що судова медицина того часу була вкрай недосконалою… Всьому, що вмію зараз, я навчився вже після студій в Академії. І фактично самотужки.

Доктор зняв з пальника киплячий алюмінієвий дзбан і налив з нього воду в дві металеві чашки. Потім всипав у кожну порцію кави й накрив їх старим медичним довідником, що мав тверду, підходящу для такої справи палітурку.

– Пригадуєте, докторе, ви говорили, що наш маніяк виколює жертвам очі, вважаючи, ніби в них може лишитися його відображення? – промовив комісар. – Начебто існує такий забобон серед убивць? Але, чорт забирай, Фельнере, невже в цьому немає бодай примарного наукового обґрунтування? Невже нікому й ніколи не спало на думку справді зазирнути в очі жертви з надією, що в них відобразився портрет убивці?.. Якщо це так, то маніяком керують не забобони, а яка-небудь наукова манія.

Доктор зморщив чоло і на хвилину задумався.

– Здається, існувала колись така теорія, – промовив він невдовзі. – Я був студентом, коли дізнався про її існування. Начебто людське око має в собі фоточутливий білок, на якому відбивається зображення. Відповідно, коли проявити сітківку ока жертви, як це роблять фотографи з фотопластиною, то ми побачимо те, що вона бачила востаннє, тобто обличчя убивці… Це називали… дайте згадати… оптографією, здається…

– Ця теорія себе виправдала? – запитав комісар.

– Ні. То було чистої води шарлатанство. У 80-х роках її спростували, але доти, в 70-х, вона сприймалася цілком поважно…

Не кажучи більше ні слова, Вістович розгорнув папку й узявся вивчати документи всередині. Минув квадранс, потім цілих пів години. Фельнер устиг приготувати нову каву і навіть обійти своє «Царство мертвих», перевіряючи, чи все готово для роботи вранці. О дев’ятій в одній з лабораторій була запланована лекція для студентів та молодших викладачів, що змушувало доктора нервуватися додатково.

Раптом нічним темним коридором почувся радісний вигук Вістовича. Поспіхом замкнувши двері лабораторії, доктор поспішив назад до свого кабінету. Комісар стояв над розгорнутими документами і сяяв від щастя.

– Чи знали ви, докторе, що недовгий час у цьому Бюро існувала посада штатного оптографа? – запитав він.

Фельнер оторопів.

– Ви жартуєте?

– Аніскільки! Ось штатний розпис за 1873 рік! Оптограф, себто той, хто займався «читанням по очах» убитих, отримував щомісячну платню і мав для роботи окрему лабораторію!

– І як… як його звали?..

Вістович не відповів.

– У вас є при собі зброя? – запитав він натомість.

– Так, револьвер.

– От і чудово. Берімо ваш «Браун» і поїхали.

– Куди? – з болем у голосі промовив доктор.

– Побачите, коли приїдемо.

Комісар хутко одягнув плаща, капелюх і рукавиці. Фельнеру залишалося зробити те саме.

Автомобіль доктора виїхав з Пекарської на Панську, перетнув Бернардинську площу, далі Галицьку й по Коперника почав уже повільніше видряпуватись нагору до костелу Марії Маґдалини. Звідки рушив на Потоцького, де Вістович попросив зупинити за кілька десятків кроків від кам’яниці під номером 11.

– Далі ходімо пішки, – коротко промовив комісар.

– Послухайте, Вістовичу, я не поліціянт… – сказав доктор, спостерігаючи, як той перевіряє вміст набоїв у своєму браунінгу.

– Можете залишитися в машині, якщо хочете, – сказав комісар.

Фельнер завагався.

– Чорт із вами, – видихнув він врешті й також ступив на бруківку. – Йду також.

Коли чоловіки підійшли до входу, комісар наполегливо постукав у двері. Глухий звук прокотився темним вогким провулком і відлунив від кам’яних тинькованих стін.

– Думаю, там нікого немає, – з надією в голосі проказав Фельнер.

Комісар постукав удруге, а потім і втретє. Всередині нарешті почулися чиїсь кроки. Двері несподівано відчинив сам господар. Ставши на порозі з ліхтарем у руках, він підняв його до рівня обличчя й промовив:

– Що ж, я вас чекав, панове. Проходьте.

Провівши їх у вітальню, він запалив світло й сів у крісло напроти каміна, в якому ще тліло вугілля.

– А де ваш слуга? – поцікавився комісар.

– Мабуть, у себе. Йому не завжди вдається почути прихід гостей, попри те що спить, притулившись до стіни… Я попрошу, щоб він приготував нам чаю. Адже розмова, як мені здається, буде довгою. Чи не так?

Кронфельд смикнув за оксамитову стрічку, що висіла поруч з каміном. Очевидно, та провадила до кімнати слуги й з’єднувалась із дзвінком.

– Хтозна, – відповів Вістович. – Можливо, все з’ясуємо швидко…

Він прочинив невеликий гардероб, де висіло кілька дорогих чоловічих костюмів. Діставши темно-синю маринарку, поклав її на спинку канапи.

– Надзвичайно гарна річ, пане Кронфельде, – тоном знавця сказав комісар. – І, мабуть, вам до лиця. А ще саме таку мав на собі убивця поліціянтів.

Господар не відповів, тільки вдруге знервовано смикнув за стрічку. Слуга невдовзі вийшов. Був одягнений поспіхом, але тримався рівно й уважно глянув на присутніх.

– Алоїзе, принеси гостям чаю, – наказав йому Кронфельд. – Потім допоможеш мені зібратися. Найпевніше, ці добродії попросять мене поїхати з ними.

– Не треба чаю, – раптом сказав комісар. – Вас заарештовано…

– Це я зрозумів, чорт забирай! – перебив господар. – Але я мушу зібратися.

– Не вас, Кронфельде.

Вістович повернувся обличчям до Алоїза.

– Вашого слугу.

Щойно він це проказав, як у його очах заіскрилося. Комісар відчув такий сильний удар у підборіддя, що не встояв на ногах і важко гепнувся на землю. Встиг помітити тільки цього бісового Алоїза, що якоїсь миті мелькнув перед ним з виставленими попереду себе кулаками. У наступну мить гримнув постріл. Трохи прийшовши до тями, Вістович з подивом збагнув, що стріляв Фельнер. До того ж постріл його виявився точний, як у заправського фельдфебеля. Тіло слуги з простріленою головою лежало на підлозі, закривавлюючи й безнадійно псуючи добрий буковинський килим.

Комісар підвівся й вдячно подивився на доктора. Руки в того тремтіли, мов у лихоманці. Врешті, він мусив сісти й розв’язати краватку. Кронфельд, здавалося, перетворився на статую. Обличчя мав сіро-кам’яне, погляд був спрямований кудись у темне вікно.

– Навіщо ви приховували його злочини, пане оберкомісаре? – запитав Вістович.

– Навряд чи ви зрозумієте, – відповів той могильним голосом.

– Так чи інакше, вам доведеться розповісти.

Кронфельд зморщив чоло, ніби від болю, якого йому завдавали спогади, а тоді почав:

– У 60-х я познайомився з Алоїзом, коли той ще навчався в Академії медицини. Він був товариським і веселим хлопцем. Обожнював спорт, особливо фехтування й сават[107]. Власне, рівних йому не було ані в дружніх поєдинках, ані у вуличних бійках, котрих у мої часи не бракувало щодня… Я навчався в кадетській школі[108], проте після закінчення пішов служити не в армію, а в поліцію. Алоїз по закінченню студій спершу намагався розпочати приватну практику, а коли не вдалося, попросився в поліцію. Там роботи для лікаря було предостатньо. За кілька років на науковій конференції у Відні він уперше почув про оптографію і став гарячим прибічником цієї теорії. Вона видавалася направду прогресивною. Уявіть лише, наскільки б зросла ефективність криміналістики, якби портрет убивці можна було буквально розгледіти в очах жертви. Тодішній поліційний директор усіляко його підтримав і навіть створив спеціально для нього посаду штатного оптографа. Крім того, дозволив проводити наукові дослідження в цій галузі… По-моєму, саме тоді Алоїз і почав потроху божеволіти.

– Чому? – запитав комісар.

– Уявіть собі, що це були за дослідження. Сотні трупів людей, тварин і рептилій, з чиїх голів йому доводилося витягати очі й намагатися проявити фотографічним методом їхні сітківки. Звісна річ, експерименти були приречені на провал. Директор поплатився посадою. Алоїза затаврували як шарлатана й вигнали з Бюро… Мені, щоправда, вдалося забрати його до себе у відділ. Людей у кримінальній поліції завжди бракувало, тому керівництво закрило очі на його скандальне минуле. Алоїзові навіть присвоїли чин асистента поліції.

Одного разу ми з ним викрили підпільну лабораторію з виробництва пороху. Хтось із злочинців запалив сірника, й стався вибух. Тоді Алоїз накрив мене собою. Можливо, віддячив за те, що свого часу я не кинув його напризволяще.

Так чи інак, відтоді він майже оглух, але бездоганно навчився відчувати вібрації предметів, стін, підлоги й навіть землі. Це унікальна здатність, яка дозволила йому в подальшому пристосуватися до навколишнього світу.

– І вбивати, непомітно підкрадаючись до жертви, – додав Вістович.

– Новий поліційний директор невдовзі пригадав Алоїзові його ганьбу і, висміявши привселюдно на поліційних зборах, звільнив. За місяць я також подав рапорт на звільнення. На той час мені вже дістався у спадок цей будинок, а доходу від акцій вистачало, щоб утримувати його в належному стані й більш-менш достойно жити. Тут мені й спало на думку врятувати свого друга знову й узяти до себе камердинером.

– Коли вам стало відомо, що ваш слуга мстить колишнім кривдникам? – після мовчанки запитав Вістович.

– На наступний день після того, як у газетах написали про перше вбивство, я помітив, що зник мій гарнітур. Потім я знайшов його вичищеним у своїй шафі, але на підкладці залишилася кров.

– Чому він узяв ваш одяг?

– Бо в нього давно не було нічого, крім лівреї. Одне з його дивацтв – він не купував собі одягу, хоч я вчасно платив зарплатню.

– Схоже, цей ваш друг до останнього вірив у свою псевдонаукову теорію, – озвався Фельнер. – Адже сам боявся залишитися в очах своїх жертв.

– Навряд чи ви знаєте, що таке одержимість, – відповів Кронфельд. – Вона спочатку живить розум, а потім сама стає розумом…

Епілог

Броди, кордон Австро-Угорщини та Росії

17 червня 1906 року

Ніч була прохолодною. Загін солдатів-прикордонників, загорнувшись у плащі, палив самокрути, додаючи до запаху вологої ночі сморід дешевого курива. За десяток кроків від нього мерехтіло два ліхтарі, які освічували будку вартового і темно-зелений шлагбаум поперек витоптаної ґрунтової дороги. Праворуч від нього чулося кумкання жаб у поближніх болотах, ліворуч – скреготіла залізом станція «Броди».

Від нудного чекання солдатам та їхньому унтер-офіцеру потроху вривався терпець. Уже годину вони стовбичили тут невідомо для чого замість того, щоб відіспатися в касарні після важкого дня. Втім, наказано було чекати.

За квадранс на станцію прибув локомотив з кількома вагонами, й солдати пожвавішали. Найпевніше, доведеться його зараз перевірити, а після цього їм нарешті дозволять відбій. З гурту вийшов капрал і подався в бік станції за подальшими інструкціями. Повернувся звідти за десять хвилин понурий і роздратований – наказано чекати далі, а потім перейти під командування полковника, що прибув якраз із Лемберга.

Невдовзі з вагона й справді вийшов офіцер, за ним двоє чоловіків із руками, закладеними за спину, потім двоє конвоїрів і ще один кремезний тип у цивільному. Усі вони рушили в бік загону.

Солдати виструнчилися. Старший відмельдував полковнику про готовність до наказів.

– Як ми знатимемо, коли починати? – стишено запитав полковник у цивільного.

– Починати слід просто зараз, пане Редль, – відповів той. – Нашими полоненими з того боку цікавляться на найвищому рівні. Тож запізнень з їхнього боку не буде.

Він запалив сірника й підніс до годинника.

– Друга тридцять. Чудово… – сказав він.

– Ви робите помилку, Фішере, – озвався раптом один із бранців. – З мене вам було б більше користі тут.

– Хіба ви не хочете повернутися на батьківщину, пане Орлов? – з удаваною турботою в голосі проказав майор. – Збадьоріться. Ще трохи, й ви з паном Груммом будете під надійною опікою вашого царя-батюшки…

Граф з огидою сплюнув у темряву.

– Ну все, пора, – наказав Фішер. – Ведіть їх за шлагбаум, полковнику, і приймайте панство з того боку.

Редль дав короткі інструкції солдатам, і вони, оточивши ув’язнених, рушили до прикордонного переходу. За якусь мить з протилежного боку також з’явився військовий загін. Обмін минув швидко. Уже невдовзі Орлов і Грумм опинилися в руках росіян, а на австрійський бік зайшло двоє чоловіків і жінка. Руки їхні були вільні, а не в кайданках, як у тих, на кого їх обміняли.

Фішер підійшов до них, і якийсь час вони тихо розмовляли. Потім особисто провів їх до станції, де прибулими заопікувався начальник. Їх нагодували й видали куфери з речама. За кілька хвилин усі троє рушили до поїзда.

– Хто ці люди? – запитав Редль, коли вони з Фішером також опинилися у вагоні.

Почувся пронизливий свист локомотива, і потяг здригнувся, відтак потроху почав набирати ходу.

– Отой худий з темною бородою – отець Гапон, – сказав Фішер, – один з очільників народних протестів у Петербурзі.

– Я читав, що його вбили, – здивувався Редль.

– Справді? Як жаль…

Полковнику лишалося тільки вдати, що не зауважив іронію в голосі співрозмовника.

– А інші двоє? – запитав він. – Лисуватий чоловік і жінка?

– Подружжя Вебер. Принаймні так свідчать їхні нові німецькі паспорти.

– А насправді?

Фішер запалив нову цигарку й витримав паузу.

– А насправді, полковнику, вони коли-небудь знищать династію Романових. Недарма ж Яків Бобровський поклав на цю справу ледь не все своє багатство… Щоправда, сьогодні усіх трьох, як ви бачили, довелося рятувати з лап охранки.

– І що ж тепер? Зміните їм зовнішність?

– Чому ж? Просто перечекаємо якийсь час. За кілька років про них забудуть, і вони знову зможуть повернутися в Росію, щоб завершити все те, що почали.

Поїзд мчав уже з величезною швидкістю, ритмічно вистукуючи сталевими колесами, мовби гігантський телеграф, що передавав кудись у темний простір термінове повідомлення.

– Невдовзі Лемберг, і вам треба виходити, – промовив Фішер, – а ми вирушимо далі, через Краків і Катовіце до Берліна.

– Довгий шлях, – відповів Редль.

– Хочу, аби ви знали, полковнику, я тільки зараз вирішив, що ви не поїдете зі мною.

– Мені нічого робити в Берліні, – криво посміхнувся той.

– Питання в тому, що б з вами там зробили, – незворушно сказав Фішер, – допити в Третьому відділі бувають часами неприємні.

Редль зірвався на ноги.

– Я австрійський офіцер і перебуваю на території Австрії.

– Сядьте, полковнику, – стомлено мовив його співрозмовник.

– Тоді поясніть, що ви маєте на увазі!

– Почнемо з того, що якби не той львівський комісар, золото Бобровського потрапило б у інші руки. Не в наші.

– Ви його переоцінюєте, пане Фішере.

– Навряд. Це радше ви його недооцінили.

– Якщо пам’ятаєте, то на тому складі в Лемберзі я лише вдавав, що був за росіян, а в критичний момент став на ваш бік.

– Або ж ви просто побачили, що обставини складаються не на вашу користь… – розвів руками Фішер. – Але гаразд, це ми наразі забудемо.

– Хіба є щось іще?

– Хто такий Ніцетас, полковнику? Никон Ніцетас?

Питання зависло в повітрі, як відлуння пострілу, й змусило Редля збліднути. Не відповідаючи, він знову сів на своє місце.

– На його рахунок зроблено кілька щедрих поштових переказів, які згодом було перенаправлено в банк «Hottinguer» у Берні. На ваше ім’я… Можна навіть подумати, що Ніцетас – ваше шпигунське псевдо.

– Під цим псевдо я працював для одного приватного розвідувального бюро в Швейцарії, – відповів Редль таким голосом, ніби в горлі в нього застряг папір.

– І, звісно ж, не знали, що бюро контролює охранка?

– Не знав.

– Що ж, навіть офіцер може помилитися.

Полковник глянув на Фішера й зустрів з його боку погляд, в якому, здавалося, більше не було ворожості. Майор запалив третю цигарку, від чого їхнє купе щільно заповнилось синім тютюновим туманом, крізь який пробивалося світло електричної жарівки.

– Тільки не забувайте, що кожна помилка – це мовби незавершена історія. Ніби повість без епілогу, яку неодмінно треба дописати й цим виправити. Коли прийде час.

Усю подальшу дорогу вони мовчали.

За годину поїзд прибув на станцію «Лемберг».

Примітки

1

Ідеться про цивільну модель швейцарського револьвера Schmidt M1882 виробництва «Waffenfabrik Bern».

2

Venice by night (англ.) – Венеція вночі.

3

Grissini (італ.) – італійські хлібці невеликого розміру.

4

Канотьє – солом’яний капелюх.

5

Баркарола – традиційна пісня гондольєрів.

6

Білявку минулого вечора

Привів я в гондолу свою,

Та заснула вона з насолоди

В обіймах моїх.

Я будив її без упину, та човен

Її заколисував знов… – (з італ.)

7

Тінторетто (справжнє ім’я – Якопо Робусті; 1518–1594) – венеційський художник, представник високого Відродження.

8

Старий Замок (нім. Altes Schloss) – відомий також як замок Гогенбаден. Архітектурна пам’ятка поруч Баден-Бадена, датована XII ст.

9

Кургауз (нім. Kurhaus) – будинок дозвілля. Місце, де проводяться розважальні заходи, концерти тощо.

10

Weinstuben (нім.) – винні кнайпи.

11

Третій відділ (Abteilung III b) – служба прусської військової розвідки, заснована 1889 року. Існувала до закінчення Першої світової війни.

12

Енциклопедисти – французькі інтелектуали XVIII ст., що працювали над виданням «Енциклопедія, або Тлумачний словник науки, мистецтва й ремесел». Серед них Дені Дідро, Вольтер, Луї де Жокур та ін.

13

«Ашбах» (нім. Aschbach Uralt) – марка німецького бренді. Одна з найстаріших.

14

Есери – партія соціалістів-революціонерів, заснована 1901 року.

15

Гаррі Макдоно (справжнє ім’я – Джон Скантлбері Макдональд; 1871–1931 – популярний канадський співак та менеджер звукозапису 1900-х та ранніх 1920-х.

16

Коли любові світло вперше я побачив у твоїх очах,

То світ навколо віщував, здавалося, тільки радість.

Між нами відстань, ми в розлуці, але я

Про тебе мрію. Я у твоїй владі. – (з англ.)

17

«Ельблінґ» – сорт білого вина з однойменного винограду, який здавна вирощують в долині річки Мозель.

18

«Sweet Adeline» – популярна пісня на слова Річарда Джерарда, що в 1900-х рр. входила до репертуару багатьох виконавців.

19

Сирени – в античній міфології – напівжінки-напівптахи, що своїм співом зачаровували моряків, змушуючи їх скеровувати кораблі на небезпечні скелі.

20

Мелонік – вид капелюха, модного на початку XX ст.

21

Експропріація – насильницький спосіб присвоєння майна, до якого вдавалися, зокрема, більшовики, грабуючи багатих «класових ворогів», щоб фінансувати свою революційну діяльність.

22

Дума – законодавчий орган Російської імперії, створений 1905 року. Одна з поступок, на які пішов Микола ІІ після січневих заворушень у Петербурзі.

23

«Panhard» – марка французького авто, яке випускали з 1891 року.

24

Фонтан Церінґера (нім. Zähringerbrunnen) – один з найстаріших фонтанів Берна, присвячений засновнику міста – Бертольдові фон Церінґеру. Фонтан відомий також як «Ведмежий» (нім. Bärenbrunnen) – оскільки фігура над ним зображає ведмедя-лицаря в обладунку.

25

Годинникова вежа (нім. Zytglogge) – найвідоміша вежа в історичній частині Берна, на якій встановлено давній астрономічний годинник.

26

«Tages-Anzeiger» – швейцарська німецькомовна газета, що виходить з 1893 року.

27

Empfang (нім.) – прийом.

28

Evidenzbüro (нім.) – Управління австро-угорської військової розвідки та контррозвідки.

29

Терезіанська академія (Die Theresianische Militärakademie (нім.) або скорочено TherMilAk) – військова академія, заснована імператрицею Марією Терезією 1751 року.

30

Цісарсько-королівську (нім. Kaiserlich-königlich) – скорочення, прийняте в Австрійській імперії, а згодом і в Австро-Угорській, для позначення австрійських державних установ..

31

Schauspielhaus Berlin (нім.) – Берлінський драматичний театр.

32

«Lobe-Theater» (нім.), «Teatr Lobego» (пол.) – неіснуючий тепер театр у Вроцлаві, тодішньому Бреслау.

33

Конгрес, що відбувався у Відні з листопада 1814 до червня 1815 року після розгрому Наполеонівської Франції, його ціллю було встановлення нових кордонів у Європі. Тоді ж представники Швейцарії підписали кілька міжнародних правових актів, що проголосили неучасть держави у жодному союзницькому військовому чи політичному формуванні.

34

Ааре – ріка, що протікає через Берн.

35

Кірхенфельдбрюке (нім. Kirchenfeldbrücke) – залізничний та пішохідний міст через Ааре, збудований 1883 року.

36

«Ґассер» – восьмизарядний револьвер, який виготовляла австрійська компанія «Rast-Gasser» з другої половини XIX ст.

37

Браунінг – загальна назва пістолетів, які в той час випускала бельгійська фірма «Fabrique Nationale d’Armes de Guerre».

38

«Шамело-Дельвінь» (фр. Chamelot Delvigne) – армійський револьвер, який випускали з 1865 року спочатку в Бельгії, відтак у Франції та Швейцарії.

39

«Moët & Chandon» – легендарний французький виробник шампанського. Компанію засновано ще в XVIII столітті.

40

Belle vue (фр.) – прекрасний вид..

41

Тепер – проспект Шевченка.

42

Граф Александер Фредро (1793–1876) – польський драматург, поет, громадський діяч. Пам’ятник Фредрові був на місці теперішнього пам’ятника Грушевському. Згодом цей пам’ятник був перевезений до Вроцлава.

43

Такий вірш, під назвою «Konkluzja», тобто «Підсумок» було вміщено на рекламних буклетах лікеро-горілчаної продукції «Бачевського».

44

Гасова лампа.

45

«Wiek Nowy» – львівська польськомовна газета, що виходила в період 1901–1939 рр.

46

На злодійському жаргоні кінця XIX – початку XX століття «дід» (пол. dziad) – означало «поліціянт», «янцьо» (пол. jancio) – «солдат», «жовнір».

47

Гавіра (пол. Hawira) – хата, будинок (злод. жарг.).

48

«Піти до Відня» – означало «піти до в’язниці» (злод. жарг.).

49

«Взяти (спільника) до млину» – означало «видати поліції» (злод. жарг.).

50

Ґаврук (пол. gawruk) – могло означати «пан», «особа», «тип» (злод. жарг.).

51

Стругати (пол. strugać jur) – брехати (злод. жарг.).

52

Гара (пол. hara) – горілка (злод. жарг.).

53

Хатрак (пол. chatrak) – поліційний агент (злод. жарг.).

54

Мій друже (нім.).

55

Хто рано встає, тому Бог дає (нім.).

56

У Галичині у XVIII столітті виникло понад сто німецьких колоній. Німецькі робітники переселялися сюди на запрошення імператора Йосифа ІІ в рамках його аграрної політики. Під Злочовим (Золочевим) існувало поселення Унтервальден (нім. Unterwalden).

57

Злочів (пол. Złoczów), або Золочів – місто на Львівщині.

58

Тепер – вулиця Саксаганського.

59

У час розповіді Львівський університет розміщувався на теперішній вулиці Грушевського, поруч з тодішньою площею Фредра.

60

Заваллє – вулиця в Дрогобичі.

61

Мертвецька – морг.

62

Цитата з трагедії В. Шекспіра «Гамлет, принц данський».

63

Ґельди (пол. geldy) – гроші (злод. жарг.).

64

Один з міських потоків, що впадає в річку Полтву. Більша частина Пасіки, як і Полтви, в межах міста протікає тепер підземними колекторами.

65

Тепер – вулиця Князя Романа.

66

З 1871 року до 1929-го так називалась частина теперішньої вулиці Франка – від площі Соборної до повороту на Зелену.

67

Ззаду (лат.).

68

Штаєр (нім. Steyr) – самозарядний пістолет, розроблений в Австро-Угорщині наприкінці XIX ст.

69

Медуза – в античній міфології – чудовисько зі зміями на голові.

70

Kaiserlich-königliche österreichische Staatsbahnen (нім.) – Цісарсько-королівська австрійська державна залізниця.

71

Вибачте, вибачте, вибачте… (італ.)

72

«Zig-Zag» – шестизарядний револьвер Mauser M 1878.

73

Після перемоги Пруссії над Францією у 1871 році внаслідок Франкфуртського мирного договору Ельзас відійшов до новоствореної Німецької імперії і залишався окупованим до 1919 року.

74

Військовий переворот, що стався в Сербії 29 травня 1903 року. Офіцери на чолі з капітаном Драгутином Дмітрієвичем жорстоко вбили короля Александра, останнього з династії Обреновичів, його дружину, її братів, а також прем’єр-міністра й міністра оборони. Цікаво, що Драгутин Дмітрієвич надалі очолив терористичну організацію «Чорна рука», причетну до вбивства австрійського ерц-герцога Франца Фердинанда 1914 року в Сараєво. Саме «Сараєвське вбивство» стало причиною Першої світової війни.

75

Петар І Карагеоргієвич (1844–1921) – сербський король, а з 1918 року також король хорватів і словенців.

76

Для українського алфавіту шифр Цезаря має 32 варіанти.

77

Варшавський відділ – військовий округ збройних сил Російської імперії, що розташовувався у Варшаві (на той час місто було окуповане росіянами). При Варшавському окрузі містилось Розвідувальне бюро.

78

Тепер – частина вулиці Городоцької.

79

«Бригідки» – діюча донині в’язниця, що була заснована 1782 року на місці монастиря св. Бригіди. Звідси й назва.

80

Тепер – Львівський національний академічний театр опери та балету імені Соломії Крушельницької.

81

Тепер – вулиця Братів Рогатинців.

82

Тепер – вулиця Дорошенка.

83

«Ла Скала» – знаменитий оперний театр у Мілані.

84

Тепер – площа Міцкевича.

85

Пасаж Міколяша – торговий критий пасаж, що існував у Львові з 1901 до 1939 року. Зруйнований під час німецького бомбардування.

86

Тепер – вулиця Вороного.

87

Ось і все, пане міністре (нім.).

88

Проба Марша – хімічний метод для виявлення арсену та арсенієвих сполук, що застосовувався у криміналістиці.

89

Тепер – вулиця Генерала Чупринки.

90

Ліза виконує фрагмент з оперети «Весела вдова» угорського та австрійського композитора Франца Легара (1870–1948):

Так, вивчити жінку непросто,

Взяти нас чоловіків, хай йому чорт,

Жоден не знає ні тіла, ні душі,

Жінки, жінки, жінки, жінки, жінки. – (із нім.)

91

Тепер – вулиця Памва Беринди.

92

Тепер – проспект Свободи.

93

Альфонс Бертільйон (1853–1914) – французький криміналіст, що впровадив метод ідентифікації злочинців за антропометричними особливостями.

94

Галицька залізниця імені Карла Людвіга (нім. Galizische Carl Ludwig-Bahn) – приватна залізниця, збудована в період 1856–1861 років. 1891 року перейшла у власність Австрійської державної залізниці.

95

Відділення! Цілься! (нім.)

96

Тепер – вулиця Друкарська.

97

Apfelwein (нім.) – яблучне вино.

98

Тепер – площа Данила Галицького.

99

«Барон фон Георгі» – цісарський і королівський галицький піхотний полк. У час оповіді дислокувався в Галичині, частково під Львовом.

100

Семен Вітик (1876–1937) – громадський і політичний діяч. Засновник Української соціал-демократичної партії Галичини. Пізніше – член КП(б)У.

101

Тепер – вулиця Гонти.

102

Spätburgunder (нім.) – cорт райнського червоного вина.

103

Антоні Самковський, чекаю наказів (пол.).

104

Так точно! (пол.).

105

Слухаю… (нім.).

106

«Braun» – австрійський автовиробник, названий за прізвищем засновника Авґуста Брауна. Фірму було створено у Відні 1899 року.

107

Сават – вид французького єдиноборства.

108

K. und k. Infanterie Kadettenschule in Lemberg (нім.) – Імператорська і королівська школа кадетів у Львові. Тепер – Національна академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного.

Content

Богдан Коломійчук
ЕКСПРЕС ДО ҐАЛІЦІЇ
2020

І

ІІ

ІІІ

ІV

V

VI

VII

VIII

Епілог

Примітки