Ретроспект: Витоки

До читача

Більшість людей, чуючи слово Зона, чи сталкер, неминуче асоціює їх з уже відомими образами. Така властивість людського мислення — виходити і відштовхуватися від вже відомих шаблонів, в даному випадку навіяних грою S.T.A.L.K.E.R. чи раніше прочитаними книгами з ігрового світу. Куди рідше згадуються обривки інформації про причини аварії на Чорнобильській АЕС, раніше недоступні, приховані від громадськості, і першовитоки походження в російській фантастиці визначення сталкер, що бере свій початок з повісті братів Стругацких «Пікнік на узбіччі».

Ретроспект — це спроба подивитися на виникаючі техногенні катастрофи іншими очима, побачити морально-етичну сторону згубності наукового прогресу, в своїй безвідповідальності і безкарності веде до загибелі цивілізації. Пропоную залишити уявлення, що склалися раніше, і подивитися на запропоновану книгу чистими очима і допитливим розумом, де образ Зони, що здається давно знайомим і звичним, розкриється по-новому. Читачеві знадобиться відкрити не лише розум, почуття, але й серце, щоб нарівні з героями приймати іноді нелегкі рішення, і пройти через випробування у пошуках причин не ожесточившись, а залишившись, передусім, людиною.

Пролог

Гілляста блискавка полихнула під низькими вугільно-чорними хмарами, на мить висвітивши в косих струменях зливи ліс, що вгинався під шквальним вітром, і роздовбану незліченними вибоїнами звивисту дорогу. По дорозі мчали потоки води, що обрушилася з небес, змиваючи торішнє листя. Дощ заливав скло, двірники марно намагалися впоратися з потоком води, але водій до упору втопив педаль в підлогу, раз по раз нервово озираючись назад. Небо налилося багровим світінням, полихнуло сильніше, пролунав наростаючий гул, і по машині стьбнула блискавка. Вантажівка підстрибнула, ніби налетівши на камінь, перекинувся на бік і, гуркочачи і скрегочучи вогняними іскрами, покотився з укосу…

* * *

Хтось ворочався в лісі, ворушив лапате гілля, струшуючи холодну росу. Неприємний хтось. Взагалі, в тутешніх лісах треба бути насторожі і ворушити головою не лише на сто вісімдесят градусів, а й мізками теж, якщо вони є. Тут не напівдикий сивий і гордий Кавказ, де спочатку стріляють, а потім запитують, і навіть не сонячний Крим, тут все серйозніше. Звіздар відірвався від спостереження, акуратно протер запітнілу лінзу прицілу і знову припав до оптики, розглядаючи низину. Внизу клубочився туман, неприємний такий, липкий туман з боліт в якому могли ховатися дуже неприємні сюрпризи. Милі такі сюрпризи, починаючи від бродячих мін і кінчаючи вічно голодною звіриною, яку і звіриною можна назвати чисто умовно, по старій пам'яті. А пам'ять штука хороша і підказувала, що якщо в тумані щось горіло, важко горіло, знехотя, то ті ж ховрашки ближчі, ніж на сотню метрів не підійдуть до вогню. От собаки справа інша, колись домашні і приручені, пам'ятали, що таке вогонь, а що таке вогонь? Правильно, вогонь це людина, це м'ясо. Двоноге і прямо ходяче. Полум'я раз по раз пробивалося через пласти туману тьмяними червоними язиками і приковувало увагу. Він кинув задумливий погляд на браслет голема — біля самого вогню була аномалія, нова і незрозуміла. Не багато треба розуму, щоб вмістити просту істину — все нове в Зоні гранично небезпечно, небезпечно, тому дорого. Закинувши рушницю за спину, він почав обережно спускатися по схилу.

— 01 —

Голем тихо пискнув, привертаючи увагу, і ввімкнув голосовий інтерфейс:

— Попереду висока концентрація мряки, метрів через десять, краще одягнути захист.

Звіздар спішно натягнув маску, потрібно бути повним ідіотом, щоб ігнорувати попередження голема. Голем істота добра, корисна, язик не повертається назвати його виробом. Скільки народу загинуло, поки не з'явилися перші големи, й не злічити. Зона непостійна, мінлива, в ній на абсолютно рівному і безпечному місці може за лічені секунди ні з чого виникнути аномалія і ні передбачити, ні відчути їх появу неможливо. Тому в Зоні немає находжених і безпечних стежок або маршрутів, і покладатися тут можна тільки на своє чуття і на надійність големів, які з часом стали в якійсь мірі розумні, набуваючи подоби особистості і характеру. І чи заслугою цьому геній учених, чи вони випадково набули в аномальних полях самоусвідомлення електроніки, ніхто так і не знав. Звичайно, бувають особливо небезпечні ділянки, де големи відключалися, засинали, як говорили досвідчені провідники, але в більшості випадків вони справно охороняли носія і працювали на совість.

Слухаючи підказки голема, уважно прислухаючись до себе і, насторожено обмацуючи очима світанкову темряву, Звіздар благополучно прослизнув крізь аномальну ділянку їдкого туману, кілька разів вистрілив, відлякуючи зграю собак, що підтягувалась до узлісся. Серед коліс, що чаділи важким чорним димом, лежав перевернений на бік древній газик, наскрізь продірявлений і оплавлений, немов велетенською зваркою. Навкруги темними мішками валялися трупи, який вже тут сумнів, коли машину розірвало на шматки. Він швидко оглянув декілька найближчих тіл, не спускаючи ока з кущів, де в нетерпінні кружляла зграя. Ніяких розпізнавальних знаків на сірому мішкуватому одязі не було, вірніше раніше вони були, але їх грубо спороли. Сталкер рвонув комір на одному з тіл: «Вибач приятелю, часу обмаль». Обов'язкових розпізнавальних жетонів теж не було, та голем вперто пищав, вказуючи на присутність джерела енергії. Звіздар тихо лайнувся, відповз далі і почав оглядати трупи, що залишилися.

— Сплеск! Сплеск! — завищав у вухах голем.

Сталкер ривком відскочив від тіла, перекотився через плече і опинився за розжареним, потріскуючим від жару бортом машини. Не аби що, але укриття. Між тим тіло, що лежало, здригнулося, і почувся приглушений, ледве чутний кашель. Звіздар кинув насторожений погляд на браслет, але голем мовчав, ніби й не волав декілька секунд тому про сплеск. «Гаразд, поглянемо». Обережно просуваючись вперед по слизькій від туману траві, готовий кожну секунду відскочити, він підповз до людини.

— Еге, та ти ніяк точно живий. Я вже подумав, на зомбі обвугленого натрапив.

Він розстебнув тремтячими руками сірий затертий комбінезон і намацав розпізнавальний жетон, дивний такий жетон, працюючий в режимі маячка. Людина розплющила каламутні від болю очі і раптом схопила його за рукав:

— Севастополь… код Севастополь…

— Зрозумів я, зрозумів, ти там тримайся.

Звіздар витягнув з нагрудної кишені одноразовий ін'єктор, зірвав зубами ковпачок і уколов прямо через тканину. Лежить відразу обм'як і сталкер ривком закинув його на спину.

— Влаштовуйся зручніше і головне тримайся, тут недалечко, зовсім не далечко, пару кілометрів, майже поруч…

Згинаючись під вагою тіла, він почав повільно відходити, не спускаючи очей зі зграї, що захвилювалася, заметушилася, дивлячись на те, як зменшується їх продовольчий запас. З кущів показалася потворна лобата морда, люто клацнула гострими іклами і сховалася в темряві. Зграя прийшла в рух, сірі тіні розчинилися в лісі утворюючи нестримно звужуючеся кільце.

— Там же на всіх вистачить, не варто лізти під кулю, ще не факт, що ви нас дістанете, а ось своїх не долічитеся це точно — прокричав сталкер в передсвітанкову темряву лісу.

Ліс ввібрав крик і знову навалився з усіх боків вологою передсвітанковою тяжкістю. Звіздар на ходу, однією рукою склав приклад, що б можна було стріляти навскидку, іншою притримуючи людину, але не зупиняв рух. Зупинятися було не можна, зупинишся і все, тебе вже немає. Тіні мелькали все ближче, Звіздар притулився до порослої мохом велетенської сосни, вихопив з підсумку пару гранат і кинув за спину. Полихнуло полум'я, на всі боки рвонули віялом осколки, пролунало пронизливе вищання, і зграя різко скинула хід.

«…Забирайся двоногий» — донеслася приглушена думка вовкулака — «бери живого і забирайся, зараз ми вас не чіпатимемо, але одного разу прийдемо забрати борг».

В повітрі потягнуло гострим кислотним гаром і свіжою кров'ю, що окропила туман тьмяною багровою хмарою, яка висітиме ще кілька годин, приховуючи бенкет собачої зграї. Звіздар сплюнув осоружний кислий присмак, криво посміхнувся і, прислухаючись до підказок голема, спішно побрів у напрямі напівзруйнованої ферми, що зяяла провалами вікон.

Він не сумнівався, одного разу зграя пред'явить йому рахунок, як завжди в самий непідходящий момент візьме і пред'явить, а у нього припустимо, магазин скінчився, або патрон в стволі перекосило як це звичайно і буває. Але краще про це не думати, забути і не думати, і поглядати по сторонам прислухаючись до тихих шерехів світанкового лісу. Як же, напевно, тут було красиво, коли піднімалося величне сонце, співали птахи в зелені весняного травневого листя. А зараз, а що зараз? Зараз залишилися лише поодинокі розгодовані ворони, що не потрапили в «спіралі» і зголошували околиці надсадним хрипким карканням. А про нетопирів краще взагалі не згадувати. І все навкруги сіре, блякле, приховане за важкими пластами туману, з низьких хмар того й гляди сипоне сніг, і це у кінці травня. Але тут всі відомі закони летять шкереберть, змітаючи убогі людські уявлення про природу речей і про ню саму, самозваний вінець творіння, перебудовувавши реальність на власний розсуд, не ставлячи нікого в відомість. Так що сніг тут запросто може чергуватися з яскравим літнім сонцем, яке тут же змінювалося нудним сірим дощем і густим туманом. Осоружним кислотним туманом, в який краще без нужди не потикатися.

Звіздар дошкандибав до ферми, обережно опустив людину на землю, примостивши в кутку напівзруйнованої цегляної споруди, і попрямував углиб будівлі. Звичайно, лишати пораненого одного явно не слід, але ж не тягти ж його на своєму горбі прямо в гості до туш, які страх як любили селитися в таких от завалищах. Може ще пам'ятали, що тут сито годували, от і чекали, коли корм прийде сам. Він протиснувся повз мерехтливий в напівтемряві «прес», який висів в очікуванні чергового роззяви, бажаючи спресувати його в щільну грудку м'яса, спорядження і заліза, і швидко відстрибнув убік від входу, в якому представляв відмінну мішень. Очі швидко звикли до напівтемряви, в якій яскраво зяяли провали сірого світанкового неба. Під стінами валялися пласти злежалої, з роками зігнилої в трухну прілої соломи, кілька кособоких кубиків зроблених і відкинутих убік «пресом», які, слід сказати, зберігалися тривалий час в повній свіжості і не піддавалися розкладанню. Тому сталкери частенько пускали під «прес» оббіловану тушу, яка ще не встигла нассатися радіацією і, будучи викинута з аномалії, являла ідеально оброблений кінцевий напівфабрикат, розміром ледь менше футбольного м'яча, і що особливо цінно, важила приблизно стільки ж. Але за межами Зони аномальна енергія швидко зникала, і кубик згнивав за декілька годин, так що про «пресове» виробництво в промислових масштабах лишалося тільки мріяти. У кутку щось заворочалося, і з трухи на нього втупилися очі туші. Деякий час вона оцінювала власні сили, а потім визнала за краще не зв'язуватися і з диким виском кинулася до провалу в стіні. Гостро пахло озоном, і очмаріла туша розрядила на себе «розетку», що висіла якраз в центрі діри. «Розетка» добряче видихалася, тому туша заволала ще сильніше і ломанулась в зарості реп'яха, яким густо заріс колишній колгоспний двір. Звіздар подивився на стелю, вишукуючи поглядом звисаючих нетопирів, але їх там, слава богу, не виявилося. Ну і добре. Під ногами заскрипіло кришиво битої цегли, і він виліз в провал стіни вслід за тушею. «Розетку» поки що можна не брати до уваги, пройде ще кілька днів доки вона знову зарядитися. Обстеживши ферму з усіх боків, він перетягнув туди пораненого і розвів вогнище. Тут можна розводити вогонь не побоюючись, тут починалася нейтральна територія, до того ж він відмінно відлякував багатьох любителів людського м’яса, та і туман не потикався туди, де горіло полум'я.

Брикет палива давав рівне, жарке полум'я, Звіздар відігрів озябші руки, і оглянув пораненого. Людина дихала рівніше, смертельна блідість зникла з обличчя, він спав глибоким сном, дія стимулятора продовжиться ще декілька годин. За цей час сталкер встигне дотягти його в табір, а там буде видно. Голем тихо пискнув, привертаючи увагу.

— Що там в тебе?

— Я впіймав частоту військових, зі сходом сонця туман відповз в ліс, перешкоди зникли. Під мостом зараз рота Вербіна, можна вийти на зв'язок.

— Не варто, хоч з пропуском у нас все гаразд, але Вербін той ще тип, може послати кулю в спину і списати усе на випадок. Хоча з іншого боку, пораненого потрібно швидше доставити в табір. Гаразд, давай зв'язок, а там подивимося.

Пролунало шипіння і виття в ефірі, через мить пролунав спотворений перешкодами і тріском голос Вербіна:

— Все рахуєш зірки, сталкер? І як ніч, врожайна, багато назбирав?

— Та є трохи, хоча, які тут зірки, всю ніч лило як із відра. Розмова є.

— Такої, прямо-таки розмова? І з якої це пори Звіздар першим йде на перемир'я?

— Обставини, капітане, обставини. Людину я підібрав, не з наших, але при жетоні — значить легал. А жетон, між іншим, дивний такій, я таких не бачив, а бачив я їх чимало.

— Ну а від мене що потрібно, я тут яким боком?

— Поранений він сильно, а в мене на плечах висить зграя, його потрібно швидше доставити в табір, чи в розташування частини. Скажімо так: ти нам джип, а я тобі зірку. Вона дуже може скотитися на твої погони за надання важливої інформації. Ти мені вже повір, у мене чуття на такі справи.

Вербін якусь хвилю роздумував:

— Гаразд, Звіздар, порахуємося. Де ти зараз?

— На старій фермі, від вашого блок поста рукою подати, дорога до ферми з мого боку чиста, я перевіряв.

— Чекай.

Вербін різко обірвав зв'язок, та можна було не сумніватися, обіцяний джип буде. В усякому разі, ризик мінімальний, а вигода очевидна.

— 02 —

Хвилин за п'ятнадцять почулося мірне гудіння двигуна, до ферми обережно підповз броньований армійський джип, з якого, вихопивши стволи, вискочило декілька обтягнутих в камуфляж солдатів.

— Здорова, Вахід — натягнуто посміхнувся Звіздар — чому такий нервовий? Я ж сказав тут чисто. Ні, не заходь, втрапиш якраз під «прес».

Вахід застиг на місці, а потім обережно переніс вагу на задню ногу і відійшов назад.

— І ти дозволив би мені влізти під «прес»?

— Ти побачив вогнище біля входу, розслабився і вирішив, що небезпеки немає? Картина туристи в сосновому лісі. Тільки повний ідіот розводитиме вогнище біля аномалії, вірно?

Той похмуро кивнув, і очима вказав на пораненого:

— Цей? І де ти його відкопав?

— Він самий. А відкопав в одній не дуже далекій стороні. За темним лісом лежить така собі казкова улоговинка, в тій улоговинці лежить чарівний газик, накритий їдким плотеїдним туманом, увесь до дідька роздовбаний і окупований зубастими зайчиками, чи собачками. Там зараз хто кого впіймає, той того і з'їсть.

— Зрозуміло. Хоча це наш сектор, але тепер я туди точно не потикнуся.

Звіздар витягнув пораненого з ферми й передав солдатам, які уклавши його на ноші, відволокли в просторе черево машини. Тут кулеметник дав чергу по кущах, в яких щось ворухнулося.

— Побережи патрони, це всього лише туша. Її в «розетці» довбонуло тому і ворушиться, все ж інше у вашій присутності воліє завмерти і не дихати, лупцюєте в усе без розбору.

Солдати заіржали плоскому жарту і живо встрибнули в машину.

— А цей, туша та стара?

— А ти її на танці запросити зібрався чи як?

— Ну, теє, під конвеєр можна було б. Навіщо ж даремно добру пропадати?

— Добро це народне, Ємельянов, якщо ти не зрозумів, нехай мутоване, але народне і належить народу.

— Ага, як же. Консерви «Туш Периметрова», вживати під спиртом для уникнення зараження. Кількість рентген така-то, рекомендовано Мінздоров'я для дошкільних установ.

Джип завівся і, дзвенячи контуром аномального захисту, попрямував у бік блокпоста. По дорозі весело трясло на вибоїнах, і, не дивлячись на небезпеку відкусити, язики у декого зачесалися з новою силою.

— Скажи, Звіздарю, ходять чутки, ніби ти з розжалуваних, з вищого складу.

— Ти скільки служиш? — підняв на молодого бійця запалені втомлені очі сталкер.

— Майже рік — набув поважного вигляду молодий, зручніше влаштовуючи автомат.

— І багато ти тут генералів бачив? Жодного? Тож бо й воно, чутки і є чутки, що б не нудно було. Тут можна таке побачити, що чорнил не вистачить, що б мемуари писати, якщо доживете, звичайно.

Всі якось відразу замовкли і старанно відводили від Звіздаря очі. Хто його знає, цього сталкера, багато що про нього кажуть, і як зрозуміти, де правда, а де вигадка. Але перевіряти на собі не хотів ніхто.

Так і мовчали, поки попереду не показалася громада напівзруйнованого моста, залізні ферми якого були суцільно обвиті виткими рослинами, серед яких було важко помітити блокпост, що зливався із зеленню. Джип зупинився, проте двигун не глушили. Сталкер безшумно вислизнув з салону і підійшов до похмурого Вербіна.

— Здоров'я бажаю, капітане.

— І тобі не кашляти. Як доїхали?

— Нормально доїхали, трохи трясло, та й в «темряву» ледь не в'їхав твій водій. Змінив би ти його, капітане, не приведи Боже і техніку вгробиш, і людей покладеш. А їхали ж всього нічого…

— Зміню, чом не змінити — кивнув Вербін, вивчаючи колючими очима винуватого — Поранений як, говорити зможе?

— Завеземо до Старого, зможе.

— Не вийде зараз до Старого — прорив. Тільки-тільки повідомили, що безвість накрила Периметр, після чого замовкли. Такі от справи. А он він, Периметр, в бінокль видно. А в мене один молодняк в наявності, так що сам розумієш.

— Добре, капітане, доберуся. Доставлю його в табір новачків, він зараз осторонь і рушу до Периметра.

— Дасть Бог, побачимося, і не згадуй лихом, коли що — Вербін розвернувся на каблуках — Пораненого на узбіччя, по місцях, швидше, швидше. Ворушіться!

Звіздар проводив очима від'їжджаючі машини і подивився на чорну пляму, що розповзалась побіля самого горизонту. Безвість це дуже погано, головне встигнути, бо коли накриє безвість… головне встигнути, а там будь що буде, помогти можна тільки живим, а оплакувати загиблих будемо опісля. Він вкотре раз за цей ранок закинув людину на спину і майже бігцем попрямував до табору.

Табір, перевалочна база сталкерів новачків, ніби вимер. Вітер гуляв по вулицях маленького хутірця, завиваючи у вибитих віконницях, піднімаючи сухий пил і шарудячи ламкими зарощами бур'яну, що вщент заполонив колись доглянуті городи. Спочатку ці зарості, прихисток що не в міру розплодившихся хижих тварюк періодично спалювали, та вони вперто вилазили з-під землі в набагато більшій кількості. Потім плюнули і залишили в якості навчального посібника, одначе, відстрілюючи особливо зажерливих представників.

Звіздар насторожено озираючись по сторонах, минув хутір і вийшов до малопомітного в зарощах кропиви бункера. Благо, товстелезні металеві двері були відкриті, Берук, місцевий приймальник, закривав її в самий останній момент, що б людина, що лишилася на вулиці під час прориву, змогла врятуватися. Прикривши за собою двері і спустившись по витих бетонних східцях, освітлених тьмяними лампочками аномального захисту, Звіздар опинився у бункері приймальника.

Берук, літній огрядний тип з хитрими бігаючими очицями, невдоволено втупився в Звіздаря.

— Що притяг?

— Тіло. Підібрав вночі з вантажівки в улоговині.

— Так до мене за яким дідьком притягнув? Викинув би собакам.

— Вовкулак і так не хотів поступатися, довелося поскубти зграю і лишитися у боргу. Крім того, він живий і при жетоні.

— Так і морочися з ним сам, в мене й так справ до біса. Ще і безвість завітала, слава Богу боком пройшла — Берук мілко перехрестився — на кожне тіло аптечок не напасешся. Мені потім, між іншим, за кожну використану аптечку в комендатуру потрібно протокол складати. Зі здачею цієї самої використаної аптечки.

— Берук, я заплачу — холодно вимовив Звіздар — продай аптечку, знаю, в тебе є невраховані.

— Та хто він тобі такий, брат чи що? — скривився Берук — Що ти так на нього витрачаєшся?

— Жетон у нього цікавий, а такі жетони… та ще й Севастополь в маренні згадував.

— Севастополь? Так чого ти раніше мовчав? — заревів приймальник, змітаючи зі столу мотлох — сюди давай.

Звіздар опустив пораненого на стіл, Берук хутко розстебнув комір, оглянув жетон, крякнув і під'єднав до руки браслет медичного діагноста.

Тут і без того тьмяне освітлення пригасло, підвал добряче труснуло і зі стелі посипався бетонний пил.

— Невже «тополями» обстріл почали? — стривожено підняв голову Берук — Одначе, зовсім сутужно стало. «Тополя» така штуковина… кожна в копієчку.

— Ти мені лекції читати зібрався? На прилад дивися, можна подумати я не знаю, що таке «тополя».

— Та все забуваю, що ти з колишніх, га? А з обличчя ж не скажеш. Сам давно спав,  он які кола під очима? Візьми, он поряд з тобою на полиці стоїть…

Але що хотів сказати скупуватий приймальник, сталкер так і не встиг розібрати. На самому верху пролунали глухі човгаючі кроки і Берук, кинувши косий погляд на екран, тихо видихнув:

— Ти двері добре закрив?

— Автоматично закрилася, коли почали топологічними локалізаторами Периметр переорювати, а що, невже боїшся кого?

— Живих я, знаєш, теє бояться не звик, всякого за життя встиг побачити. А от мертвих…

— Ти що тут за демагогію розводиш, Берук? Що за мракобісся? Тисячу років тебе знаю, а не помічав за тобою. Он і ікону приладнав, теж мені член КПРС.

Берук хотів було відповісти, та в цей момент підвал підкинуло сильніше, лампочки тьмяно блимнувши згасли, лишилася горіти лише панель медичного діагноста. Човгаючі кроки пролунали ближче, Берук голосно глитнув, а Звіздар мовчки пересмикнув затвор.

— 03 —

Із-за рогу показався тремтячий вогник, кроки пролунали зовсім поряд, і Звіздареві погрозила прикриваючи свічку вузлувата стареча рука.

— Заховай рушницю синок, не приведи Господи, вистрелить.

Звіздар вражено дивився на сухувату, охайну стареньку в квітчастій хустці, що пройшла повз нього важким човгаючим кроком до полиць.

— Берук, це що… — блідими губами прошепотів сталкер.

— Це Параска Павлівна, тутешня хазяйка — скривився прикрий Берук — всю кров вже мені випила.

— Справді? — відхитнувся сталкер, розглядаючи стареньку, яка щось шукала на полиці.

— Ну, лисину вона мені всю вже проїла. Буває, находить, щось на неї, встає значить з могили і бродить. І не зомбі, який не будь, не вивертень, а справжнісінька примара! Спочатку думав, це вона мені сп'яну ввижається. Бувало, під час прориву як нап'єшся до зелених бісиків, не до місця будь сказане, то інший раз і ввижається ще й гірше. А тут дивлюся, ніби тверезий, а ондечки знову бродить, та все лається, що заставив її льох залізяками. Спочатку думав артефакти, будь вони не ладні, її притягують. Адже нижче нас є ще один рівень, знатний такий, освинцьований, в декілька метрів завтовшки. Куди всі артефакти, що ваш брат-сталкер зі Зони в тутешньому секторі знаходить і здає державі за кровні, складаються після детального опису. Вони потім забираються кілька разів на місяць спеціальною бронедурою, що приїжджає у супроводі танкової колони і вертолітного прикриття, що висить біля Периметру. Та що я тобі як новачкові зеленому розповідаю, сам все знаєш краще за мене. Так от. Заходить одного разу до мене Параска Павлівна, а я раз, і поклав на стіл «брошку», красиву таку, а вона тільки мимо пройшла, і сказала прибрати цю капость. Дочекається вона у мене, знайду я її могилку, та і заб'ю от такий от осиковий кілок.

— Та ти ніяк в дослідники природи вирішив записатися?

— А що ваша наука, синку — раптом кинула від полиці Параска Павлівна — всю землю переорали, споганили, бач як гойдає, от і не лежиться в землиці. Так мало землі, за небо взялися, кінець світу на дворі, одна темрява пожирає іншу, а люди що? Раз і немає людей, зникли, ніби й не було ніколи. От дочекаєтеся, поглине вас пітьма бездонна, де ні світла, ні проблиску…

— Бабусю, а як воно, на тому світі? — прошепотів Звіздар, прислухаючись до гулу і здригань землі.

— По-різному, синку, кому як Господь присудить, так і є.

— А ви і Бога бачили?

— Пізно про Бога ви згадали, але добре хоч тепер церкви бо відкрили. Не бачила я синку, куди мені грішній. Ось, випий — вона протягнула темну склянку, яку мабуть і шукала на полиці.

Сталкер слухняно узяв склянку, і хотів було доторкнутися до старечої руки, але пальці впіймали повітря.

— Та ти пий, пий і йому дай — вона кивнула на розпростерту на столі людину.

Звіздар процідив крізь зуби гірку рідину, що спалахнувши вогнем задзвеніла, принісши незрозумілу легкість. Світ завертівся перед очима, почулося незрозуміле шелестіння, ніби від перешкод в ефірі. Між тим Параска Павлівна пройшла повз стоячого з відваленою щелепою Берука, погрозила йому пальцем і поклала примарну руку на лоб пораненому.

— Немає йому спокою ні на небі, ні на землі — неприкаяний він. Ні до мертвих не беруть, ні до живих не пускають…

Земля перестала здригатися, повільно зажевріло тьмяне аварійне світло, і старенька почала танути.

— Чиста душа він, генерале, як білий лист чиста, що напишете на нім, то і буде. Лише він один знає.

Але що сказала Параска Павлівна, вони не розчули, ланцюг аномального захисту спалахнув, і та зникла.

— Тьху ти, мара — сплюнув приймальник — і приверзеться ж таке…

Відставний мовчки вказав на темний бутель, і Берук прикрив рот.

— Загалом, зробимо вигляд, що нічого не було. Немає чого чужим людям знати, що тут творилося, особливо коли небо із землею перемішалося. Адже психіка вона теж не залізна і має свої межі, вистачить нам і зомбі з вивертнями.

— Ну а з цим, неприкаяним що? Апарат фіксує кому. Якраз поміж небом і землею.

— Зуби йому розтисни.

Берук, крекчачи, розтиснув лежачому зуби, і Звіздар вицідив йому в рот залишки гостро пахущої травами рідини.

— І що тепер?

— Ти, Берук, держи язик на припоні. Для тебе я Звіздар і не більше того, думаю тобі ясно.

— А що ж тут не ясного? Видно вгорі краще знають, що і як. І здається мені, не прийде більше Параска Павлівна, мир її душі. А я вже навіть прив'язатися встиг до неї. В’їдлива, як і моя покійна дружина, з того самого Севастополя — він скрушно схилив голову — Адже ти перший кому вона окрім мене показалася, так що навіть якщо і захочу розповісти, все одно не повірять. Ще й на сміх піднімуть, скажуть, зовсім здурів на старості років.

Вгорі глухо клацнули засуви, виходячи з пазів, вказуючи, що пряма загроза минула і можна виходити назовні. Непомітно включилося пошарпане, бувале радіо, де коментатор передавав останні вісті ІТАР ТАСС.

— Берук, старий шкарбан — донеслося з рації — ти як там, живий?

— Живий я, що мені буде, самі як?

— Пошарпало нас, добряче, але авіація молодці! Таку карусель тут влаштували — половину складу від енурезу доведеться лікувати не менше аніж місяць. До речі, Звіздар там дійшов?

— Дійшов, і не один, а з пораненим, але, правда…

— Що, правда? Берук, не мовчи, тут Вербін такого встиг навигадувати, що пора до вас  пару БТРів присилати.

— Все добре, Периметр — змахнув піт приймальник, втупившись враженими очима на вийшовшого з коми неприкаяного, що знімав з руки діагност — живий він.

Неприкаяний встав зі столу, обмацав медальйон і вимкнув маячок, Звіздар передбачливо встиг підставити стілець, і той знесилено на нього опустився.

— Ну як ти?

— Бувало і краще. Але окрім цього — він вказав собі на груди і покивав головою — я нічого не пам'ятаю. Навіть імені... Єдине, що залишилося в голові, це Севастополь, там є вцілілі…

Берук пішов багровими плямами:

— Ти думай, що верзеш, над Севастополем вже десять років як метуть піски!

— А який зараз рік?

У льосі повисло напружене мовчання, і було чутно, як під плафоном лампочки дзижчить мошва.

— Такої… — протягнув Берук, заклопотано поглядаючи на Звіздаря — вочевидь або контузило, і пам'ять того, амнезія.

— Чи кома — додав Звіздар, розглядаючи неприкаяного — рік зараз дві тисячі перший, від Різдва Христового і, якщо тебе це цікавить, комунізму все ще немає.

— Де немає, в СНД?

— У якому ще СНД? — підозріло примружився сталкер — Є союз радянських соціалістичних республік, СРСР який, а про різні СНД тобі краще помовчати. Ціліше будеш, я знаю, що говорю. У нас не особливо шанують прибічників капіталізму, Зона не Зона, але юсівці теж траплялися. Нам з лихвою вистачило десяти років — досі стоїмо на грані війни.

— Так цей, Параска сказала, що він як чистий аркуш — вставив Берук — не пам'ятає, значить, нічого.

— От хай і буде Листом, а все інше спишемо на амнезію. Особистам не варто знати про всякі там СНД. Упечуть в застінки, і правильно зроблять. Розумієш?

Новоспечений сталкер лише кивнув.

— Ну, от і добре, а поки що підемо на Периметр, і, якщо там техніка жива, можливо, дещо знімемо із твого жетона. Йти зможеш?

Лист мовчки піднявся і почав обмацувати очима простір.

— Загубив що? — запитав Берук, порпаючись в кутку.

— Автомат, без нього як без рук.

Приймальник презирливо зморщився:

— Автомат йому подавай, увесь в лахмітті, місця живого вважай що немає, вітром хитає, а туди ж, автомат. Чого доброго, в цьому-то дранті тебе за зомбі бродячого приймуть, та й підстрілять ненароком. М-да. Загалом, на от — він виклав на стіл важкий згорток — комбінезон не новий, але ще цілком нічого. Ти можна сказати сьогодні вдруге народився, так? То це, так би мовити мій подарунок, презент.

— Бери-бери — погодився Звіздар — тільки за цей самий подарунок він з тебе потім три шкури здере. Не менше.

— Та я можна сказати від чистого серця — почервонів приймальник — як від себе відриваю, віддаю останнє. От за це тебе і не люблять, Звіздарю, надто ти зарозумний. От тепер точно ображуся, їй Богу ображуся.

— Ну-ну.

— Що ну-ну? А мені чим накажеш відбиватися, якщо раптом напасть яка?

— Берук, так в тебе ж зверху цілий гарнізон розташовано, а ти говориш напасть. Та до тебе ніяка напасть не липне, ось на артефактах розсісвся і хоч би що! Навіть хвіст і той не відріс.

— Загалом, у Листа поки що немає за душею ні шеляга, так що автомат я продам тобі, а він потім віддають, як захоче.

— Гаразд, давай свій автомат, кровопивець.

Приймальник пішов у бездонні нетрі комори і незабаром повернувся з автоматом, із задоволеним видом поклавши його на стіл.

Звіздар скептично поглянув на старий облуплений АКСУ:

— Берук, а попристойніше не буде? Він же заклинить через три постріли, рама вся перекошена.

— Заклинить, не заклинить бабка на двоє гадала, не хочеш не бери, а попристойніше тобі Лисенко на Периметрі продасть.

— Та за таку суму як ти за нього правиш, я три такі діроколи зараз в хуторі куплю.

— Ну й купи, теж мені бойова еліта спецназу.

Звіздар почав серйозно замислюється над тим, щоб пристрелити приймальника прямо на місці, і, судячи з виразу його обличчя, Берук хутко зменшив ціну.

— Ходять тут всякі, розумієш. Ти їм останнє віддаєш, а вони тільки і шукають, щоб руки на тобі нагріти.

Звіздар скупо посміхнувся, дивлячись на те, як Лист вправно оглядає виторгуваний у скупуватого Берука древній «Калашников», амнезія не амнезія, а армія вбиває рефлекс на рівень підсвідомості зовсім не даремно.

— 04 —

Сталкер вибрався з льоху, прикриваючи очі від яскравого сонця і фіксуючи нове положення аномалій. Лист вийшов слідом і зацікавлено роззирвася навкруги.

— Отже, роби теж що й я, крок в крок. Я говорю, ти виконуєш.

Лист лише кивнув, і сталкер схвально гмикнув — вміння тримати язик за зубами, одне з обов'язкових умов виживання. Далеко піде, якщо дійде, як говорять в Зоні.

— Перше що треба засвоїти — в Зоні немає безпечного місця, будь-яке місце небезпечне, в тій чи іншій мірі. Рівень небезпеки прямо залежить від уваги і спостережливості. Варто лише на мить розслабитися, і тебе вже немає. Тут можна розраховувати лише на провідника і на власну обережність. Обережність, Лист, не буває зайвою, не варто вірити дурням, що не дивляться на всі боки і стріляють в усе без розбору, покладаючись на зброю, а не на голову.

Лист сів, обережно погладив прив’ялу траву і прикривши очі вдихнув гірких запах обпалого листя.

— Живе, тут все живе... по-іншому живе, не так як ми… нам не зрозуміти доки ми дивимося на все крізь приціл.

Звіздар здивовано подивився на бліде, виснажене обличчя Листа.

— Це чуже життя, тому вороже, і людині доводиться відстоювати своє право називатися людиною, не опускаючись при цьому до рівня тварини.

Він характерним ковзаючим кроком пройшов крізь зарості кропиви, помітив сталкерів, що виповзли з бункера, і махнув рукою, підкликаючи Листа, що ступав слід в слід, і старанно озирався по сторонам. Сталкери махнули у відповідь, продовжуючи чіпко оглядати навколишній простір, одначе з цікавістю спостерігаючи за діями новачка.

— Хто це з тобою, Звіздарю, невже вирішив в учні записати?

— Здоровенькі були, бродяги, та схоже на це. Як в таборі, всі цілі?

— Страху натерпілися, по саме не можу, здавалося, от-от стіни рухнуть, ти ж бо у Берука відсидівся, а в нас як оселедців у бочку набилося. Хто встиг добігти. Хто не встиг, тому вже нікуди поспішати. Соболь з Бармалеєм погнали на вигул новачків в полі по алярм-маячкам, нехай звикають тримати очі відкритими, та й пороху хай нюхнуть.

— Місце знайдеться біля багаття? Ми ненадовго

— Проходь, не образимо, та й підмайстер’я обігріємо, он який заморений, либонь ганяв до сьомого поту?

— Ні, катав на собі з самого ранку.

Вартові засміялися, пропускаючи гостей через вузький прохід колючого загородження.

У огризку бочки весело горіло полум'я, і навколо неї чинно розсаджувалися підіймаючись з бункера, й мружачись від яскравого сонця, бувалі сталкери ветерани.

Звіздар залишив Листа відігріватися біля багаття, а сам відійшов перемовитися парою слів.

Один з бувалих незабаром сів поряд з Листом, що все мовчав, і почав його кпинити.

— Диви-но, братця, новачок у Звіздаря, це ж треба. Ти стріляти хоч умієш, чи тебе старший з соски годує?

Лист невизначено кивнув, навіть не подивившись у бік насмішника.

Бувалого це зачепило, але він дружньо хлопнув його по плечу:

— А ти нічого, науку знаєш. Правильно, тільки дурень стане називати своє ім'я першому зустрічному-поперечному. А не слабо тобі, хлопче, прогулятися до геть того будиночку напрямки через бур'ян? — він нахилився ближче — Рюкзак з хабарем у мене там лежить на ганку, впустив я його ненароком, хотів забрати та тільки щось завелося в будинку, а що саме не розберу. Очі теє, вже старі, не то що в тебе. То, як? Ти мені рюкзак, а я тобі скажемо, «іскру»?

Лист пошукав очима Звіздаря, і не знайшовши, мовчки зняв автомат із запобіжника і ковзаючим кроком, точнісінько як його наставник, безшумно пішов через ламкий сухий бур'ян. Присівши обережно минув ледь помітну «обманку» і попрямував до ганку. Бувалі навіть голови повитягували намагаючись нічого не впустити, стежачи за зеленим і роблячи між собою заклади. Несподівано Лист стрибком перелетів через ганок, перекотився через голову і зник в темному отворі дверей. Спочатку було тихо, а потім пролунало пронизливе вищання, переходячи в ультразвук, що бив по вухах, декілька пострілів, і сталкери схопившись за автомати застигли в напрузі. Але через вікно вилетів рюкзак, а Лист неспішно вийшов через двері, волочучи за крило здоровенного нетопира. Протискуючись боком і здираючи облуплену від дощів фарбу на стовпчиках ганку, що покосилися від часу, він минув підступну «свічу», але зворотною дорогою не пішов. Обійшов ділянку високого бур'яну біля «воронки», що ледь помітно порошила, перестрибнув через обтягнутий іржавим колючим дротом рів, і незабаром досяг ветеранів.

— Цуценята в неї, жалко стріляти було, а це от довелося убити, воно їх зжерти хотіло.

Ветерани схвально загуділи і почали жартувати вже зі зніяковілого насмішника:

— Ну що, Хмизе, віддавай новачкові «іскру», все як домовлялися.

— Слухай сюди, хлопче. Ось тобі, ріжок, ні, два і розійшлися, га?

Лист заперечно закивав головою:

— Ти сказав «іскра», а я якраз Берукові за ствол винен, хоча він і заклинив.

— Давай-давай, Хмизе, розщедрюйся! Буде слабо іншим разом новачків «на слабо» брати. Сам мабуть вже й забув, як воно, на пузі за артами повзати?

Хмиз визвірився і гаркнув на бувалих:

— Та годі вже! А з ним я сам поговорю. Правильно, хлопче?

Тут натовп розступився, і з'явився Звіздар.

— Що за ґвалт без мордобою?

— Так, загалом, нічого, твій молодий прогулявся до Берти, забрав рюкзак Хмиза, а він юлить як вивертень.

— Лист, це правда?

Лист як завжди мовчки кивнув.

— Я сказав сидіти на місці, що тут незрозуміло?

Один із сталкерів дружньо ткнув Звіздаря у бік:

— Та не шпиняй ти так свого Листа, він все майстерно зробив навіть я не пройшов би краще. Зазвичай зеленуха ловиться на першу ж «обманку», і ми його потім витягуємо годинки через дві, коли його там вдосталь натрясе. Ну, чи в «свічку» на ганку потрапить і його закине в гущу бур'яну, щоб була наука тримати очі розкритими і не ловити гав. А твій салага усе зробив без сучка задирочки. Загалом, пройшов за усіма правилами.

— Пройшов? — запитав Звіздар, підходячи ближче до підопічного.

— Либонь тебе Звіздарю торохнуло десь спозарання, сказали ж — пройшов. Побував в гостях у Берти і поцупив хвалений рюкзак Хмиза, та ще нетопиря збив ненароком — зашуміли сталкерюги, смакуючи бучу.

Звіздар обернувся до похмурого Хмиза:

— На що ви домовлялися?

— Ну, я й говорю, візьми два ріжки, а він не бере, віддавай, мовляв, «іскру».

— Ну, так і віддавай.

— Так цеє, забагато буде, Звіздарю, «іскри». Два ріжки, воно в самий раз.

Звіздар спохмурнів:

— Хмизе, я зараз власноруч згодую тебе твоїй же Берті. Ти Листа як відмичку, без згоди старшого послав вперед, не попередивши, що там сидить сліпень. Та біс із нею з Бертою, не вперше таке. Але ти, сволото хитрозада, навіть словом не обмовився, що там може бути гніздо нетопирів, а тепер ще й викручуєшся перед чесними бродягами, як бандит перед путівцем?

— Та хто ж думав, що він дійде? Я це так, для сміху. Надто він в тебе похмурий.

— Кобальте — покликав Звіздар, видивляючись когось в натовпі — не підсобиш?

Приземкуватий Кобальт підійшов до Хмизу і вивалив вміст його рюкзака на землю.

— Ось твоя «іскра», Лист, а ось три ріжки Звіздареві в компенсацію за використання його відмички. Хмизе, бачу ти щось хочеш додати?

— Та ні, що вже там, раз обіцяв, то віддаю — зморщився Хмиз.

— А от в мене є — відповів Кобальт і відважив Хмизу ляпас — це за те, що ти нетопиря проґавив. Завтра вартових можна було б закопувати, він би за ніч всіх висмоктав. Загалом, йди зараз й перевір, чи немає там ще парочки таких же.

— Кобальте, та невже я…

— Давай-давай, воруши ногами, заодно і суку свою прибери, і справді жалко сліпенят.

Звіздар стукнув Листа по плечу і вказав рукою шлях у напрямі Периметра. Лист закинув на плечі худий рюкзак, поправив кривий «Калашников» і пішов вслід ведучому.

Провідник намагався не виходити на порепану і розбиту незліченними гусеницями бетонну дорогу, а Лист запам'ятовував вказані йому аномалії. Периметр хоч і здавався на відстані витягнутої долоні, але йти до нього було ще порядно.

— Навіщо він так?

— З ким, з новачками? Тому що це корисно. Не варто бути таким глупо довірливим, вірити першому ліпшому стакерові, що попався. Тут потрібно десять разів перевірити, перш чим погодитися, ретельно зважити всі за і проти, оцінивши власні сили, можливості і плату за ризик.

— Ні, я про сліпу собаку, Берту, навіщо він її тримає на прив'язі?

— Ну а що ж їй, по хутору тинятися? Так її перший зустрічний сталкер пристрелить і все. Хмиз її підібрав десь напівживу, тай виходив. А вона хоч дурепа дурепою, але в зграю не повернулася, а залишилася з ним. Сліпаків приручити неможливо, пробували вже, та тільки толку з цього ніякого, все одно в зграю втікають. Ну а ця от залишилася, ось і тиняється тепер з ним по Зоні. Взагалі вона не зла, просто природа в неї така, до людини гранично агресивна. Але сліпаки бачать інакше, очей же в них немає, то може щось і розгледіла вона в Хмизі. Хоча, гнила він людина, боязкувата. Любить над молодими зле пожартувати. Про цей його жарт з рюкзаком весь Периметр знає, а я якось і не подумав, що він до тебе причепиться. То як же ти потяг рюкзак з-під носа у Берти?

— Та я в хату як стрибнув, мене «свічка» все-таки зачепила і так підкинула, що я стрімголов полетів і прямо на нетопиря натрапив. Він цуценят в кут загнав, а Берта на ланцюзі була і не могла дотягнутися. Я йому прямо в голову вистрілив, сам навіть не встигши нічого толком зрозуміти. Він кусатися поліз, довелося добивати, аж поки автомат не заклинило. Я до дверей, а цуценята пищать і за мною повзуть, ну я їх і повернув Берті, і поки вона їх на радощах вилизувала, підчепив рюкзак стволом, в хату втягнув і через вікно викинув.

— Кебети стало вгору подивитися? Нетопир любить стрибати на спину, за шию раз вкусить і все, готовий, тобто паралізований, ну а більшого йому й не потрібно. Верткий, він зараза, особливо в повітрі. Дійсно, Бог любить дурнів. Нетопир запросто міг тобі в очі кислотою плюнути, а потім добити. Навіщо з собою потяг?

— Так цікаво ж знати, що це таке, от і хотів запитати.

Звіздар несподівано впав на землю і відкотився вбік, щезаючи з лінії вогню. Лист повторив його маневр перш, ніж встиг побачити небезпеку, перекинувся на спину і почав гарячково шукати ціль.

— По деревах, по деревах бий! — закричав Звіздар відповзаючи до кущів. Лист, йдучи за ведучим, поповз у бік тернини, що густо розрослася на узбіччі дороги, встигнувши помітити розмазану тінь, що ковзнула над головою. Мірно бухав «гвинторіз», і він благополучно закотився в тернину, роздираючи руки до крові, й прикриваючи лице.

— Ну як, Лист, все ще цікаво? — видихнув провідник.

— Що це?

— Баньші, дух такий в Ірландії є. Ну от і тут є свої баньші, тільки зустріч з ними куди небезпечніша. Оглушать хвилею, і поминай як звали. Крововилив в мозок. Нетопирі вночі, баньші вдень.

— Чому не гарпії?

— Тому що. Усе, полетіла.

— Я їх не бачу, Звіздарю.

— Їх ніхто не бачить, їх чує тільки голем, по особливій хвилі випромінення. І то, далеко не завжди. На відміну від нетопирів, баньші літають зграями, де літає одна, там і інша недалеко. Залежуватися особливо не рекомендую, засічуть і почнуть бити усією ескадрильєю. Тому вперед за мною, і крути головою, нехай вона краще закрутиться, аніж її відірвуть!

Прислухаючись до завивання вітру, втискаючись в прілу траву і зупиняючись при кожному підозрілому шереху, вони повзли вздовж рятівної смуги тернини до тих пір, поки Звіздар не сказав, що баньші відійшли. Намагаючись не спускати око з оманливо безтурботної синяви, вони вилізли у самого КПП зовнішнього Периметра, що являв броньовані ворота в суцільній скелі бетонного кільця, що йшло в обидві сторони, стільки вистачало очей.

Провідник застережно підняв руку і покликав Листа.

— Рухайся строго за мною. Солдати фіксують пересування мого алярм-маячка, твого в загальній базі поки що немає, тому запросто можуть шмальнути, особливо зараз, після прориву безвісті.

— Звіздарю, ти не втомився відповідати на запитання? — запитав Лист, розглядаючи громаду Периметра і прикидаючи на око її висоту.

— Це ненадовго, якщо дійдемо живими, попрошу Лисенка видати тобі персональний голем. У нім є база по аномаліях і істотах Зони, вивчатимеш у вільний час. Але це не замінить живого досвіду.

— Що таке безвість?

— Безвість, Лист, це виверт простору, все що в неї потрапляє, зникає, тому і безвість. Від неї лише один захист, кількість людей. Чим більше людей знаходиться разом під час прориву безвісті, тим міцніший ментальний, чи що, захист. Тоді вона не зможе розростися до критичної межі і пожерти простір.

— Щось на зразок чорної діри?

Звіздар заперечно покивав головою, переступив через червону лінію біля входу КПП, піднявши руки. По ньому ковзнула швидка лінія сканера і вбік глухо від'їхала невелика стулка, в заглибленні якої знаходилася панель, що складалась з вузького прорізу і дисплея, захованого за товщею важкого куленепробивного скла. Звіздар нагнувшись вийняв свій особистий жетон і вклав в щілину. На дисплеї висвітилося фото і коротка інформація. За стіною задзижчали приводи, і відкрилися вузькі двері, в які ледь могла протиснутися людина. Провідник зробив крок в прохід, тримаючи руки на видноті.

— Щось ти не квапився, Звіздарю.

— На похорони встигну.

На зустріч йшов військовий в темному камуфляжі без відзнак, і жестом покликав Листа. Лист підняв руки, і по ньому також слизнула лінія сканера.

— Це і є твій носій інформації? — оцінюючи подивився на нього військовий.

— Він самий і давай без бюрократії, полковник. Напої, накорми, а потім й на допит волочи. Втомилися до біса.

— Можна подумати, ми тут у тещі на млинцях були! Гаразд, проходь, радий бачити, розвідко.

— Відправ його до Старого, нехай огляне. Він стоїть на ногах лише завдяки стимуляторам. Можна сказати, вирвали з лап смерті.

Лисенко кликнув солдата:

— Сталкера супроводити в лазарет і передати Старому. Він знає, що робити.

— Є товаришу полковник. Дозвольте виконувати?

Лисенко відпустив військового, і Лист питально подивився на Звіздаря.

— Все нормально, залиш речі на прохідній і йди до лікаря.

— Ну що, по п'ять крапель і поговоримо по душам?

— Давно пора. З самого ранку мотаюся як сліпий пес і ні крихти в роті.

— 05 —

Гіркий дим струмував з переповненої попільнички, піднімаючись кільцями до стелі. Постукуючи олівцем по столу, Лисенко відсутнім поглядом дивився за вікно, де солдати намагалися загасити палаючий дивним зеленим полум'ям зім'ятий і оплавлений цілунком безвісті БТР. Звісно безуспішно, полум'я горіло, незважаючи на всі зусилля, і горітиме до тих пір, поки все не зітліє в пил.

— Дивні справи Звіздарю, дуже дивні. Вантажівка ця, зграя, прорив безвісті на самому краю Периметра. Якби не служив я тут безвилазно п'ять років, чорта з два я в таке повірив. Але Зона вона, знаєш, і не таких вивертає навиворіт. Тут навіть переконані матеріалісти, що не вірили до цього ні в біса, ні у бога, докорінно міняються. Не влізає Зона в рамки атеїзму, як ти її туди не запихай. Скільки світочів науки в Зоні з глузду з’їхали, не дивлячись на всю їх віру в торжество людини, не злічити. А що говорити про нас, просте гарматне м'ясо Периметра? Одна безвість чого варта, деструкція простору, трясця його матерії. Тут не те, що в Зону «екологічного лиха», в Господа Бога повіриш, аби лишень відвело. І хоча я простий полковник, не рівня деяким — він нахилився впритул до Звіздаря — але в мене таке враження, що все це - ниточка одного незрозумілого для нас ланцюжка. Комусь, або чомусь дуже не хотілося, щоб Лист дійшов живим. А інтуїція вона в Зоні сам знаєш…

Він розгорнув дисплей голограми і підсунув жетон Листа розвідникові:

— Наскільки я зміг зрозуміти з тих крихт, до яких отримав доступ, жетони такого зразка створювалися з урахуванням всіх можливих варіантів, що б інформація в нім була захищена навіть у тому випадку, якщо він опиниться в руках вірогідного супротивника. Що ніс Лист — невідомо, повний допуск до жетона є тільки у вищого командного складу, так що чим зміг, тим і допоміг, а більшого зробити не можу, хотів би, та не можу.

Він відвернувся до вікна, в якому від палаючого БТРа вже не залишилося нічого окрім трухи, яку спішно заливали стабілізуючим репелентом бійці хімзахисту.

— Мої люди не потикнуться глибше за міст, навіть під загрозою розстрілу. Та мені самому до самої смерті снитиметься, як в туман йде танкова колона і все. Зникає, зникає з радарів, зникає з супутника, неначе й не було її ніколи. Скільки тисяч людей ми поклали в першому прориві, га, Звіздарю? Кому ж про це знати, як не тобі? Адже здається, тебе саме через це розжалували під три чорти, ледь до стінки не поставили за те, що ти назвав верхом ідіотизму посилати туди людей. Але послали, а що їм лишалося ще робити?

Старий, літній сивий воєнлікар, що сидів на краєчку столу, підійшов до попільнички, зім'яв недопалок і знову втупився в карту Зони, весь центр якої займала одна велика пляма.

— Вперше стикаюся з такою амнезією, а я побачив їх за своє життя, ви вже повірте. Фізично він нормальний, виснажений до межі, але нормальний. А от психіка вкрай виснажена. Якщо врахувати слова полковника, то можу припустити, що це якийсь механізм захисту даних. Як би абсурдно це не звучало.

— Абсурдно, Старий? Та що може бути абсурдніше безвісті на самому краю Периметра? Не встигни сюди вертушки з «тополями», то зараз би нас заливали репелентом, а може просто кинули до чортової матері і відсунули Периметр подалі від гріха. Списали б, сім'ям принесли співчуття, вручили червоний прапор і траурну стрічку героя і все. Бо невідомо хто залишився після безвісті людиною, а хто вивертень. Так що висловлюй свої міркування, раптом це врятує і наші шкури.

Старий поправив окуляри і кинув роздруки на стіл:

— Як я сказав, фізично пацієнт здоровий, я накачав його стимуляторами, підключив до асенізатора і до ранку він буде як новий. А от психіка надто складна річ, що б от так зопалу що-небудь вирішувати. Будь в мене більше часу, я б видав точний висновок, але часу, як я розумію, у нас немає. Зараз сказати можу одне: під впливом невідомого чинника особа пацієнта зазнала змін, кажучи простіше, її немов стерли і як здійснити зворотний процес, не маю ані найменшої гадки. В усякому разі, офіційній науці це невідомо. Проте базові рефлекси, навички, такі як мова, самоусвідомлення, поведінка в соціумі залишилися неушкодженими. Що скажеш, Звіздарю?

— Хлопець явно пройшов у минулому дуже хорошу школу, це видно з того як швидко він засвоює правила виживання в Зоні. Вбирає як належне те, що багато хто відточує роками — вміння рухатися, орієнтуватися і діяти в екстремальних ситуаціях. Я б не випускав його з поля зору, продовжував і далі натаскувати його як розвідника, адже нас по пальцях перерахувати можна. Зона, он вона яка. Це тільки в масштабах союзних республік вона маленька точка на карті.

— Діло говориш. От хай і залишається з тобою. Дивишся, що і проясниться і з медальйоном, і з Севастополем цим. Тямущих, хороших сталкерів мало. Військових, придатних для того що б воювати за усіма правилами військової науки, стояти в оточенні і брати міста, багато, а от сталкерів мало. Хоча й проводить Міноборони набір, п'ять років вже як пройшло, але й досі немає програми підготовки сталкерів. Для того що б стати сталкером мало проглянути хроніки і визубрити дані големів із загиблих. Потрібно відчути Зону під боком, вдихнути її в себе, під проривом побувати. Але все це ти розумієш вже тут, в Зоні. З часу другого штурму, після того, як полетіли голови в генштабі і старих маразматиків на пенсію спровадили, дещо-таки змінилося вгорі. І стали особисти нишком набирати сталкерів з анормалів, тих, хто може самостійно існувати в аномальній Зоні. Адже звичайна людина не може довго знаходиться в полі Зони, психіка їде, а анормалам нічого, поглядай по сторонам, і збирай собі артефакти на благо вітчизни. І не то що б дарма, за знайдені і здавані артефакти ваш брат сталкер отримує дуже хороші гроші. Навіть професія така з'явилася — сталкер. Сміх один, але дещо навіть розсекретили і надали розголосу. Ролики крутили по центральних каналах, відредаговані звичайно: «сталкери на службі батьківщини». Громадськість розчулилась, народ залишився гордим за своїх героїв. Знаєш скільки після цього романтиків і мрійників у військкомати кинулося?

— Звісно, суцільна романтика, сувора чоловіча служба. Та тільки думаю, що серед цих романтиків зарубіжних гостей було куди більше.

— А їх легше відловлювати на порогах військкоматів, чим на підступах до Зони, де ми стріляємо без попередження. Така от петрушка, Звіздарю, і ніяких відповідей. Досі так ніхто і не знає, як і чому виникла Зона. Офіційна версія: Зона виникла в результаті екологічної катастрофи, спровокованої іноземними спецслужбами, під час спроби державного перевороту в тисяча дев'ятсот дев'яносто першому році, що б основні сили були перекинуті на локалізацію загрози. По хронології воно так і було, сам пам'ятаєш, які сили були стягнуті в район колишньої тридцяти кілометрової зони.

— Що одначе не завадило американцям висадитися в Севастополі для підтримки стражденної демократії при спробі державного перевороту.

Лисенко знову нервово закурив, відміряючи кроками вузьку кімнату:

— Демократи, звісно. Розвалили державу, розбестили країну, не без допомоги тих же комуністів, від яких лишилася тільки назва. Згадувати страшно в якій вбогості жила тоді країна, черги ці, дефіцит, величезні суми, що розкрадалися по швейцарських рахунках. Але, слава богу, залишилися справжні, ідейні. Які вийшли з тіні і переламали об коліно хребет всій цій братії. Старий уряд усунуто, арештовано, початок реформ і тут війна. Чи як це зараз називають — Севастопольський інцидент.

— Доста ворушити минуле, час думати про сьогодення, полковнику. Про людей твоїх подумати слід. Адже ти розумієш, після безвісті вас тепер із Зони не випустять. Принаймні, живими. Так от, чув я краєм вуха чутки, що генерал Кречет нібито не загинув, а вцілів і осів зі своїми бійцями десь в районі Арсеналу, заснувавши угрупування Путь. Що скажеш?

— Чув, але це неперевірена інформація, Кречет на зв'язок не виходив, а зв'язок, сам знаєш, не працює. Над Зоною проклятий туман і навіть зі супутників роздивитись що-небудь неможливо, про інші засоби я взагалі мовчу. Та й хто ризикне піти вглиб Зони, в саме аномальне пекло заради чуток?

— Адже Кречет так і залишився генералом, вірно?

— Вірно, йому ще героя радянського союзу присвоїли посмертно, а що?

Звіздар підняв медальйон і значуще подивився на Лисенка.

— Ти впевнений, що воно того варто, Звіздарю? Раптом усе це — ретельно спланована акція? Були прецеденти, коли особисти накривали юсівців. І не якихось міфічних шпигунів, якими нас годував колишній, наскрізь прогнилий уряд, а цілком реальних, яким продавали артефакти по чорним каналам. Артефакти, і отримані на їх основі технології цікавлять не лише нас. Одні лише големи чого варті. А американцям до цього ще тупати і тупати.

— Тому й потрібно тримати його увесь час при собі. Крім того, вони теж далеко не дурні, і не йшли б напролом в бік Периметра, вивозячи Листа в стані коми. І останнє — медальйон маркований і закритий грифом секретності Міноборони такого рівня, про які навіть я не маю гадки. Навряд чи це справа рук юсівців.

— Тоді може зовні, за Периметр? Хоча не варіант, після прориву безвісті з'являться вивертні, і як зрозуміти де людина, а де віддзеркалення, що має форму людини? Адже на око не визначиш.

Звіздар ковтком допив холодний чай:

— Полковнику, а не чи допускав ти думку, що в особі Зони ми маємо супротивника страшнішого за усіх імперіалістів разом взятих? Припустимо, я пройду через Периметр, але там нас шукатимуть в першу чергу. Навіть якщо ми й дійдемо, і жетон потрапить за призначенням, то й Листа, і отриману інформацію заховають довіку.

— Хочеш сказати, Зона розумна і кимось координується? Ти далеко не перший хто про це говорить. Якщо це так, то поява безвісті ніяк не випадкова, і сьогодні ми вціліли тільки дивом. Та про таку зброю тільки і мріють і у нас, і у них.

— Безвість буває виключно в центрі Зони і раптом такий збіг. Давай дивитися фактам в очі — вона приходила за цим. І якщо це правда, якщо це ниточка до появи Зони, ключ до ударів по Севастополю, то ми не маємо права його втрачати. Адже ти не хлопчик і розумієш, що ні у нас, ні в американців немає технології зміщення простору. А вся ця пропаганда про те, що удари по Севастополю, в дев'яносто першому, нанесли, нібито, юсівці — чистої води профанація для заспокоєння громадян.

Старий похитав головою:

— У будь-якому випадку, якщо здогадка вірна, то система безпеки жетона влаштована таким чином, що при загибелі біологічного носія інформація стане недоступна, а то і зовсім зітреться. Інакше, навіщо тримати його в комі? Як це не парадоксально, але в Зоні, наповненій пастками, ми можемо хоч щось зробити, а от за її межами ми будемо безсилі. Якщо генерал Кречет живий, і Звіздар відшукає стежку крізь туман, то можна припідняти завісу над всім цим. Полковнику, що скажете? В будь-якому випадку і Листа і жетон залишати тут небезпечно. Йому потрібно загубитися в Зоні і тоді і переслідувачі, можливо, теж втратять слід.

Лисенко важко опустився на стілець і втопив жетон в щілину приймача:

— Вам потрібно йти. Підмога з інших секторів до нас підтягнеться тільки до ранку: вночі ніхто не піде, простір все ще нестабільний, тут в будь-який момент все може розсипатися в пил. Особисти будуть зайняті виловом вивертнів, які рватимуться із Зони, і на відхід вглиб провідника і зеленого відмички ніхто не зверне особливої уваги. Вибач, але людей дати я не можу, та ніхто й не піде, тим більше що вдвох прослизнути набагато простіше. І якщо стануть шукати Листа, то все можна буде списати на безвість. Зовнішні розпізнавальні коди жетона я зараз зміню, так що на Периметрі проблем у нього не буде. Припишемо до твоєї групи. А мій запит у базу Генштабу по жетону виник випадково, при ідентифікації внаслідок перешкод. Навіть якщо це і спливе, ви будете вже далеко.

Він подивився на годинник, піднявся і не обертаючись, кинув:

— Дай Бог, що б ми були праві. У нас є пару годин, розвідко, можеш поспати тут, цей корпус стабільний.

Звіздареві здалося, що він встиг зліпити повіки лише на мить, і його тут же потормосив солдат.

— Прокидайтеся, прокидайтеся, полковник чекає вас біля прохідної.

Звіздар вслід за солдатом просочився через плац, зяяв глибокими виразками, асфальт в яких все ще шипів і вгинався від надлишку енергії. З оплавленої щогли звисав прорваний чорними пропалинами червоний прапор із золотим серпом і молотом. Звіздар зупинився, дивлячись, як прапор мірно колишеться на мертвому вітрі, а потім побіг вслід за ад'ютантом. У КПП його вже чекали полковник і Лист.

— Відіспався, сталкер?

— На тому світі відісплюся, якщо дадуть.

— Ну от і добре, а тепер вам пора. Скоро тут буде дуже людно. От припаси в дорогу, ще щось?

— Потрібен голем і нормальний ствол, для нього.

Полковник кинув декілька слів і через хвилину ад'ютант повернувся з браслетом сплячого голема і автоматом.

— Цей мотлох — Звіздар відібрав у Листа його старий «Калашников» — передайте будь-ласка на хутір Берукові. Все-таки він кривий.

Лисенко кивнув, приобняв Звіздаря, хлопнув по плечу Листа і через хвилину вони розчинилися в пітьмі.

— 06 —

Відійшовши від Периметра на порядну відстань, Звіздар зупинив Листа, начепив йому на руку еластичний браслет голема і ввімкнув режим пробудження. Голем пискнув, забрало на дужці візора Листа замерехтіло, і в темряві проступив контур місцевості.

— Ось так буде надійніше. Голему потрібно звикнути, увійти в резонанс чи що, відчути людину. Не дивуйся, якщо він спочатку мовчатиме — пізніше самі порозумієтеся. Перші големи взагалі не входили в симбіоз з людиною, а давали лише чіткі вказівки: стояти, відстрибнути, це викликало масу зайвих проблем, враховуючи непередбачуваність Зони. Незрозуміло куди стрибати, незрозуміло куди відкотиться, і доки людина думала, то бувало вже пізно і стрибати, і відкочуватися. Нерви і так на межі, а тут ще голем над вухом кричить. Тому від них багато хто відмовлявся, покладаючись лише на чуття і інтуїцію, даремно звичайно. А големи несподівано порозумнішали. Самі. Причому програмісти нічого не міняли, руками тільки розводили.

— Так голем це прилад чи жива істота?

— Ні те і ні інше, певно, середина. Життя на основі кремній органіки. Все, пішли помолясь.

Вони не пішли через блокпост Вербіна, в Зоні немає прямих і зворотних доріг. Тут все знаходиться у безперервному русі, одні аномалії змінюються іншими, наповзаючи одна на одну, часто утворюючи непрохідні ділянки, з яких краще швидше забиратися, намагаючись знайти обхідну стежку. Іноді такі скупчення породжують химерні артефакти, що завжди підвищує небезпеку в силу невідомості їх дії. Зона це ризик, помножений на невідомість в грі без правил. Закидавши зручну щілину між камінням, вони думали під їх прикриттям дослідити здалеку тунель під старою залізничною гілкою, але замість цього довелося відстрілювати байбаків, які висипали мов рій розсерджених ос. Потрапити у байбака, що мечеться, в вранішньому тумані задоволення нижче середнього. Все закінчилося тим, що Звіздар метнув в щілину гранату і ледве встиг скомандувати вжатися в мокру траву, прикриваючи очі усіма наявними кінцівками. Шуму не було, просто на мить між камінням зійшло маленьке сонце і приємно запахло шашликом. До речі, м'ясо байбаків досить їстівне, після попереднього знезараження. Нагріте каміння приємно оточувало з усіх боків домашнім теплом, Звіздар через потужну оптику «гвинтаря» неспішно оглядав тунель, а Лист поліз знайомитися з големом.

— Є хто вдома? — пошепки запитав молодий.

— Ні, всі пішли на фронт — несподівано відгукнувся голем — Приємно познайомиться. Сподіваюся на довгу співпрацю.

— А що, воно буває і не довгим?

— Буває. Ми не відповідаємо за рефлекси людини, вміння бігати або влучно стріляти. Це повинен вміти що кожен, хто йде в Зону. Тому сюди більш охоче беруть і пускають колишніх службовців, ніж просто любителів гострих відчуттів. Якщо я буду кожну мить кричати, роби те, не роби цього — ти перестанеш аналізувати навколишнє і чекатимеш підказки, що призводить до втрати ініціативи, притуплення інтуїції і загибелі. А я цього не хочу.

— У тебе багатий словниковий запас.

— У мене було декілька носіїв, у кожного з них я переймав щось своє. Мені неприємно про це говорити, не хочу згадувати подробиці їх загибелі. Але, якщо тебе цікавлять самі обставини, то…

— Ні, спасибі, іншим разом. Ти скучаєш за ними?

— Звичайно, але це скрашується радістю нового спілкування і досліджень. Основна мета нашого існування — розуміння нового, відкриття незвіданого. Ми завжди раді новим знанням, такими ми створені.

— Ви створені людиною?

— А ви створені Богом або ж пішли від мавпи?

— Я якось над цим особливо і не замислювався, не знаю…

— От і я не знаю, плід ми штучно розвиненого інтелекту, або електронна система, що набула в Зоні самосвідомості. Мене дуже цікавить це питання, але за недостатністю даних я задовольняюся принципом: я мислю, отже, я існую.

— Та ти філософ!

— До цієї концепції приходить кожна мисляча істота. Моїм колишнім носієм був Платон, названий так за любов до філософії, від нього я перейняв цей стиль мислення. Але до справи, Лист. В Зоні все швидкоплинне. Спершу я видаватиму тактичні дані про розташування аномалій і пасток в межі мого сприйняття. Коли буде вільний час, то їх короткі характеристики і загальний опис. Ця схема найбільш оптимальна для навчання. Все. Звіздар закінчив рекогносцирування, я відключаюся з активного каналу.

— Замислився, Лист?

— Ні, з големом розмовляв.

— Так швидко? Зазвичай їм потрібно кілька днів, що б освоїться з носієм.

— Він сказав, що у нього багатий досвід спілкування.

— Сказав? Я подумав, що ти пригрівся і задрімав, поки я оглядався, ну і пробурмотів щось в напівсні…

— Та ні, нормально так поговорили, подумки…

Звіздар втупився на веденого:

— Однак новина. Големи мають лише голосовий інтерфейс, я про інші не знаю. Чи у них черговий виток еволюції або в тебе явні здібності до телепатії. Але дивуватися не стану, це Зона, тут всяке буває. Голем вивів цілевказівку на шолом?

— Що? Ні, не вивів. Хоча ні, ось зараз з'явилися виділені області, що мабуть означають аномалії.

— Гаразд. Але не слід сліпо довіряться свідченням, потрібно і самому голову мати. Просто візьми їх до уваги.

— Так, він теж так сказав - щоб не притуплялося мислення і інтуїція.

— Тямущий, виходить, був у нього носій, він не сказав хто саме?

— Сказав, якийсь Платон.

— Так, знаю, був такий сталкер. Загинув при прориві, не встиг вчасно сховається. Гаразд, мертвих до мертвих, а тут життя це рух, от і рушили. Слід в слід, і поглядай по сторонах.

Безшумно ковзаючи в щільному вранішньому тумані, перебіжками від каменю до каменю, вони здолали крутий спуск вимитий водою, і опинилися у тунелю. В самій його гущі небезпечно клубочився туман, викликаючи відчуття тривоги і гостре небажання туди потикатися. Звіздар наказав перевести зброю в автоматичний режим і кивнув у бік тунелю:

— В разі чого, стаємо спина до спини і б'ємо короткими прицільними чергами. Мало що там може водитися. Може там нічого і немає, і в нас загальний напад клаустрофобії, а може хтось не проти раннього сніданку. В разі чого, не втрачай із виду і прислухайся до голема.

Тримаючись на відстані декількох метрів і рухаючись на напівзігнутих, вони обережно зробили крок в тунель. По темних вищерблених бетонних стінах, густо ріс сірий мох, утворюючи химерні візерунки, стікали важкі каламутні краплі, збираючись тхнучі пліснявою в калюжі, примушуючи відволікатися і вибирати місце для наступного кроку. Ледь вони увійшли до туману як, лицьовий щиток прояснився, і стало видно майже так само як вдень. Несподівано Звіздар зупинився і підняв руку. Лист обережно переніс ногу назад, і на дисплеї висвітилася ледве помітна аномалія, що фосфоресціювала.

— «Поганка»? — ледь чутно запитав Лист, слухаючи підказку голема.

— Вона — тихо відповів Звіздар — Де «поганка», спозаранку, зомбі часто ждуть світанку. Віршик такий знаєш? Не знаєш? Так запам'ятай. Далі тихенько, на напівзігнутих, може й минемо.

Лист безшумно порівнявся із Звіздарем і підняв в готовності автомат. Дивний, до речі, автомат. Зовні, до ностальгічного болю схожий на старий добрий АК-74, але форма більш обтічна, ергономічно вилизана, та й вагує на порядок менше. Судячи зі свідчень, вони минули вже половину тунелю, і тут почули дивне шелестіння. Скосивши очі, вони побачили скорчилася сутулу фігуру, що порпалась біля стіни. Бомжеподібного виду зомбі підняв голову і тоскним сумним поглядом втупився на завмерлих у вигляді статуї робітника і колгоспниці, з автоматами напереваги. Задовольнившись оглядом, з сумним зітханням несподівано відсунув вбік щит із дощок, що перегородив дорогу, після чого продовжив вивчати жовтий обривок газети з давно змитими літерами. І тут в голові Листа немов щось перемкнуло, ніби щось зрушилося і все стало сприйматися, і бачиться немов з боку.

«Читай-читай, поважний наш вахтер, бо вчення світ, а от вставать не слід. Раз-два-три-чотири, крок, розворот, минаємо старе бетонне кільце, раз-два-три-чотири, обережно напівзгнилий ящик. Раз-два. ведучий замер, що там? А там сидить собака, собака-барабака, сидить, сволота, на капоті врослого колесами в землю ЗИЛа, втягує повітря і нахабно пускає слину. Ну що ти тут нюхаєш, що ти нюхаєш, немає тут нікого, немає, хіба не видно? Не видно, вона ж сліпа».

— Лист, я щось забув, ти зі скількох патронів нетопиря упокоїв? — ледь чутно прошепотів ведучий.

Зомбі забурчав, осудливо подивився в їх бік і роздратовано перегорнув сторінку.

Лист виставив вбік три пальці, Звіздар ледь помітно кивнув, потім в заперечному жесті поводив кінчиком ствола, повернутим в протилежному від сліпня напрямі, показавши один палець.

«Так, зрозуміло: пенсіонерам дяка в нас і шана, а сталкерятам песики й коти».

Лист обережно підняв ствол, скосивши очі, але зомбі мирно дочитував останні вісті десятирічної давнини.

«Так, сумістити планку і прицільний проріз. Зручна планка, скажімо прямо, геніально продумана планка наслідного онука старого доброго «Калашникова». Вдих-видих, вдих-видих… шелестіння. Яке ще шелестіння? Хренове шелестіння, однозначно хренове: жадібно мукаюче і запинаючеся в ногах шелестіння учасників зльоту відставних вахтерів по кілька штук в ряд. Нам не жаль, підтягуйтеся, товариші вахтери, тягніть побільше горілки, а от за закускою вам, одначе, доведеться побігати...

«...темнії тунелі, пес сліпий паскуда, вас вахтерів з біса, хто ви і відкуди…»

Ідіотськи нав’язливий мотив, хтось з класиків? Вдих-видих, вдих-видих…

«і скажіть же вахтери, от чому я так здвинут»…

Сухо клацнув постріл, і збитий з пантелику сліпий пес-псіонік, що розгойдував сприйняття розпливаючись в прицілі, не встигши дослухати в думках Листа другий куплет дивної пісеньки про вахтерів, отримав кулю поміж світлих підпалин, що раніше були очима, і звалився з капота у велетенські зарості полину.

Зомбі обурено відкинув газету і почав закривати прохід якраз перед учасниками зльоту.

«Ах ти ж пильний наш, та ми ж тобі медаль ударника праці й оборони»!

У проході утворилася купа мала із затнулихся зомбі, і «робітник і колгоспниця» ривком зірвалися з місця. Збігши по капоту вони вистрибнули на кузов, ледь не попавши в проржавілу діру і розпласталися на дні. Через декілька хвилин пролунав відбірний сиплий мат і шелест полину. Зомбі либонь готували полянку для з'їзду. Аби лиш вогнище не розвели під цією самою сковорідкою, по старій пам'яті. І тут над самим вухом пролунало вдоволене:

— Закусь, йопть.

Звіздар обмер, та шелест змінився тріском, почавши віддалятися у бік тунелю. Через хвилину вони ризикнули обережно підвести голови над краєм іржавого борту і побачили, як один із вахтерів тягне тушу сліпого пса, безцеремонно взявшись за голий, покритий потворними бородавчатими наростами, хвіст.

«Тьху ти, а ми вже подумали, це нас на закусь. Та гаразд, ми не проти кандидатури сліпня, навіть дуже за».

Міліметр по міліметру, щомиті ризикуючи провалиться крізь проржавівший дотла в аномальних умовах кузов, вони сповзли на землю і навшпиньках стали відходити від тунелю до ферми «Туш Периметрова».

На фермі все було як і раніше, хіба що додався новий кубик біля стіни. Мабуть, роздумуючи над вчорашнім солдатським запрошенням сходити на танці, зворушена туша зазівалася і потрапила під «прес». Звіздар обережно минув аномалію, й тут над його головою прогуркотіла скупа черга, він стрімголов перекотився за ріг, підняв «гвинторіз», і з прогнилої балки на нього важко рухнув нетопир, ще сіпаючись і скребучи пазуристими лапами. Відставний скинув з себе плюючуся кислотою мишу-переростка, ривком відкотився до стіни і полегшив її агонію.

— А ти нічого. Не даремно тобі полковник такий ствол подарував — пса з одного пострілу, нетопиря вліт. Снайпер.

Лист обережно торкнув нетопиря і ніяково посміхнувся:

— Та який я снайпер, скажеш таке. Воно якось саме виходить, без мого бажання. В тунелі, так взагалі щось найшло, ніби спостерігав з боку, а тіло саме все робило. Пісенька, якась чудна в голові крутилася, про вахтерів.

— Про домінусів? — напружився Звіздар переводячи дихання.

— Ні, про вахтерів. Звідки вона взялася? Може колись чув, а зараз от спливло.

— Добре б. Дивишся, так і повернеться пам'ять, і згадаєш і про Севастополь, і про все інше. До речі про «вахтерів» — потрібно б прибратися за собою. Зомбі істота повільна, проте дуже вперта і живуча, і якщо ці, цивільні зомбі на відстані безпечні, то колишньому сталкерові чи військовому на очі траплятися не раджу. Вони ще довгий час зберігають рефлекси, мову, вміння стріляти і навіть дуже можуть наробити дірок.

— А вони різні бувають? — запитав Лист, видираючись вслід за Звіздарем на дах ферми, й займаючи позицію.

— Різні. Ким ти був за життя, тим будеш і після смерті. Все залежить від того, за яких умов вони стали жити другим, мертвим життям. В основному вони муміфікуються, але навіть в цьому вічному тумані чудово зберігаються і можуть бродити роками. Буває, Лист, навіть так, що ті, хто не встиг під час прориву сховатися, не зовсім помирають, а набувають necro vita — життя після смерті. Тому, загиблих сталкерів краще відспівувати, попри те, що для деяких зарозумних голів це віддає маячнею і дикістю, бо не узгоджується з думкою партії і ідеєю марксизму-ленінізму. Ось і відспівуємо, як можемо, як написано в церковних книжках, які нам з великої землі закинули, після того, як на очах високій комісії з Москви рота саперів, що полягла за день до того під проривом, з того світу оперативно відкопалася на цей. От після цього і стали масово і церкви відкривати, і залучати тямущих богословів для викорінювання наслідків атеїзму в масах. Адже сімдесят років жили без Бога і нічого, не був він потрібен, а тут на тобі, знову повірили! Вочевидь, добряче перелякалися, що із Зони ця зараза просочиться назовні і настане справжнісінький кінець світу. Та зрештою, їх теж можна зрозуміти: країна дісталася в напіврозваленому, розкраденому стані, й не до цього було, а як виявилось, даремно. Відношення до віри, Лист, багато в чому переглянули, і стали вчені там шукати метафізичний сенс буття. На своїй шкурі впевнившись, що наші предки його не придумали, і ажніяк не зі страху перед силами природи. Зона багатьом показала — є закони, які треба розуміти і відкривати, але не нав'язувати і встановлювати. Відспівані сталкерюги, як безглуздо це не звучить, практично ніколи не розупокоюються, а спокійно лежать в землі, а от інші - встають. Вчені щось там про тахіонні поля правили, про випромінювані хрестиком особливі хвилі, але мені здається, що це скоріше від безсилля земним розумом осягнути неосяжне. Від нездатності вірити, інакше не можна зрозуміти ноосферу. А он вона «ноосфера», метикує на трьох біля тунелю.

Голем збільшив картинку, і Лист побачив, як зомбі в засаленому, рваному лахмітті клишоного розсіслися гуртком, по давній пам'яті відтворюючи ритуал «зметикувати на трьох», а нещасного вахтера, що не до часу закрив перед ними щит, затовкли і забили в кут у своїх, лише їм відомим виховних цілях.

— Звіздар, та вони ж імітують життя!

— Може імітують, а може вони ще й до смерті так жили, метикуючи де-небудь в підсобці, і потім приходячи додому на рогах і відіграючись на дітях і дружинах. В будь-якому випадку, для них мало що змінилося. Якби вони не чіпали живих, то нехай би й бродили, скільки Зона відміряла. Але майже завжди, за рідким виключенням, сліпо нападають, може просто заздрячи тому, що ми ще живі, а вони вже ні.

Один із зомбі виковиляв із зарощів, безглуздо волочучи скрегочучу іржаву каністру, в якій щось плескалося. Каністра підстрибувала на камінні, видаючи осоружні булькаючі звуки, та зомбі хриплячи спитим сипким голосом, вперто тягнув її до тунелю, явно бажаючи заправитися паливно-змащувальними матеріалами. Звіздар поплескав Листа по руці, протягнув йому оптичний приціл і вказав на автомат.

— Прикріпи до свого тисячника, у мене є ідея.

— Тисячника? — Лист здивовано глянув на автомат.

— Звісно, АК- 2000, нова модель, доведена, нарешті, до пуття. По купчастості і точності бою перевершує всі відомі аналоги, прицільна дальність стрільби і враження цілі сягає більше тисячі метрів. Віддача практично не відчувається, надійність же і простота у використанні залишилася ще від попередників. Давай, прикручуй.

Лист відточеними рухами швидко закріпив приціл і приник до оптики. Зомбі нарешті дотяг каністру, і приєднався до гурту, вахтера закинули в діряве бетонне кільце, й поклали згори злощасний щит, і він безуспішно намагався звідти вилізти.

— По моїй команді по каністрі, один, два — вогонь!

Пролунав басовитий вибух, каністру розірвало на друзки і тут же рвонуло повторно, сильніше, з тунелю зметнулися язики пронизливо білого полум'я, жар від якого відчувався навіть тут. Лист прикрив лице рукою.

— Що це було?

— «Поганка». Вона дуже чутлива до детонації, от тому я і вказав тобі стріляти назовні, в сліпня. Все, можна йти, територія гарантовано зачищена. Деякий час по тунелю можна ходити не побоюючись «вахтерів».

Лист почав мірно здригатися і ткнувся лицем в приціл.

— Ти чого, що сталося?

Лист порснув сміхом, щосили закушуючи рукав. Звіздар, нарешті, здогадався і схопився за «гвинтар». Розкидавши палаючі уламки, димлячий пошарпаний «вахтер» вивалився із кільця, і здивовано крутячи головою розглядав наслідки такої чудної гулянки.

— Добити?

Звіздар заперечно похитав головою і вийшов на загальну хвилю:

— Це Звіздар. В тунелі під старою гілкою зачистили стоянку зомбі і зняли «поганку». Залишився один, він тут щось на зразок вахтера, сумирний і агресії не проявляє, якщо будете поблизу, в плату за прохід принесіть йому свіжих газет.

— 07 —

Величезна підсліпувата тварюка підозріло потягнула носом повітря і застережно вишкірила ікла, якщо таке визначення доречне до декількох рядів кинджалів, які оберталися в її пащі як ланцюг бензопили. Дуже хотілося поворушитися і розім'яти затерплі кінцівки, але тупа циркулярка вже другу годину вперто рила землю, як броньовик, проломивши кущі в десяти метрах перед ними, і розвалившись на доступній для проходу стежині.

— Аномалії в проході поки тримаються, не дрейфують, стій спокійно. Поспішати нам особливо нікуди, хіба що на той світ, але туди ми з тобою завжди встигнемо, а ось до рівня Могильника нам потрібно дійти ще завидна.

— А якщо прийняти її в два стволи, відкотиться вбік перед цим броненосцем і чергою убік?

— Не вийде. Циркулярка надто живуча тварюка, втім, як все живе тут, окрім людини, відрізняється підвищеною живучістю — прилетів по каналу голема голос провідника — вона суцільно покрита роговими пластинами, пропалити які можна тільки кумулятивними снарядами, та й то не завжди. Бачиш танки?

Звісно, вони бачили танки. Вони безладно скупчилися у вузькому проході коридору, деякі мало не по самі башти вросли в землю, і щоб відрізнити їх від кущів доводилося докласти немало зусиль. Інші задерли куці оплавлені стволи в небо, та і так і застигли, немов налетівши на повному ходу на незриму перешкоду, залишившись висіти на ній як на постаменті. Іржаві, облуплені, жалюгідні. Німі свідки людської дурості, яка погнала їх на прорив десять років тому, в першу хвилю ударного штурму. Впевнені в могутності людського генія і в непохитній мудрості одягнених в золото і право вирішувати, попираючи гусеницями твердь і стрясаючи склепіння, сталевою хвилею пройшли вони по землі, та так і залишилися тут назавжди. Іржаві, непотрібні іграшки людства, яке все ще грало у війну саме з собою. Пройде ще декілька років і не стане навіть цих жалюгідних залишків, що вціліли в згубному аномальному мареві. Колись непохитні і грізні, нині служили притулками тварюкам і гадам земним, зминаємі «пресами» і «лещатами», омивані незліченними мертвими дощами вони перетворяться на прах і зійдуть у небуття, відновлюючи порушений баланс. Але це буде потім, а поки що вогкий, пробираючий до кісток вітер ворушив між ними мокрі чорні гілки, завиваючи в глибоких провалах і змітаючи з павутини бісер срібла.

— Страшно? — з розумінням запитав Звіздар — Спочатку, тут багатьом буває страшно. Потім звикаєш, не помічаєш всього цього, приймаєш як належне, немов так було завжди, немов так і повинно бути. Це адже крихти, раніше тут взагалі було не пройти — суцільне іржаве кладовище. Потім якось розкидало їх аномаліями, розриваючи на шматки, мнучи немов фольгу, тільки скрегіт і брязкіт з усіх боків. Виття вмираючого заліза навіть на Периметрі було чутно. Здавалося, виє сама Зона. Мертве залізо і те, виявляється, здатне плакати. Ті, що далі, та глибше в землі — ті залишилися, вціліли, мабуть Зона їх в нагадування залишила, що б пам'ятали. Потім з'явилися циркулярки. Ніхто не знає точно, коли і звідки вони вилізли, але вподобали вони цей самий Коридор до остраху, із-за танків, напевно. Ні проходу, ні життя від них не стало. Підійде, отже, така дурепа до танка і гризе його, гризло якраз в самий раз, дозволяє. Може від того у них і панцир такий непробивний, вступив у взаємодію із залізом і переродився в деякий химерний полісплав. Хто його знає, але ніхто з перших рук з'ясовувати не пробував. Один порятунок, циркулярки погано бачать, але от чують чудово, та й нюх у них дай боже.

З боку боліт пролунало сумовите, протяжне виття зголоднілої тварюки, потім ще одне і ще. Циркулярка насторожилася, прудко вискочила із задуманого нею метробуду, дослухалася до виття і, стрясаючи землю ломанулась крізь зарості бур'яну у бік порушників спокою, з глухим брязкотом протискуючись крізь кладовище танків. Сталкерів не потрібно прохати двічі. Як тільки черговий танк сповістив, що циркулярка знову не вписалася в поворот, вони зірвалися з місця і, обігнувши яму, поспішили якнайшвидше проминути небезпечну ділянку.

Залишивши кладовище позаду Звіздар ретельно вибрав місце для короткого привалу, і ледве Лист встиг опуститися додолу і притулиться спиною до каменю, прикривши очі, як тут же пискнув голем просячи вийти на зв'язок.

— Слухаю — стомлено пробурмотів Лист.

— Вибач, що відволікаю від відпочинку, але я засік алярм-маячок, тривожна хвиля. Вмикати?

— Звичайно, вмикай.

Пролунало шелестіння, і крізь забиваний перешкодами ефір прорвався голос:

— Трясця його матері, та є тут хто-небудь поруч… та скільки ж їх... йдуть з Гулькиного яру… швидше... координати…

Лист підхопився на ноги, і Звіздар забив магазин в «гвинторіз»:

— Тримай пеленг, мій голем узяв координати, мабуть там зовсім тяжко. Намагайся не відставати, ну а там по ситуації, головне не втрачай із виду і прикривай спину, а то живо затопчуть.

Звіздар перейшов на біг, і Лист ледь устигав фіксувати аномалії, котрі підсвічував голем, але, незважаючи на це, він кілька разів трохи не провалився в «жижу», яка була присипана напівгнилим листям, помітивши в останню мить по підозрілому ворушінню і відскочивши в зарощах пекучої кропиви. Обшпаривши руки в кропиві і видершись по слизькому глиняному схилу, вони промайнули через невеликий відносно чистий від аномалій підлісок, вискочивши на порослу мохом стару напівзруйновану будівлю, звідки доносилися скупі захлинаючіся черги.

Навколо будинку біснувалася зграя. З кожною миттю з-під розложистих дерев вискакували сірі згорблені спини, вливаючись в хоровод вискалених пащ. Лист дав коротку чергу, і кулі з осоружним виском розпороли землю перед собаками, що намагалися застрибнути всередину. Поки сліпаки міркували звідки лунає черга, Звіздар вихопив з підсумку гранату і шпурнув в гущу вертлявої зграї. Глухо ахнув вибух, на всі боки полетіли грудки землі, і осколки з осоружним виском ударили по деревах. Звіздар влетів вглиб будинку, ударом прикладу відкинув псину, що кинулася в горло:

— Вгору — вказав він на обрушені  всередину балки — відсікай їх від лісу, не давай висунуться. Я займуся пораненим і відстріляю тих, що на низу.

Неприкаяний білкою спурхнув по слизьких підгнилих балках, які густо обросли пишною бахромою біло-сизого грибка і, опинившись наверху, дав чергу хороводу зграї, що кружляв у провалу стіни. Пролунав виск, кілька сліпаків ткнулися мордами в землю. З лісу вибігло ще кілька, підтримуючи загальне поле зграї, і почали розгойдувати очі, не даючи прицілитись.

— Виведи зображення на сітківку.

— Що?

— Роби що говорю, я знаю, ти можеш підключитися до нервової системи, хоч ніколи не робив цього раніше.

— Заборонено.

— Ким заборонено? Біс би тебе вхопив... — лайнувся Лист міняючи магазин — голем не може своїми діями або бездіяльністю завдати шкоду людині, отже…

Він затнувся на півслові. В груди важко штовхнула загальна псі-хвиля зграї, збиваючи дихання і засліплюючи очі.

— Якщо нас тут порвуть на шмаття — він мотнув головою, струшуючи ману, давши чергу по спинах що мелькали серед дерев — то своєю бездіяльністю ти порушиш цей принцип. Вищий пріоритет скасовує нижчий.

— Прийнято — погодився голем — заборона на нейрозлиття знята.

Листу здалося, що йому на голову несподівано вилили відро киплячої води, колюча вогняна хвиля ривком пройшла по хребту, залишаючи відчуття дзвінкої тиші в якій залишилося лише мірне, глухе биття серця. Дихання завмерло, світ став сприйматися мовби через деяку пелену: простір втратив різкість, став тягучим, повільним як при уповільненій зйомці. Очі почали фіксувати змащені, недоступні людському оку частини спектра. Сліпаки рухалися повільно, їх оточувало щільне, їдко-червоне поле ненависті, зливаючись в загальну мережу, і тягнучись углиб ліси. Лист підняв автомат, чекаючи, що він підніматиметься повільно, але на здивування, не помітив ніякої різниці. Пальці перемкнули автомат на одиночні постріли, і він узяв на мушку найближчого пса. Ледь він це зробив, як багрове світіння навколо пса посилилося, і він почав роздвоюватися і плисти, але свідомість устигала зафіксувати траєкторію руху і наступний хаотичний стрибок. Сухо, протяжно клацнув постріл, куля ще вилітала із ствола, а він бачив, як траєкторія сліпня і кулі перетинається через пів стрибка. Пес з гучним і протяжним виском ще перевертався в кущі, а мушка встигла поєднатися з наступною палаючою ненавистю головою.

«Один-два-три-чотири… постріл, змістити приціл... пса підкидає в повітря. один-два-три-чотири. постріл, змістити приціл... наступний крутнувшись дзиґою врізався в сосну... один-два-три-чотири. вибух яскраво-червоних бризок… один-два-три-чотири».

Пекуча, задушлива хвиля ненависті спала, відкотилася подібно до відливу, змінившись замішанням. Їдко-червоне поле, об'єднуюче розрізнених боязкуватих сліпих псів в зграю несподівано розсипалося, грубо розриваючи зв'язки, і сліпаки безладно заметушилися по узліссю. За деревами повільно розцвіла вогняна квітка, і він впав навзнаки, закриваючи сльозаві очі. Над головою величним протуберанцем промайнула вогняна хвиля, обпалюючи нестерпно жарким диханням, і лиш через мить пролунав звук вибуху. Лист підвівся, змітаючи попіл обвугленого моху, і підхопивши автомат озирнувся. З боку Могильника крізь потік застиглого часу до сторожки повільно продиралися двоє сталкерів, на ходу перезаряджаючи автомати і добиваючи вцілілих псів. Лист хотів було махнути рукою чи подати сигнал, але несподівано зупинився, помітивши, що один із них летів в «ополонку», що розгорталась прямісінько перед ним. Попередити про небезпеку він не устигав, звук голосу долетить із запізненням, коли буде надто пізно, і тоді він вистрілив. Куля повільно вилетіла із ствола, прориваючись крізь товщу щільного повітря і пройшла над аномалією. «Ополонка» жадібно зметнулася за кулею, утворюючи тугу ударну хвилю збиваючи, відкидаючи сталкерів вбік. Відчуваючи, що світ починає темніти і крутитися перед очима, втрачаючи орієнтацію він скотився по слизьких балках вниз, важко рухнувши на прогнилі дошки підлоги, відкинув лежачого на Звіздареві сліпака, що вчепився біля самого горла в ствол «гвинторіза», і полегшено втратив свідомість.

— 08 —

Він опритомнів від гулу. Вгорі лютував ураган, натужно, глухо завиваючи над землею, що здригалася від важких, розмірених ударів. В вухах плив осоружний дзвін, простір розгойдувався з боку в бік, в такт закріпленій на стелі старій гасовій лампі, горіла м'яким приглушеним світлом.

— Ти як, нормально? — потряс його за плече Звіздар.

— Як сказати. Таке враження, що по мені пробіглася ця сама, як її, циркулярка.

— Циркулярка не циркулярка, але контузило тебе добряче. Аптечку навіть заклинило, вона не змогла точно визначити, що з тобою, але потім зробила пару уколів і приписала посилене харчування.

— Де це ми? — промовив Лист, розглядаючи невелике підземелля, в кутку якого горіло бездимне вогнище, довкруж якого скупчилося декілька сталкерів.

— У мене в гостях — підійшов до них літній сталкер в роздертому комбінезоні із смугою пластиру через все лице — я Лісник, а це мій бункер. Вгорі зараз прорив, але в добрій компанії і відбиватися веселіше і гуторить. Хто його знає, наскільки він зарядив.

— Прорив? — прислухався до здригань Лист.

— Ага, він самий. Та ти не бійся, тут надійно як в швейцарському банку, он які двері поставив — Лісник вказав вгору, де був встановлений люк із замочним колесом — стіни «порою» обклав, значить, поверх цегли. Якщо і просочиться яка гидота, то «пора» її не пропустить. Тут навіть вогнище можна розводити без побоювання.

— А куди йде дим? — почав вертіти головою Лист, шукаючи отвір.

— У витяг. Мені її один бродяга встановив, хитра штука: дим вгорі непомітний, а назад поступає повітря. Знатний схрон, я до нього і йшов, перечекати прорив. Тут, звідки не візьмися зграя, та не одна, а декілька, і вовкулаків троє. Одному її тримати не під силу. Ну, й взяли мене в оборот. А я якраз об «колючку» ногу пошкодив, тікаючи від них і намагаючись видертися вгору. Ясна річ не зміг. От і довелося кричати щосили могти, так що я тепер ваш боржник.

— Та буде тобі, старий, розписки писати, всі ж бо під Зоною ходимо, порахуємося. Окрім того, ти мені живою потрібен і збирати тебе по шматках, виколупуючи із сліпаків тужне заняття.

— Ну, тоді пішли, Звіздарю, перекусимо, чим Бог послав, і хильнемо за знайомство. А тебе як звуть, малий? Стріляєш знатно, не даремно тебе Звіздар тягає в підручних.

— Звісно, знатно — відгукнувся від вогнища смуглявий, і хлопнув поряд з собою по потертому матрацу запрошуючи Листа — ми з Тунгусом двадцять сліпаків налічили, і кожному братця, кожному куля увійшла точно поміж баньок.

— Я Мура — протягнув він руку Листу — отож, ми з Тунгусом, теж тобі зобов'язані. Порахуємося хабарем, чи ще як.

Мура схопив з рожна скворчащий ароматний шмат м'яса і протягнув Листу. Лісник із Звіздарем сіли по іншу сторону і значуще подивилися на Тунгуса. Той кивнув, попорпався в рюкзаку і, витягнувши плоску армійську флягу, розлив вміст по підставлених бляшаних кухлях:

— Звісно, в Зоні пити не дуже, не любить вона п'яних, але гріх чесного бродягу не вшанувати. За це червоний покарати може. Правильно говорю? Так от, за Листа, кращого снайпера в тутешній частині Периметра! Не гнівайся Звіздарю, повинен же відмичка перевершувати майстра, га? Яку собі зміну підготував!

Вони цокнулися і залпом випили. Лісник крякнув і статечно занюхав рукавом, а інші жадібно накинулися на м'ясо.

— Отож, біжимо ми з Мурою на маячок Лісника, під ноги поглядаємо, псів пострілюємо. Дивимося, на сторожці засів незнайомий сталкер, і по псам лупить. Знатно так лупить, одиночними. Кожен постріл безокого шкереберть перевертає, і стріляє, ж, шельма, швидше, аніж я очима кліпаю.

— Та ну, придалося — видихнув від рукава Лісник — як так можна стріляти? Це Зона тут і не таке приверзеться.

— Ти у нього запитай, як буває. Але в мене, Лісниче, адреналін ледь по штанях не побіг, як побачив, що самий сталкер, між іншим з нашивками нашого клану, на мене ствол повертає. Дивлюся, очі скляні, думаю усе, під домінуса попав. Зараз як шмальне, вкриюсь ногами не згірше сліпака! Оком кліпнути не встиг, як рвоне біля самих ніг і як відкине. Ну, думаю все, полетіла одначе душа до червоного сталкера, Реда Шухова. Але дивлюся, Мура поруч накарачках просувається, і все кругами. На себе подивився, мокрий увесь, сиджу і макітру чешу, звідки в мене стільки адреналіну?

Компанія весело засміялася, а Мура дружньо ткнув Листа у бік.

Тунгус розлив по кухлях воду і продовжив:

— Підбігаємо ми до сторожки, сидить Звіздар головою вертить, зірки лічить. Лісник в кутку ворочається, кров з роздертого лоба рукавом зупиняє, а новачок останнього сліпня об стінку головою розмірено прикладає та примовляє:

— «Севастопіль, вхід через прокол заблоковано... відгукніться. Вишневський, відгукніться...»

І засміявся, але побачивши видовжене обличчя Звіздаря, осікся:

— Звіздарю, та ми це… ну жарт же.

Звіздар підскочив до Тунгуса, схопив його за грудки і процідив в обличчя:

— Повтори, що говорив Лист, слово в слово!

— Та що ти так кидаєшся? Ну, сидить він, і пса, що від твого горла відірвав, руками за довбешку тримає і зі всієї дурі об стіну прикладає і повторює оцю саму фразу: «Севастополь, вхід через прокол заблоковано... відгукніться. Вишневський, відгукніться». А потім враз обм'як і відключився. Ми йому відразу ж аптечку вкололи, очі суцільно білими зробилися, і пульсу не було. Тут вже Лісник оговтався, і ми разом з ним завал над бункером розгребли і від прориву, що багровів вже над головами, сховалися.

Звіздар важко опустився на місце:

— Ти не тримай зла Тунгусе, я не зі зла. Просто спогади.

— Та що вже там, хіба ж я не розумію. Потрібно, то потрібно. Але як побачив тебе без пам'яті, думаю все, потрібно звати бородатого.

— Якого бородатого? — запитав Лист, вперше втрутившись в розмову.

— А ти що, про бородатого Осипа, не знаєш? — здивувавшись покосився на нього Мура.

— Не знає він Мура, пам'ять у нього стерто, в аномалії побував він, «незабудка» називається, а я от витягнув.

— Та ти що? — округлив очі Мура, витріщившись на Листа — що зовсім-зовсім не пам'ятаєш?

Лист скрушно похитав головою.

— А жетон же як? — додав Лісник, поглядаючи на Звіздаря — на нім же дані є, хто значить і звідки.

— Є у нього жетон, але мертвий, весь в труху, єдине, що з'ясували вояки, що він легал і все, ні імені, ні прізвища, ні минулого, навіть фото і те зіставити не змогли в базі. Так що залишився у Листа тільки я та клан, так що вважайте сирота.

— Мамцю рідна — протягнув Тунгус — отже, Лист ніби як син полку. Ну, слухай тоді, Лист про Осипа.

Тунгус підкинув у вогнище ще один бездимний брикет, всівся зручніше і почав розповідати.

— Тобі Звіздар, напевно, вже розповідав про зомбі, адже ви разом стару гілку зачищали? Ваше повідомлення ми ще вранці отримали, біля Могильника тиняючись, шукаючи проходи в аномальних коридорах. Як виглядає цивільний зомбі, ти бачив, і чому вони з'являються, в цілому вже знаєш. Коли гине наш брат сталкер під проривом, то Зона його іноді повертає назад, і доки він перероджується, то його жодна тварюка не чіпає, ні зграя, ні упир, ні шкілябра, але мова зараз не про те. Десять років вже як пройшло, але старожили досі пам'ятають, як рота саперів з південного Периметра розставляла мінні поля. Адже тоді ми не знали ще з чим маємо справу, все здуру на прорив йшли, людей клали, ну от і ставили вони мінні загородження. А тут серед білої днини, звідкіль не візьмися, грянув прорив, ну вони всі під ним і полягли. Це зараз ми знаємо, як тільки небо багровіє і піднімається вітер, чекай прориву і шукай нору поглибше, закопуйся що є сили. А вони що? Роззявили салаги роти і дивляться на цей багрово-сутінковий, матері його ковінька, захід. Поки ще БТРи за дві години з Периметра підійшли, вирулюючи поміж нових аномалій, вони давно мертві були. Звірини довкіл невидимо, на БТРи лізуть, під кулі кидаються, а тих не чіпають. Ну, ті з БТРів зачистку, звісно, провели і померлих солдатиків, як годиться на Периметр доставили, та й поховали тихцем біля самих стін. А на інший день, неждано-негадано, комісія з Москви. Периметр на вухах стояв. Дивляться, що за непорядок – побіля самих стін ям нарито, і звісно тикнулись туди. Підходять вони, отже, до ям при всьому параді, обмундируванні і дивляться, лопатка саперна хутко так працює.

— Відмінно — говорять — от що означає першокласна фортифікаційна підготовка, тільки чому це вони таки зсередини риють?

Сталкерюга, приставлений до генералів для супроводу за стінами Периметра, як побачив це видовище, затрясся як осиковий лист, перехрестився, і хотів було драпонути, але його за шкірку упіймали:

— Що це? — запитують.

— Так це ж мертвяки самі себе відкопують! — відповідає сталкер і ще більше трясеться.

— Маячня! — відповідають йому генерали, а самі до ями — Ну що запитують, солдатики, важко в навчанні, легко у бою?

— Та ні, зовні краще, важко в гробу! — відповідає солдатик і піднімає на них ясні, налиті кров'ю оченьки і вискалився на них ось такенними от іклами. Вони йому:

— Смирно!

А він увесь замурзаний з ями піднімається і цап за горло одного ручищею, ті стріляти, та толку, адже його в голову потрібно бити з «калаша», не менше! А у них що, пукалки нагородні золочені. Тут саме й інші сапери відкопалися, йдуть, руки тягнуть. Сталкер, що ближче за всіх до них стояв, перехрестився, а вони візьми та раптом і розступися перед ним. Генерали на прохідну забилися, руки трясуться і до сталкера:

— Знімай, говорять хрестик!

— Хоч стріляйте — відповідає сталкер, — а хрестик я вам не віддам!

Генерали тривогу включили, тільки від переляку кнопки переплутали, і над Периметром пролунала команда відбій. Постояли зомбі, покумекали, та і пішли либонь за звичкою у відбій по своїх могилах, лежать, не ворушаться. Сталкер подивився на це, та і говорить:

— Якщо ж це вони мого хрестика, що бабуся мені, піонерові на шию потайки від усіх пов'язала, злякалися, то що буде, якщо цілого попа з кадилом привезти, та і відспівати їх к бісовому батькові?

Загалом, поки не доставили вертольотом попа, так на Периметрі відбій і грав, що б зомбі в могилах сиділи.

Доставили попа, увесь в святкових золочених ризах, генерали до нього:

— Потрібно, товаришу піп, по полеглих солдатиках заупокійну справити, чи як це там у вас воно називається? У польових, значить, умовах. А це ось ваш поводир.

І на сталкера вказують. Піп плечима знизав, діло знайоме, рясу надів, кадило розкочегарив, та й пішов солдатиків відспівувати, а разом з ним, копняком під зад впираючогося сталкера відправили. Ходить піп, кадилом трясе, службу веде, а поряд з ним сталкер, як осичка  тряситься та замість півчої від страху завиває та підтягує. Став піп сталкера запитувати, які, мовляв, у новопреставлених полеглих солдатиків імена в хрещенні, ну а зомбі йому з могили візьми, скажи таки ім'я, та й відпустив Богові душу. Піп як теє вгледів, як стрибоне на місці, як ломанеться, світ за очі. І диво дивне — жодна тварюка його не торкнула, жодна аномалія не проковтнула, коли він як паровоз, кадилом коптячи, летів лиш п'яти виблискували. Опісля, коли піп до тями трошки прийшов, дивиться, ліс навкруг неходжений і виття довкруж, страшно стало, а тут зирк, сталкер той самий йде, його шукає. Він до нього, от так от і прибився отець Осип до сталкерського братерства. Назад вертатися побоявся, розстріляють, мовляв, за розголошування державної таємниці, що царство Христове близ. От і став отець Осипнув у нас служби правити, та сталкерів полеглих відспівувати. Генерали пізніше-таки дізналися, що він не лише живий, але й служить на Периметрі. Так вони не тільки не стали його заарештовувати, а й прислали цілий ящик риз, книг богослужебних і іншого всього. Розсудивши, нехай він краще в Зоні буде мертвих відспівувати, аніж ті по ній розгулювати. Від гріха подалі, і чуток менше. Адже, після тієї заупокійної служби, солдатики дійсно заснули вічним сном, і Периметр більше не тривожили. Ось так от Лист. Тому, коли справи кепські, то перше діло за бородатим Осипом посилати.

— Та брехня це все — пахкав самокруткою Лісник — Осип, як же. Зі ствола він відспівує зомбі куди крутіше, та й інших «нечистих творінь диявольських».

— Ну не скажи, якщо зомбі свіжий, то його ще й відкачати можна, бували ж випадки. А зі старим трухлявим м'ясом, в якому вже давно немає душі сенс возитися? Так, примітивні, біологічні інстинкти, пожерти кого і все. Тут куля ефективніша і економніша, якщо впритул. Осип же, він один на всеньку Зону, чи ти впиратимешся і доводитимеш, що після того, як він відспівує, мертві встають?

— Не буду. У Зоні взагалі не можна в чому-небудь бути впевненим, лежать собі в землі, і гаразд, мир їх душі. Взагалі воно якось і легше, якщо вірити, що там нас чекає світле, добре, вічне. Інакше все життя виходить одна велика Зона. У Зоні - аномалії та звірина, двонога і інша, на великій землі зона умовностей, обмежень і незрозумілостей і жодної відповіді, як на «хмарному мосту». Гаразд, це все так, старече бурчання.

— А що таке «хмарний міст»? — тут же запитав неприкаяний.

Тунгус з Мурою якось дивно переглянулися і зам'ялися, відводячи очі:

— Будете в гостях у путівців, якщо дійдете за той рівень, у них і запитаєте. Путівці про багато що можуть розповісти, коли захочуть, але не надто вони люблять розповідати. Поки не перевірять тебе в ділі, то й рота не розкриють. Загалом, Звіздарю, прошерстили ми проходи до Могильника, туго там. Раніше хоч бронетанковою колоною їдь, широка країна моя рідна, а зараз навіть миша не проскочить, ну чи байбак.

— Далі Коридора теж є танки?

— Ну а куди ж без них, є, але так, то там пара штук, то тут. В основному, вони залишилися в Коридорі. Загалом, думаю, обхідний шлях на Могильник повинен бути тут.

— 09 —

Звіздар вистрибнув з люка і швидко відкотився під прикриття старої вищербленої стіни. Кілька хвилин він насторожено вивчав примарний візерунок аномалій, що як завжди змінилися після прориву, коли Зона міняє декорації і ретельно наводить макіяж чекаючи гостей. Він глибоко, з насолодою вдихнув свіже, кристально чисте морозне повітря, що очистилося від осоружної брудно-сірої пелени туману, і прикрив очі. Повітря густо пахло сосновими шишками, росою, що обліпила траву, полином, і зовсім не вірилося, що це Зона, чужорідне утворення на тілі планети. Місце гранично небезпечне, сповнене смертельних аномалій, незрозуміле, чуже і похмуре. Скрипнув люк, з нього спритно виліз Мура і озирнувшись на всі боки подав руку, допомагаючи піднятися іншим.

— Задрімав? — посміхнувся він, дивлячись на притихлого розвідника — невже не виспався, адже цілу ніч адже гуркотіло.

— Не чіпав би ти його Мура — пахкав самокруткою Лісник — він слухає. Зона вона як жінка, любить увагу, чуйність. Адже на неї не лише витріщатися, а ще і відчувати потрібно, слухати. Он дивися, як за ніч причепурилася, скільки оздоб понавішувала.

— Ага, аби лишень не потрапити в цю саму красу — кивнув Тунгус, протискуючись під балками і обходячи сторожку.

— Гляньте, братця, гляньте, оце поталанило! — почувся захоплений крик Мури.

Лист виліз останнім і приєднався до Мури, що прострілював болтами небезпечну ділянку прим'ятої густої трави. Трава, де раніше валялися мертві сліпаки, була щедро всіяна виблискуючими на сонці яскраво червоними кристалами.

— Це Лист, «суниця», артефакт такий. Не те що такий вже й рідкісний, але теж коштує немало, а якщо прикинути розміри так взагалі Клондайк. Суниця затягує, знезаражує будь-які рани, ну хіба що окрім дуже глибоких, до того ж, вона не активна.

— Чому «суниця»? — запитав Лист, допомагаючи Мурі обстрілювати аномалії — І взагалі, як виникають назви аномалій і артефактів?

— На що це схоже? — Мура поклав йому на долоню мерехтливий росою криваво-червоний кристал.

— На суницю.

— От тому і «суниця». Ми виходимо з простої, найближчої аналогії. Складні зубодробильні імена їм привласнюють вже вчені. Що стосується властивостей, то багато властивостей відкриваємо, ми сталкери. Перевіряючи на собі, не то що б навмисно, частіше випадково. Розбиратися з артефактами справа вчених, ми ж просто приносимо приймальникам знайдені артефакти, приймальник їх оцінює і переводить належні гроші. Все чесно і гранично просто. Ми з тобою, Лист, працівники на службі у держави. Якщо було б інакше, то самому навіть на голем скопити нереально, знаєш, яких грошей він коштує? Допомога вояк теж буває не зайвою, хоча на допомогу вони зазвичай не поспішають, кому охота лізти в аномалії і підставлятися під кулі.

Лист обережно збирав «суницю» і розкладав на дбайливо розстелене Мурою полотно «пори».

— Чув в Зоні і нелегали є. Що без жетона.

— А якже, звісно є. Здебільшого всякий непотріб, кримінальні елементи різні, ну й інші темні особи. Їх солдати відстрілюють без докорів сумління: жетонів у них немає, розпізнавальних знаків теж, мало хто це може бути. Ті ж вивертні, породження Зони, що мають форму людини. Вони запросто можуть набрати вигляду сталкера і пудрити мізки до самої смерті. Големи при зустрічі насамперед ідентифікують дані жетона, розпізнавальні мітки, ну і власні ідентифікатори. У големів щось на зразок своєї мережі, в якій вони зв'язані в межах досяжності і за допомогою якої ми переговорюємося в Зоні. Звичайні прилади тут майже не працюють, хиблять, і покладатися на них не можна. От тому нам і видають при вході в Зону големи, це потім з лишком окупає усі витрати держави. Ну а нелегали, вони теж за артефактами полюють, збувають на чорний ринок. Це дорожче, аніж дають приймальники, але ризикованіше. Якщо на цьому впіймають, то без суду і слідства припишуть пособництво і шпигунство. Мародери можуть зустріти тебе в Зоні, обчистити і залишити без штанів, добре коли не вб’ють. Тому, якщо ти бачиш людину, голем мовчить і немає жетона — те краще стріляй. Адже в Зоні окрім сталкерів нікого немає. Так що тобі поталанило, що Звіздар тебе витягнув і з собою взяв.

Вони закінчили збирати «суницю», Мура упакував її в «пору» і віддав один згорток Листу:

— Ваша із Звіздарем доля, все по-честі. Ти сліпаків накришив, а «суниця» народжується з плоті.

Вони розпрощалися з Тунгусом і Мурою, котрі вирішили не повертатися до Могильника, а відправилися на Периметр, здати знайдену «суницю» і поповнити припаси.

Лісник проводив їх поглядом і коли вони зникли за поворотом, покликав Звіздаря:

— Така справа Звіздарю. Прохід на Арсенал через Могильник закрито, там навіть блокпост путівці згорнули — щось нехороше сіло в проході. Не хотів говорити молодим, ні до чого їм це знати та нариватися. Адже не послухають і полізуть в саме пекло. Мене бо не просто так зграя наздогнала — на «лінзу» я потрапив, а «лінза» сам знаєш, з одного боку наближає, з іншою віддаляє. Не відразу й зметикуєш, що й до чого. Дивлюся, сліпаки далеко, ну я собі й чапаю потихеньку, голем підтверджує побачене. Загалом, вискочили вони прямо на мене, я ходу, а решту знаєш. Потім мій голем дійшов висновку, що отримував спотворені дані з метрики вивернутого «лінзою» простору, хибні. Величезна така «лінза», метрів сто не менше, вперше таку бачу.

— Спасибі старий, видужуй, припасів в тебе вистачить, а ми підемо шукати прохід, дивишся, і знайдемо стежку.

Лісник кивнув, сів на покриту мохом колоду навпроти жаркого сонечка і засмолив свій самосад.

Вибравшись з підліска, вони попрямували у бік Могильника, що піднімався іржавими купами до самого неба.

— Звіздарю, а чому на Периметрі вважають, що Кречет мертвий, а сталкери говорять про путівців, затверджуючи зворотне?

— Все не так просто. Генерала Кречета кинули в перший танковий штурм. Сам бачив, що з цього вийшло. Він повів виживших в бік Арсеналу, з боєм пробиваючись через нашпигований аномаліями Могильник. Це зараз є база аномалій, їх опис, а тоді не було нічого, скільки людей загинуло, не злічити. Танки вони ж не просто так в Коридорі стоять — вони на «міст» в'їхали, рідкісна аномалія, всього кілька разів була. Красива така, схожа на міст з хмар. Тоді ззаду танкової колони з-під землі утворилися «лещата» і поперли стіною перетираючи броню в пил. У Кречета не було власне вибору — вони в'їхали на «міст», а потім зникли з радарів. Той, хто пройшов «хмарний міст», не може повернутися із Зони звичайним шляхом, не відпускає Зона, назад тягне. І чим ближче до Периметра, тим сильніше ламає людину. Кречет і його люди не змогли б повернутися, навіть якщо і хотіли, не могли. Пробували деякі, зневірившись повернутися за Периметр, у великий світ. Адже в багатьох залишилися сім'ї, дружини, діти, та тільки не суджено їм було до них повернутися — не доходячи до Периметра помирали. Просто так помирали, без всякої видимої причини. Кречет провину за загиблих людей, безглуздо пролиту кров поклав на телепнів з генштабу, які, не провівши попередньої розвідки, не обнюхавши Зони з усіх боків, відразу ж направили туди війська. Тому він заохочує чутки про свою загибель і, не бажаючи більше зв'язуватися з армією, урядом, заснував угрупування Путь, який підтримує у своїй частині Зони відносний порядок, і шукає зворотну сторону «хмарного моста», путівця додому. Ось тому вони і зовуться путівцями.

— А як же сталкери? — запитав Лист, проходячи услід за Звіздарем біля клацаючих «лещат» — їх пускають в Арсенал?

— Чому ні? Вони приносять останні вісті з великого світу, та й самі не проти відпочити в добре захищеному, безпечному від аномалій місці. Правила прості — не провокуй і залишишся жити. У них є цілком пристойний бар і магазин, в якому торговець бере за товар плату артефактами. Всі задоволені — сталкери отримують припаси і захист, поки виконують умови нейтралітету, а Кречет, не бажаючи зв'язуватися з чорним ринком і ворогами батьківщини, відправляє зібрані артефакти конвоєм на Периметр, натомість отримуючи все що потрібно. Звісно, приймальники прекрасно розуміють, з ким ведуть торгівлю, але тримають рот на замку, отримуючи від цього солідний куш. Припущення — це не офіційна інформація.

Звіздар завмер, вказав на землю і на свій браслет. Лист слухняно впав і почав відповзати у бік кущів. Голем включив замкнуту хвилю:

— Лист, придивися на дев'ять годин, що ти бачиш?

Зображення збільшилося, і він побачив як під прикриттям дерев, притискаючись до іржавого складу, у бік ангара рухається група озброєних людей.

— Твій голем приймає розпізнавальні знаки?

— Ні, він їх не знаходить.

— Звіздар на зв'язку, мене хтось чує?

У ефірі пролунало шипіння перешкод, і ледь чутний голос увірвався в ефір:

— Звіздар, якими вітрами? В нас над ангаром висить «пляма», все големи в сплячці, мій ще тримається, але сильні перешкоди, хто це з тобою? Зашкалює, зараза, не можу розібрати.

— Це мій напарник.

— Напарник? Ну, ти даєш.

— Не час теревенити. Грейдер, твій голем мабуть от-от засне, раз пропустив таку групу мародерів під самим носом. Рухаються від тунелю, чоловік п'ятнадцять не менше, будуть у вас хвилин за десять.

— Ти можеш зайти їм ззаду? — стривожився Грейдер — звідсіль нічого не видно.

— Можу, але тут суцільні аномалії, не пройти, якби мапа була.

— Тримай мапу — тут же відгукнувся Грейдер — тут вказано прохід, але големи вимкни, а то теж заснуть. Відбій.

Звіздар підповз до Листа і відкрив отриману мапу:

— Запам'ятовуй і тримай в голові, големи ми зараз відключимо, інакше вони заснуть, обійдемо цих молодчиків, ну а далі в тебе буде можливість продемонструвати своє снайперське вміння.

Лист мовчки кивнув і стиснув губи.

— Страшно стріляти? Але ж це може вже зовсім і не люди, інакше, навіщо б вони перли зі зброєю на готівці на стоянку Грейдера? Розпізнавальних знаків немає, зате є зброя — проста арифметика. Грейдер пасеться в цих місцях і може знати, як зараз потрапити на Арсенал до Кречета. Не бійся, Лист, поповзли.

Рухаючись слід в слід, вони по пам'яті протискувалися по вузькій безпечній стежці, покладаючись на увагу і чуття. Ліворуч комариним писком стріляла ледве помітна «тесла», що зміїлась блакитними колючими іскрами, справа сіпалися брижі «пелени», ззаду тривожно тріщало вогнище радіації. Положення, м'яко сказати, незавидне. Особливо за умов, що підлітний час мародерів до ангара хвилин п'ять, та Листу здалося, що він йде по стежці вже декілька годин. Він змок як миша, ретельно спостерігаючи за провідником і впритул розминався з аномаліями. Дивна штука час, він мінливий і пластичний, лише дурні наївно припускають, що він здатен йти тільки в одному напрямі. Час не має обмежень, лише в убогому людському сприйнятті він йде лише вперед. Ця гнучка субстанція залежить від свідомості, регулюється і спрямовується ним, не залежно від того, розуміємо ми це або ні. Точно так, як і закон всесвітнього тяжіння регулюється іншим принципом і заперечення його існування не рятує від шишки на лобі, якщо кинути над собою камінь і стверджувати, що ніякого тяжіння, насправді немає, і все це вигадав Ньютон, будучи напідпитку. Але шишка на лобі живо переконає в зворотному навіть найзапекліших скептиків — власне неуцтво не краща точка зору для спростування вселенських принципів.

Вискочивши з аномального лабіринту, Лист без сил повалився ниць, займаючи вогневу позицію, вважаючи, що група мародерів вже давно встигла досягти і сховатися в іржавій громаді ангара, але виявилось, що їх самих затримала смуга аномалій. Їх провідник, протискуючись на напівзігнутих, шукав шлях, а інші, затягнуті в терту чорну шкіру нервово стискали зброю і юрмилися за спиною. Пролунав постріл і поряд із Звіздарем впилася куля. Провідник перекотився за кущ і розпластався на землі, а Лист, припавши до оптики свого автомата, намагався вичислити вогневу позицію снайпера. За хвилину він помітив гілки, що ледь помітно колихались, на верху тунелю, з якого виглядав іржавий, старезний потяг. Обличчя снайпера не обтяжувала печать роздумів на теми цінності людського життя, низько посаджені очі горіли тьмяною загрозою, на зарослому щетиною лиці недобре кривилася коса усмішка і вся його незграбна зовнішність видавала в нім представника кримінального світу, що живе за принципом зграї, де виживає найсильніший. Прикинувши куди відкотився Звіздар, він задоволено усміхнувся, блиснувши залізними фіксами і припав до старої пошарпаної СВД.

Чи варте життя смерті? Чи вартий смерті той, хто сам готовий вбивати без найменших докорів сумління? Залишимо рішення етичних, моральних проблем на потім, коли над головою не свистять кулі, коли в вас не цілиться з рушниці двометровий зарослий шерстю гомункулус, навіть не маючий  уявлення про совість і співчуття. Не важливо, війна чи озброєне зіткнення невеликої групи людей — і тут і там помирають люди.

Лист видихнув і натиснув на курок, автомат м'яко штовхнув в плече, приймаючи нелегкий вибір який робить людина. Через посилену оптику було добре видно подив, застиглий на обличчі снайпера. Він поторкав рану, а потім рухнув в зарощі. Звіздар показав великий палець і піднявся із землі, підкидаючи «гвинтар». Лист зітхнув, і сівши навпочіпки припав до оптики. Мародери не помітили втрати снайпера, що прикривав їх позиції, але в їх рядах з'явилося раптове замішання, пролунала безладна, хаотична стрільба. З тунелю навздогін мародерам швидко наближався мерехтливий примарним світлом клубочащийся згусток туману. Пролунав здавлений крик, туман вихором завертівся довкруж людей і обпав. Все залишилося як і раніше: мародери так само поспішали до ангару, на ходу перезаряджаючи зброю, провідник припав до землі, та так і залишився висіти впаяний в медово-червоний згусток кристала, що накрив групу. Звіздар ще хвилину вивчав обстановку, а потім подав сигнал йти за ним і попрямував в бік ангару.

— От так от Лист — тут вирішує зовсім не зброя, тут вирішує Зона.

— Що це було?

— «Світляк», навіть і не знаю, що воно таке, аномалія чи жива істота, але з'ясовувати не раджу, застигнеш в бурштині, як вони. Либонь багато шуміли і погано думали, от і розбудили на свою голову. Взагалі-то, він вдень не особливо вилазить, але з кожного правила є виключення, а в Зоні не буває однозначних відповідей і рішень.

— І довго вони висітимуть в цьому бурштині?

— Днів декілька, а потім зникнуть. Ніхто не знає живі вони або мертві, але діставати їх звідти ніхто не стане —можна запросто потрапити на їх місце. Дивися уважніше на всі боки, нині на Могильнику неспокійно, тут можна не лише на аномалію натрапити, але й запросто отримати кулю.

— За що?

— За все. Навіть за те, що ти просто потрапив в поле видимості і приціл ствола. Для мародерів ти законна здобич, цінність твого життя в їх очах вимірюється лише корисною інформацією, яку можеш повідомити, але й це не дає гарантій, що тебе залишать в живих. Тут багато прямоходящих істот з вогнепальною зброєю і в кожного є свій мотив. І навіщо тобі знати цей самий мотив, якщо тебе вже й в живих не буде? Чим глибше Зона, тим сильніше вилазить з людини назовні, приховане всередині. Чим далі Периметр — тим слабкіше закони і рамки зовнішнього світу, що стримують твого власного, персонального звіра.

Лист слухав провідника, придивлявшись до аномальних утворень, кожне з яких було протиріччям і спростуванням не лише відомих законів фізики, але і моральних аспектів буття. Аномалії були гранично небезпечні і смертельні, але в той же час, кожна з них породжувала життя, нове, дивовижне життя у вигляді химерних артефактів, заради здобичі яких сталкери ризикували власними життями і вирушали в Зону. І чи пам'ятає світ безвісного сталкера Михея, що притягнув з Рудого лісу, котрий впритул граничить з ЧАЕС, артефакт «мерехтіння»? Так-так, те саме «мерехтіння» на вивченні якого багато вчених зробили імена, подарувавши світу ліки від раку. Ні, не пам'ятає, він про нього навіть не знає. Та ось імена світил навіки увійшли до скрижалей науки і медицини, а Михея, а що Михей? Провалився по коліна в «жижу», бажаючи облагодіяти світ новою знахідкою, втратив обидві ноги і отримав від вдячного людства каталку. У Зону потрапляють з різними цілями, а ось виходять тільки через один вихід — частіше у вигляді ретельно продезінфікованої, біологічно знезараженої цинкової труни. Ніякого обману, все чесно. Не даремно на Периметрі гучномовці вдень і вночі сповіщають про те, що Зона смертельно небезпечна і перетинати її не рекомендується ні в якому разі. Але ж все таки йдуть, йдуть після ретельних перевірок і всебічного розгляду, як необхідних навичок виживання, так і благонадійності. Та це не місце пожиттєвого ув'язнення з квитком в один кінець — багато хто успішно відпрацьовують трудовий контракт, і виходять із Зони живими і здоровими, але частіше повертаються назад, тому що інакше вже не можуть. Світ здається позбавленим смаку і прісним, радощі миттєвими і примарними, а цілі, яких так довго домагалися, — безглуздими, і тільки на межі постійної смерті їх життя знову набувало сенсу. Нехай навіть не вищого, але заради якого варто було жити.

— 10 —

Від ангара пролунав гучний крик:

— Стій, де стоїш, інакше отримаєш кулю.

— Грейдер ти чого, чи мізки «плямою» напекло? — відповів провідник, проте застиг на місці і підняв руки вгору.

— Стволи на землю і на два кроки назад!

— Добре, нехай Зьома візьме нас на мушку і заодно прикриває, а то тут багато охочих до м'яса.

— Гаразд. Не ворушіться, я зараз вийду!

Звіздар опустив ствол на землю, кивнув Листу і з піднятими руками відійшов на пару кроків.

Незабаром від воріт, густо обвішаних пекучим пухом, показалася кряжиста фігура Грейдера. Він підозріло косився на сталкерів, однією рукою тримаючи націлену рушницю, а іншою незграбно клацаючи по браслету голема. Через хвилину він задоволено кивнув, і опустив рушницю, кликавши Звіздаря:

— Ну, здоров будь, син Звіздаря! Все винюхуєш та розвідуєш?

— А ти як бачу, не втратив пильності, старий буркотун — відповів провідник приобнявши широку спину Грейдера.

— Втратиш тут пильність, к бісу — сплюнув Грейдер, закидаючи на плече важкий ствол, повертаючи у бік ангару — після вчорашнього прориву знаєш, скільки вивертнів з'явилося? Групу Степовика під корінь винищили, а які у нього фахівці були ет, не рівня моїм напів обстріляним дітлахам. Та заховай ти дуру, свої це, не бачиш, чи що?

Він відштовхнув від входу новачка, який підозріло косився на прибульців, і запросив гостей всередину. Молоді живо поступилися місцем біля багаття, а самі відправилися на вогневі позиції, влаштовані на верхньому рівні у віконних отворів величезного ангару, що раніше слугував для ремонту потягів.

— Ну, розповідай, як там на Периметрі? А то нас вчора тут як накрило «плямою», думали, ангар рухне до дідька і поховає нас під собою. Довелося б з-під засипаного залізяками бункера підкоп вести. Але, слава богу, милував червоний сталкер, вистояли.

— Погано на Периметрі. Два дні тому на Периметр завітала безвість. Півкілометра бетонної стіни, немов корова язиком злизала, земля ще день здригалася під очима, зашкалюючи від виплеску.

— Он воно як, жарко, одначе. А сам яким вітром в наші краї? Під кулями побігати, сам постріляти?

— З Кречетом потрібно перемовитися слівцем, а блокпост, чув, путівці згорнули.

— Перемовитися, отже потрібно — промовив Грейдер, простягаючи кухолі з паруючим чаєм — той блокпост навіть згорнути не встигли. З-під землі щось, вилізло, встиг лише розгледіти, як вони з боєм відходили до Арсеналу, заздалегідь підірвавши за собою прохід. Так що там зараз не пройти, навіть якщо це саме щось і забралося.

— Нам дуже потрібно, ось йому.

— Якийсь він блідий та заморений, в чому тільки душа тримається.

— У чому Старий залишив, в тому і тримається.

— Навіть так? — підняв брову Грейдер, з цікавістю роздивляючись Листа — На що натаскуєш, якщо не секрет?

— Всього помаленьку. Трохи провідник, трохи снайпер, трохи психодав.

— Як це, психодав? Нове слово вигадав, якесь надто мудроване.

Звіздар ковтнув ароматного чаю і прикрив очі:

— Грейдер, ну не клей ти з себе тупого селюка, хто-хто, а ти точно знаєш, що таке психодав. Хто з нас почесний член академії наук СРСР?

— Що так бувший — розвів руками Грейдер, пригладжуючи огрядну бороду.

— Ну а я що, не бувший? «Там всі ми були кимось, а тут ми те, що є».

Грейдер, про щось замислившись, схилив голову, Лист дивився в полум’я з синюватими язичками. Звіздар, прикривши очі, дрімав, ловлячи слушний момент. Невідомо, коли вдасться виспатися іншим разом.

— А ти хто будеш? — несподівано запитав Грейдер — Тут в усіх є своя історія, тут кожен другий з минулим. Хтось від нього біжить і намагається почати наново, з чистої сторінки, але воно наздоганяє навіть тут, на самому краю.

— У мене немає минулого, вірніше є, але я його не пам'ятаю. Звіздар говорив, що витягнув мене з «незабудки», пам'ять ніби стерлася, я усвідомлюю себе з Периметра, а більше нічого немає.

— Не буває так, щоб зовсім нічого, свідомість занадто складна річ, що б її ось так от просто взяти і стерти. Навіть якщо зовнішня пам'ять стерта, то ядро особистості приховане набагато глибше, аніж в горезвісній підсвідомості, далі якої не бачить і не бажає бачити академічна наука. А та що бачить, закрита в застінках секретних НДІ і простому обивателеві недоступна. Одначе, зовсім нічого? Ні уривчастих фраз, ні смутного відчуття впізнанності?

— Ви праві. Щось подібне було, коли ми проходили по тунелю зомбі, з'явилося відчуття роздвоєння, я неначе спостерігав з боку, як моє тіло саме робить те, що треба, ніби усе це пророблялося мною жоден раз.

Грейдер покусав кінчик бороди і задумливо подивився у вогонь:

— Вам пощастило, юначе. Судячи із сказаного вами, амнезія від перебування в аномальному полі поверхнева і не глибока. Можу припустити, що хтось, чи щось намагається приховати сліди тоншого втручання, списавши це на «незабудку». Подумати, яка романтична назва. Занадто мало відповідей і надто багато таємниць.

Лист кинув швидкий погляд на сплячого провідника, і це не сховалося від уваги Грейдера.

— Звісно ж, таємниці. Якщо Звіздар вважає за краще мовчати, то мабуть так дійсно буде краще. Ось що я вам скажу, Лист. Слухайтеся веління свого серця, без серця розум подібний до мавпи за кермом, сам не знає, що він втне в наступний момент. Наш розум занадто жадібний, занадто самовпевнений, занадто дикий. Серце ж не зрозуміти рамками науки і мікроскопа, воно набагато більше. Наука занадто юна, її ще п'янить від уявної свободи і …безкарності. Це породжує масу наслідків і один з них перед вами.

— Ви говорите про Зону, вона рукотворна?

— Я говорю про себе. Адже я не завжди був радіоактивним м'ясом, сталкером, я вчений, а розум без серця може завести надто далеко. Так далеко, звідки іноді не буває повернення. Головне не перетинати межу, за якою йде занадто висока ціна. Що ж до Зони, то це унікальне явище, і мені здається, що вона просто сміється над нашими жалюгідними спробами її вивчити, відкрити і відібрати секрети з її ящика Пандори. Не ми вивчаємо Зону, вона вивчає нас, створивши полігон по вивченню людини! Судіть самі, що є рівні Зони? Не що інше, як лабіринт, складний заплутаний лабіринт, в різних частинах якого розкладений сир у вигляді артефактів, і аномалії для створення необхідних рефлексів. Жадібні щури, учувши запах сиру самі прогризли діру в лабіринт, добровільно погодившись бути піддослідними на цьому полігоні. Найбезглуздіші і необережні пачками гинули в аномаліях, служачи дорогою сірому хвостатому воїнству, яке спробувало взяти Зону змором і силою і прогризати шлях вперед, але і цього не вийшло. Лабіринт змінився, він завжди міняється, і вони, рухнувши з моста, розлетілися по всьому полігону. Зона це щось інше, що лежить далеко за рамками нашого розуміння, якщо хочете, механізм захисту від людини. Людство до межі накопило маси ентропії, забруднило океани, спустошило надра, винищило цілі екологічні ніші. Ноосфера, сфера розуму, переповнена міазмами розбрату і знищення, і Зона стала відповіддю, регулюючим чинником, покликаним очистити землю від людей.

— Ви хочете сказати, що це тільки початок?

— Це попередження, застереження. Всередині Зони мутанти, найнебезпечніші істоти, знаходяться між собою у відносній рівновазі і здатні уживатися одне з одним, але варто з'явитися в полі зору людині, як вони приходять в рух, організуючись в агресивний механізм винищування. З кожним роком з'являються все нові і нові види: швидші, більш невразливі, смертоносніші. Взяти, наприклад, сліпих псів. Навіщо, питається, всередині Зони, де треба пильно стежити за небезпеками, їх очі метаморфуровали, змінилися з органу зору в орган телепатичного сприйняття? Вони створені, сконструйовані так, щоб вистежувати, знаходити людину по руйнівних вібраціях випромінюваних її свідомістю. Багато аномалій їм анітрохи не шкодить, вони без всілякої шкоди пробігають через «пелену» і «свічку», в яких людина вмить гине. Якщо брати вовкулака, інший вид, що кардинально відрізняється від сліпаків, то його свідомість представляє координуючий, направляючий механізм керуючий зграєю, здатний об'єднувати в колективний розум, маючий власну самосвідомість. Циркулярка — той же могильник-утилізатор, з однаковою тупою байдужістю поїдає як залізо, так і бетон, створений, немовби для того, щоб стерти самі сліди нашого існування. Так що ж це, як не зброя відплати, яку викувала природа, взявши її з найстрашніших наших кошмарів?

Він замовк дивлячись в полум'я вогнища, а після, зітхнувши, продовжив:

— Чи рукотворна Зона? Не знаю, не знаю. Навряд чи нашому вбогому розуму під силу створити таке. Але якщо це і так, то це найстрашніше, останнє творіння, що приходить нам на зміну.

Після цього Грейдер піднявся і пішов до новачків, а Лист залишився розглядати поржавілий пейзаж ангара, закопчену бочку, в якій горів вогонь, та провали, в яких зяяло затягнуте хмарами сіре небо. Через декілька хвилин заворочався Звіздар, розплющив очі і кинув погляд на голем:

— «Пляма» пішла, потрібно спробувати зв'язатися з іншими групами на Могильнику. Грейдер де?

Лист мовчки кивнув у напрямі вченого, який щось втлумачував новачкам. Звіздар з хрускотом потягнувся і кілька разів підстрибнув, перевіряючи, чи не дзвенить де підтягнуте спорядження:

— Чом такий похмурий, сталося щось?

— Роздумую над тим, що розповів Грейдер.

— Так, він може розповісти. Але якщо вірити всьому що він говорить, то вже краще самому в землю живим закопатися. Але якщо закопатися, то хто все це розгрібатиме? Тут Путь в чомусь навіть правий — хто зупинятиме розповзання Зони? Добре, поки вона сидить в межах і пульсує — пару кілометрів додасть, пару збавить, а якщо їй надокучить? Так-то, а піддаватися пораженським настроям це остання справа. Хоча посидиш тут з його, не так завиєш. Грейдера закинули в Зону в першій партії вчених, перед самим штурмом. От і сидить вже десять років, назад не може, а центру як вогню побоюється. Видно, щось знає, але мовчить старий буркотун, може воно й до кращого. Якщо від одних його роздумів страшно стає, то, що буде, якщо він по справі говорити почне? Тут взагалі не прийнято лізти в душу з розпитуваннями, не любить Зона прискіпливих. Якщо потрібно, все розкажуть самі.

Він закинув на спину «гвинтар» і попрямував до Грейдера.

— Відіспався?

— Та яке тут, на тому світі відісплюся. Що чутно, отче?

Грейдер схрестив руки на грудях, задумливо поглядаючи у бік тунелю з причаївшимся там світляком:

— Скиглій і Криниця сиділи в секреті і бачили, як в нашу сторону рухають ці, застиглі у бурштині, упокой Зона їх душу. Розкриватися я їм строго-настрого заборонив, та і що б вони зробили проти такої орави? Виходили вони на зв'язок хвилин п'ять тому і бачили, як з туману вискочив загін путівців і хутко так рухав в бік Лабіринту, так що якщо вам потрібно до Кречета, то раджу поспішити.

— Добре, дякую за хліб сіль, нам пора рухати.

— Ага, попутного вітру бродяги. І цеє — якщо зустрінете і притиснете до стінки бандюків, то скажіть, нехай передадуть своїм, що ми міняємо їх підстріленого снайпера на наших дітлахів. Мої дітки його в зарощах біля тунелю знайшли, він там ворочався і притискував прострілену долоню, загалом, відстріляв своє. Рука, звісно, заживе, але йому стріляти вже не доведеться.

Вони розсудливо, по широкій дузі, обійшли упаяних у бурштин бандитів, вважаючи за краще проламуватися крізь кущі, і на кожному кроці перевіряючи стежку болтами, аніж познайомиться з «світляком». Аномалії в тутешній частині Могильника наповзали одна на одну так щільно, що йти доводилося щільно, покладаючись на координацію і удачу. Кілька разів Листа ледь не вбило болтом, що відкинула в нього «свічка» і Звіздареві довелося показувати, як треба їх правильно кидати, по краю аномалії, звідки небезпека рикошету від аномально зарядженого шматка заліза була не так велика.

— Головне не метушитися — Зона не любить квапливих, поспішати слід неспішно. Інакше наступного разу големи скинуть в мережу некролог наступного змісту: «Могильник: сталкер Лист вбитий власним болтом». Забавно? Не бачу нічого смішного, саме по таких повідомленнях ми можемо відшукати своїх і знати до чого готуватися.

— А що відбувається, припустимо, з тими ж бандитами? Їх забирають свої?

— Поки вони встигнуть сюди добратися, на довгу і вічну пам'ять ним залишається хіба що декілька кісток, та купа порваного в мотлох ганчір'я. Звичайні шестірки залишаються на корм звірині, ну а бригадира й кого старше, може і спробують відбити. Ні, не для того щоб поховати, як же! Що б обшмонати і знайти інформацію про схрони з прихованим добром. Тому підранений бандюк, побачивши сталкерів навмисно голосно нитиме і стогнатиме, присягатиметься мамою і всім на світі тільки щоб над ним зглянулися і не кидали подихати одного.

— І що? — Лист пластом впав на землю, і над головою пробила повітря невидима «спіралька».

— А нічого — відпльовувавши хвою відповів Звіздар — вони запросто замість вдячності можуть тобі перо під бік вставити, і поминай як звали. Кожен вирішує сам, рятувати чи не рятувати і чи варто йти на подвійний ризик. От обміняти свого кореша на сталкера — це вони можуть, при цьому нахабно вимагати викуп, ціну заламувати і гнути пальці віялом. Тому ми вважаємо за краще обкласти їх вкругову і вимагати віддати по-хорошому, інакше ляжуть всі. Чиста психологія і ніякого шахрайства, закон зграї і шкурності. Відпускають, жити-бо охота кожному.

Кілька разів їх трохи не накрило «павутиною», що летіла з сосни, але, врешті-решт, неабияк пошарпані вони досягли секрету Скиглія і Криниці.

— Здоровенькі були, орли!

— Здоровіше бачили. Ви звідки такі замурзані? — досвідчений Скиглій звично оглядав стежку, по якій вслід за сталкерами запросто могла притягтись якась тварюка.

— Від Грейдера, кланятися велів і про путівців згадав. Давно пройшли?

— Години з пів. Сидимо ми, значить, в кущах, переговорюємося собі помаленьку, а тут прямо з туману перед нами путівець в хамелеоновій броні зринає і нас на мушку. Ну, ми йому кричимо свої мовляв, він на ПК свій подивився, махнув рукою і вслід за ним живо намалювався взвод і потопав у бік Лабіринту. Подивився він на нас і говорить: «сидіть тихо мужики і за нами краще не рипайтеся, зараз на Лабіринті буде жарко». Ну й пішли вони. От сидимо ми і метикуємо, як так жарко, адже на Лабіринті окрім старих підвалів вважай нічого і не залишилося.

— Ну, ось ми зараз про це і дізнаємося.

Звіздар риссю зірвався у бік Лабіринту, а очманівший Скиглій лише кивнув головою:

— Бач, як ломанулися, як лосі на нерест, та й другий, ну чистий відморозок, як глянув на мене, аж в дрож кинуло.

— Давно тут сидимо — підсумував Криниця — і не таке зверзеться. Спочатку путівці, потім ці, ех, міцна шмаль!

— 11 —

Перехід на Лабіринт густо заріс розложистими кущами глоду і шипшини, ноги в'язли в товстому бурому килимі устилавшого землю торішнього листя, що сріблилося крапельками дощу, щільна павутина накривала кущі невагомою бахромою, надаючи вигляду сумної осінньої чарівності. Та й сам підлісок виглядав по-осінньому, подекуди ще зберіглося золоте пекуче листя, пахло вогкістю і грибами, і тільки білий пух, що наріс на стволах пишною порістю, нагадував, що вони знаходяться в Зоні. Звіздар, спішно продирався крізь глід, зовсім не дивлячись під ноги. Аномалії не злюбили цей підлісок, власне ніхто не знав чому в одних місцях від них було не проштовхнуться, а в інших вони ледве зустрічалися, ніхто не знав причин виникнення того чи іншого явища, все будувалося на припущеннях, розпливчатих чутках та на невгамовній фантазії сталкерскої братії. Особливої печалі з приводу того, що в підліску можна було ходити відносно спокійно ніхто не мав, лише зрідка з-під самих ніг схоплювався стривожений заєць, незрозуміло яким дивом вцілілий в пелені загального безумства і поголовної мутації і давав драла, та рідкісна пташка несміливо, ледь чутно відгукувалася з гілок. Перед ними вилася вузька стежина ще прим'ятої трави, по якій через заповідну зону нещодавно пройшов загін путівців. Судячи з того, як пташки безтурботно спурхували з-під ніг, пройшли вони спішно, потай, намагаючись не залишати слідів.

Звіздар вискочив з підліску, рукою пригальмував Листа, що розігнався, жорстко шарпонувши на місці, жестом вказавши на брижі «пелени», що ледве сіпалися. Лист вдячно кивнув, переводячи дихання і розглядаючи вид Лабіринту. Особих будівель тут не було, тільки в самому центрі, густо прорізаної неглибокими ярами долини, громадилася сіра споруда, обнесена огорожею високих бетонних плит. Кому знадобилося будувати в такій дикій, покинутій глушині НДІ «Лабіринт» залишалося загадкою типово радянського реалізму. Пролунало невдоволене хрюкання, з трави вискочив дебелий, тигрового забарвлення байбак і кинувся в їх сторону, необережно зачепивши аномалію. Пролунав звук запускаючоїся турбіни, байбака підійняло вгору, розкрутило і розкидало на шматки, які продовжували обертатися в незримій центрифузі. Минувши «пелену» вони вийшли до старої бетонної дороги, проламаної молодими деревами, узбіччя якої заросли реп'яхом і чистотілом. Не спускаючи очей із зарощів, вони попрямували у бік будівлі.

Через декілька хвилин Звіздар підняв руку, прислухаючись до тиші, а потім поглянув на браслет:

— Що в тебе?

— Розпізнавальний знак, але не від жетона, інший.

Провідник кивнув і прискорив рух у бік сигналу. Розгорнувши кущі вони побачили затягнуту в хамелеонову броню людину, що знесилено припавши до дерева намагалась активувати аптечку. Навколо неї, забарвлюючи траву темними кров'яними бризками, валялися розірвані чергами сліпі пси. Людина підняла голову на звук шереху кущів, і тремтячими руками скинула автомат.

— Свої, братику, свої — Звіздар підбіг до людини відхиляючи рукою націлений ствол і активуючи аптечку.

— Зграя — прохрипіла людина, відкашлюючи кров — зграя... як вийшло, не знаю, тримався ж за усіма... слід в слід… а потім завертілося… закрутилося, розпливлося, ніби в тумані, і я несподівано залишився один... як же мене…

— Нічого, нічого, все нормально, потерпи.

Провідник розкрив броню путівця і швидкими, вивіреними за довгі роки практики рухами обробив скривавлені рани, заклеїв знезаражувальним шаром регенератора і вколов пару стимуляторів. Дрібні подряпини нісенітниця, вони говорять, прикрашають чоловіків.

— Якщо зграя близько потрібно відходити. Ваші де?

— В Лабіринті. Тут з'явилося нехороше ворушіння, послали розвідати. Підлісок пройшли чисто, а тут почало крутити, очі відводити, озирнувся на всі боки, нікого немає, почав просуватися до комплексу, з кущів пси посипали, от і завертілося. Ледве встиг на ПК сигнал скинути, обклали мене за всіма правилами.

— Ну, вставай помаленьку, спирайся на мене, пішли. Та міцніше спирайся, я не зламаюся. Як-бо звати тебе?

— Рустамом. Ох, матінко, як же боляче — зашипів путівець, закушуючи губи.

Звіздар підвів огрядного путівця, перекинувши його руку через плече:

— Якщо зграя залишила його в живих, значить, її веде Вовкулака. Він знає, хтось повинен прийти на допомогу і м'яса буде більше. Він ніколи не йде першим, направляє зграю ззаду, якщо пристрелиш вовкулака, інші, швидше за все, кинуться врізнобіч.

Провідник і путівець повільно пошкандибали у бік будов, звідки чулися скупі, обачливі черги. Лист хотів було озирнувся, але його обсмикнув голос віддаляючийся провідника:

— Не відволікайся... ти не повинен…

Голос глух, доходячи немов через вату, простір став розгойдуватися перед очима, наповнившись звуком натужно завиваючої завірюхи і затягнувшись синюватою пеленою. Він потряс головою, намагаючись відігнати ману, і тут його різко рвонуло убік, проносячись швидкою розмазаною тінню, потім ще і ще, і незабаром круж нього завертівся примарний хоровод вискалених пащ. Він не устигав зафіксувати рух і підняти автомат, одна худа тінь змінювалася іншою, сліпаки неспішно стискали круг, жертва нікуди не подінеться.

— Голем, злиття!

— Повторне злиття неможливе, твої структури не здатні працювати в такому режимі. Минулого разу тебе це ледь не згубило.

— Якщо ти не ввімкнеш злиття, я загину.

— Ти загинеш ще швидше, не маючи сил навіть на те що б мислити, не говорячи про те, щоб стріляти і рухатися.

… Рухатися? Навіщо рухатися, нехай все буде як є... безтурботно, спокійно...

Провідник напружено вслухувався в скрекіт черг від наближаючихся будівель — путівці не на жарт з кимось схопилися. Рустам, важко хриплячи, навалився на плече, але Звіздар все ж озирнувся і ледь не обімлів. Лист похнюплено опустив плечі, у безпам'ятності опустившись ствол, а довкруж нього смерчем вилася зграя.

— Хлопчисько, трясця його матері, що ж ти робиш!

— Слухай, залиш мене тут — прохрипів Рустам сповзаючи на землю, дивлячись як пес вискаливши ікла кинувся на жертву збиваючи її з ніг — може ще відіб'єш його, я не пропаду з автоматом. Рятуй хлопця…

Звіздар, підняв було ствол, але, побачивши, як тіло Листа сховалося під сліпнями, безсило скрипнув зубами:

— Пішли, ти йому вже нічим не допоможеш.

Він ривком підняв Рустама і, не озираючись, попрямував у бік будівель. Стрільба спалахнула з новою силою, і через декілька хвилин їм назустріч кинулися дві фігури, затягнуті в мінливу хамелеонову броню:

— Рустам! Живий! Ми думали, тебе і в живих немає вже, пропав, неначе крізь землю провалився. Що з тобою скоїлося?

— Під вовкулака потрапив, він голову заморочив і відсік від загону, зграя ледь не зжерла. Спасибі сталкерам, відбили і на своєму горбі витягнули.

— Сталкерам? — питально подивився путівець, перезаряджаючи автомат — Я бачу лише одного.

— Був ще один — спохмурнів Рустам — закрив собою від зграї, прикриваючи відхід…

— Та це ж Звіздар — другий підпірнув під руку Рустама, допомагаючи тягнути пораненого — отже, твій напарник загинув. Жалко хлопця, ми теж своїх втратили, накрили гніздо вивертнів. Увійшли на територію, тихо, мирно, тільки вітер гуляє, а потім як поперли з усіх щілин, та так що... ет…

Вони втрьох дотягли Рустама до будівлі блокпоста, в якому сиділи декілька путівців, що зустріли зброєю в лоб, але кинувши погляд на ПК, вони швидко затягнули його всередину.

— Що там, Крамарю? — запитав перезаряджаючи магазин Брама.

— Першу хвилю ми відбили, є декілька двохсотих і один трьохсотий. Вивертні у військовому камуфляжі, як завжди — на переговори не йдуть і відкривають вогонь без розмов. Екіпіровані вони, будь здоровий, добре що гранат немає, обійшлися «калашами».

— Коперник де? — запитав Брама, набиваючи рюкзак патронами і кидаючи Звіздареві патрони до «гвинторіза».

— Добиває тих, хто тримає третій поверх, там все прострілюється як на долоні, так що надто не висунешся.

— Наглядайте за дорогою — Рустама зграя порвала, так що цілком може нагрянути на свіжу кров.

Один з бійців схопив СВД і кинувся до вишки, що обросла плющем і обвішаній розбитими сліпими ліхтарями.

— Звіздарю ти як? — питально підняв брову путівець.

Звіздар мовчки забив магазин і вискочив вслід за Брамою. Над головами дзвінко свистіли кулі, з хрускотом впиваючись в металевий бік поржавілого ангара, скошувавши грона пишно квітучого бузку. Вони зиґзаґами перебігли відкритий простір і припали до темної стіни з кахлем, що розтріскався і обсипався вниз.

— Такі пироги, Звіздарю. Думали банда, яка-небудь сіла, звиваючи гніздо, а виявилося — вивертні. Хто його знає, коли солдати потрапили під безвість, тут поблизу тільки одна частина, і та в Глушині. Та що тут розводили буряк, мені не дуже віриться. Занадто далеко це трикляте НДІ від зайвих очей. Швидше за все, секретка тут була, поки не зжерла їх виникла Зона. Чисто?

Звіздар виглянув за ріг, перевірив сектори обстрілу, водячи стволом «гвинторіза» і ствердно кивнув.

Пригинаючись за бочками, вони неушкодженими дісталися до групи Коперника, що розташувалася за бетонними плитами, тримаючи вікна головного корпусу під прицілом. Путівці схвально загуділи, зустрічаючи Браму і Звіздаря.

— Чого так мало, Звіздарю? — один з них дружньо ткнув провідника в плече, але, поглянувши на цикнувшого Браму, осікся — Вибач, друже, звідкіль нам знать? За Рустама тобі спасибі.

Він хотів ще щось додати, але над головою дзвякнула куля, вибила труху із старого козла, що стояв над ними, і путівець лиш співчутливо кивнув. Звіздар витягнув з підсумку декілька гранат і, вискочивши із-за плит і впавши на землю, відправив їх в отвори вікон. Яскраво зблиснули спалахи, путівці кинулися в двері і, прикриваючи один одного увірвалися, на третій поверх. Пролунали скупі черги, і за декілька хвилин запеклої сутички все було закінчено. Бійці розосередилися по будівлі, зачищаючи територію, а Коперник залишився сидіти на підвіконні над одним із трупів, стомлено опустивши голову. Він підняв очі на ввійшовшого Звіздаря, і мовчки посунувся.

— І чого їм не сидиться у своїй дірі, звідки там вони вилазять, га, Звіздарю? Чого їм тут потрібно?

Провідник лише знизав плечима, сів біля трупа, розглядаючи молоде веснянкувате обличчя, а потім вийняв ніж і коротко розмахнувшись, всадив в груди вивертня. Пролунав звук, немов від розкрившоїся парасольки, і грудна клітка розпалася як дві половинки горіха.

— Порожні, як ляльки порожні, і нічого всередині — кивнув Коперник, спостерігаючи за діями Звіздаря — але це потім, після смерті, а за життя у них так само б'ється серце, так само тече кров, вони їдять, сплять, вичікують зручного моменту, щоб відправити на той світ більше людей. І як відрізнити хто вивертень, а хто все ще людина? От тільки так і можна з'ясувати, після смерті, для очищення совісті. Хоча, чи можна бути в чомусь впевненим натискаючи на спусковий гачок?

— Дивні слова для путівця, Копернику, а як же заклик: «Не буває іншого, окрім Путі додому»? Іншого путі немає, і ти це знаєш не згірше мене, майоре. Якщо стояти осторонь, то постраждають безневинні люди. Поки ми, розпустившись соплі, роздумуватимемо про гуманізм і цінність життя — вбивства здійсняться при нашій байдужості і мовчазній згоді. Не буде так «щастя всім даром і щоб ніхто не пішов скривдженим», як просив ідеаліст Родіон Шубін, перш ніж навіки зникнути. Сильні все одно відберуть у слабких, і ті залишаться ридати осторонь. Мій хлопчина-ведений сказав мені одну фразу: «нам не зрозуміти доки ми дивимося на все крізь приціл» і вона досі не йде в мене з голови. Але як ти з ними домовишся? Сказали б, чого вимагають, що їм потрібно, а то стріляють без розмов. Адже уміють говорити, коли б не відсутність жетона, які до нашого щастя поки не можуть копіювати, то їх не відрізниш від нормальної людини.

Провідник підійшов до вікна, дивлячись як важко завантажені трофейною зброєю путівці відходять до блокпоста, продираючись через розбиті кулями тріски дерев'яних щитів і обходячи розірвані вибухами бочки.

— Дай пару чоловік. Мені потрібно оглянути місце, де загинув напарник — він ніс важливу інформацію для Кречета, може жетон і вцілів, адже він і не на такі навантаження розрахований.

Коперник кивнув головою, в якій сріблилася рання сивина:

— Візьми групу Брами, вони підуть за тобою у вогонь і воду, він за Рустама життя віддав, а путівці борги повертають.

Звіздар, скриплячи бетонним кришивом, попрямував до сходів і вже біля дверей його неголосно окликнув Коперник:

— А Родіон, Ред Шухов, як нині його називають, не зник, живий він. Він мене з «жижі» витягнув. Адже я знав його раніше і перед собою от як тебе бачив, не встиг навіть подякувати, як він розчинився в повітрі, ніби і не було його.

Провідник кивнув і вийшов з будівлі. Закінчивши зачистку, бійці розбилися на пари, патрулюючи територію і зупиняючись при кожному підозрілому звуці. Браму він знайшов у блокпосту. Той перемовлявся зі своїми людьми і, побачивши Звіздаря, махнув рукою, кличучи його до компанії:

— Ти де плазмою розжився в наш нелегкий час? Коли б не вона, ми б тут довго ще кукали. Лимонки бо всі витратили відбиваючи першу атаку, навіть почастувати їх було нічим.

— Міняю на нашивку — відповів провідник, вказуючи на вишиту пунктиром на броні червону зірку.

— Тобі Кречет вже сто разів пропонував вступити в Путь, а ти все комизишся! Враз би і броню, і погони полковника отримав. Погоджуйся, тебе ніхто не примушує поневірятися по Зоні бродягою, адже нічого не тримає.

— Справа у мене незавершена, Брамо. Напарника мені потрібно поховати, дрібничка у нього одна залишилася, вельми потрібна дрібничка.

— Не питання, проводимо, кидати полеглих товаришів остання справа.

Брама кивнув, і путівці розтягнувшись ланцюгом і узявши зброю наготові, перетнули шлагбаум блокпосту, що покосився від часу. Йти слід в слід по уторованій, перевіреній стежці було набагато простіше, адже аномалії теж не міняються вмить, а підкоряючись своїм законам, деякий час сидять на місці, можуть дрейфувати на певній ділянці, змінюючись іншими з новим проривом. Основна небезпека аномалій від неуважності, але якщо тримаються від них на шанобливій відстані і не тривожити, то все буде нормально.

Вони вже майже добралися до місця де Звіздар підібрав Рустама, як від тунелю, що сполучав Лабіринт і Могильник, пролунав протяжний, пронизливий скрегіт і звідти виповз проржавілий потяг. Путівці не новачки, вмить впали на землю, розуміючи, що востаннє цей потяг їздив з НДІ «Лабіринт» більше десяти років тому. Скрегочучи немазаними частинами, демонструючи смуги поїжаченої фарби, ледве помітної в зарощах пекучого пуху, гуркочачи і сиплючи іскрами, потяг зупинився.

Загін, не змовляючись, почав відповзати під прикриття дерев. Невідомо що керувало потягом, але береженого Зона береже, краще забиратися від гріха чимдалі, відклавши з'ясування особи невідомого машиніста на потім. Ледь останній путівець встиг впасти в канаву і пристрасно припасти до дерева, як по вухах шмагонув несамовитий крик. Всі скосили очі на Звіздаря, у нього єдиного був голем. Путівці по-старому ходили з ПК, персональними комунікаторами армійського зразка, здатними розрізняти лише розпізнавальні жетони та деякі аномалії. Големи занадто дорого коштували, щоб торговці могли їх списати на мінову торгівлю за артефакти. У перший штурм їх ще не було, та й зараз вони строго прив'язувалися до сталкера, що уклавши контракт і підписавши купу документів про нерозголошення спрямовувався в Зону. Насильно знятий із сталкера-носія голем впадав в глибоку летаргію, і привести його в робочий стан можна було тільки на спеціальному обладнанні після складних процедур. Він представляв цінність лише для військових, за доставку якого ними нараховувалася окрема, дуже заманлива плата.

— Баньші, ціла зграя, пройшли якраз над нами.

— Та що воно за день такий — прошепотів Брама, вдивляючись в сутеніюче небо, марно намагаючись розгледіти незримих баньші — простий рейд закінчився такою заворушкою. Вивертні, потім цей бронепоїзд Потьомкін, що за…

Не встиг він закінчити мову, як почулася мірна дрож, із кущів прямо перед ними вискочила зграя сліпаків і, не звертаючи ніякої уваги на людей, зі всіх ніг кинулася у бік будівель НДІ. Вслід за ними промайнуло декілька зарослих велетенських кабанів, ламаючи кущі і пробиваючись через аномалії. Худий Гремлін ледве встиг відкотитися вбік, пропускаючи велетнів, і розтягнуться в канаві.

— Щось мені ніяково, мужики, вони явно щось вчувають і намагаються дати дерла.

Звіздар обережно підвів голову. Дійсно, геть від тунелю перла збожеволіла звірина. Поряд зі зграєю псів, перебираючи безглуздими лапами, прудко мчали декілька туш, іншим разом зграя не упустила б шансу пощипати їх за боки, але зараз було оголошено загальне перемир'я. Пролунало протяжне крижане виття, вслід за тушами, розтягнувшись ланцюгом, підкидаючи горбаті спини, поспішали вовкулаки. За ними тягнулися, невідомо забредші в Лабіринт  циркулярки. Пролунав ще один, струснувший землю удар, звірина заволала різними голосами і в небі з’явилася клубочачись ледь помітна пульсуюча хмара.

— Ти таке бачив? — запитав пересохлими губами Брама, штовхаючи провідника в плече.

Звіздар заперечно похитав головою, вивчаючи марево обертаючоїся невідомої аномалії. До них підповз Гремлін, підняв голову бажаючи поцікавитися, і тут над нею дзвінко тьохнула куля.

— Матері його… — вилаявся він, вткнувшись в землю — все цікавіше і цікавіше, двічі ледь не розстріляли, потім трохи не розтоптали, знову ледь не розстріляли. Ви вже визначитеся.

Звіздар відповз під прикриття дерева, обережно розсунув гілки ялівцю і припав до оптики. З іржавого потягу зіскакували, перекочуючись по землі поодинокі фігури в камуфляжі, вслід за ними важко тягнулися зомбі, повільно переставляючи ноги, але досить вміло поливаючи свинцем кожний підозрілий рух.

— Згадав, бачив я таку штуку — просипів Гремлін, відпльовувавши землю — на порожніх землях, тільки вони до цього ще не були порожніми. Ми тоді з Тереком ходили, ледь ноги втягли, ця хмара «надновою» називається. Коли вона перейде у видиму частину спектру і стане багрово-червоною, накопивши сили, бабахне, мало не покажеться. Ударна сила у цієї дурепи нітрохи не менше як у ядерного заряду! Відповзати потрібно, мужики, і бажано глибше під землю. Скоро тут все як знесе та вирівняє.

— Відповзеш як же — вилаявся Сірин, розглядаючи потяг через бінокль — на самій верхівці пара зомбованих шпиків сидить, а вони кладуть кулі краще латиських стрільців.

— Коперник — вийшов на хвилю путівців Брама, відмахуючись від Сиріна — тут натуральна аврора у вигляді потягу з тунелю вилізла, вся в пекучому пуху як в травневих транспарантах, декілька вивертнів і до дідька озброєних зомбі. Що? Ні, нікого присилати не потрібно, швидше відходьте вниз. Хмарку бачиш? Ага, ту саму, красиву. Гремлін стверджує, що скоро воно рвоне так, що ніякого Лабіринту не стане. Нас снайпери притиснули, як впораємося, відразу до вас. Відбій.

— Що робитимемо, командире? Грати із зомбі в квача я відмовляюся, куля вона хоч і дурепа, але бігає швидше.

— Всім закрити рот, вжинатися в землю і згадавши безтурботне дитинство відповзати по канаві вбік ген тих будівель, бачите? Лабіринт називається, хто не в курсі. Якщо є інші пропозиції, слухаю.

Пропозицій не було, і путівці, намагаючись не зачіпати гілок, поповзли в бік Лабіринту.

— Звіздарю, постарайся зняти снайперів. З калашів їх проблемно тихо погасити, тільки шуму наробимо і притягнемо увагу зомбі, а снайперський «гвинторіз» є лише в тебе — прошепотів Брама, ткнувши його в плече — не хочеться наостанок отримати від них кулю в зад. Ти теж, не надто не захоплюйся масовим геноцидом, відходь відразу ж за нами. Де вхід в катакомби знаєш? Ну й добре, про всяк випадок, ми не станемо закривати за собою люк.

Путівець сховався в кущах, провівши його поглядом, Звіздар гірко усміхнувся і підняв «гвинторіз». Скільки б не звали його в ряди путівців, він так і залишиться для них одинаком і чужаком.

— 12 —

Гаряче дихання обпалило Листа, і він впав стрімголов покотившись по землі обліплений сліпнями. Зграя метушилася, хвилювалася — жадана здобич, що була у них в зубах, пропала. Був запах, був дотик, але сама людина зникла. Тільки що була тут, і зникла, різко обірвавши дурманний потік обпалюючих думок, загасити який можна було лише гірким присмаком крові. Сліпаки жадібно облизували простір, намагаючись винюхати щонайменший порух свідомості, що горить в сірій млі тьмяним тремтливим вогником. Десь далеко, біля високих холодних каменів, звідки йшов оглушливий гуркіт, і вилися зграї розжарених розсерджених ос, билася присутність думок, оглушлива-давка, примушуючи глитати набігаючу слину. Ледь ближче темніла наповнена мороком і байдужим прагненням до смерті в'язка пелена. Жалюгідні обрубки свідомості, що колись були людьми, не могли знайти спокій і несучи загибель усьому живому, заплітаючись і заплутуючись в ногах брели у бік холодних каменів. Туди, де були живі. Занадто далеко для розбудженої спраги, здобич тільки-тільки була тут, зломлена, безпорадна, засліплена іклами і злагодженим танцем смерті. Пси безпорадно нюхали повітря, нервово скиглячи, і тручись один об одного облізлими, покритими потворними виразками, боками. Але людини не було: на її місці було бездиханне тіло, шматок м'яса, маючий запах,  але не маючий думки, не викликаючий інтересу і почуття захвату від згасаючого під іклами життя.

Лист був далеко, в якійсь незмірній глибині, яку не можна описати і передати словами, глибині безвидній і невідчутній, яку можна лише пережити, розчиняючись у безодні, що розкривалась назустріч. Це було схоже на повільне, плавне занурення на дно прозорої водойми, в якій він парив не відчуваючи дискомфорту від відсутності повітря. Дихання зникло, тут в нім не було потреби, в цій безодні, не було навіть подиху думки, сплеску емоцій. Безстрасно, спокійно і незворушно.

Перед його очима розкинулося місто. Мертве місто, по вулицях якого вітер гнав змиті обривки газет і афіш, вицвілі і бляклі написи, іржаві покручені ліхтарі в зарощах бур'яну. Десь неподалік відстав лист покрівельного заліза і мірно бився об стіну, порушуючи гнітючу тишу. Він зупинився, дістав з кишені почату пачку сигарет і неквапом запалив, очікуючи йдучих слідом бійців. Отож, місто, давно забуте і покинуте, місто без слідів руйнування і війни. Таке враження, що люди просто пішли, кинувши його напризволяще. Він бачив таке раніше, але не тут, там не було б'ючихся о причал брудно-зелених хвиль, мірно погойдувавшихся іржавих суден, не було такого бездонно синього неба. Хтось окликнув його по імені, він озирнувся, і все взялося пеленою туману. Падіння в безодню зунилося, його м'яко, але наполегливо виштовхувало назовні.

Він опритомнів від струсонувшого землю глухого гулу, і, побачивши над собою оскалену пащу сліпня, ривком відкотився вбік, підминаючи його під себе, пес вискнув і відстрибнув, піднімаючи в повітря віддавлену лапу. Зграя стривожено схопилася, вражено розглядаючи сліпими мордами тіло, що встало саме по собі. Лист оглядівся у пошуках автомата, але його не було. Довкруж нього, щільно притискаючись до землі, лежали тремтячи пси, стежачи безокими головами за його рухами і скімлячи при кожному ударі пульсуючої важкої хмари у розколошканих небесах. Несподівано, через зграю пронеслося масивне тіло, і кинулося в його сторону. Лист ледь встиг відскочити убік, але вовкулака вже летів назад. На відміну від сліпих псів, він не вився навколо жертви, а летів вперед чорною смертоносною торпедою. Під високим лобом горіли люттю вогняні очі, бачачи перед собою зниклу від сприйняття сліпих псів людину. Вовкулака клацнув гострими іклами перед самим лицем, та людина відскочила. По команді вовкулака зграя довкруж них зімкнулася в кільце, відрізуючи шлях до втечі і утворюючи арену під нестримно тьямніючими небесами.

Вожак стрибнув, розмазавшись в повітрі тінню ударивши в груди і змусивши людину розтягтися по землі. Лист перекотився на бік, вихопив з прикріпленого на нозі чохла ніж і рубонув перед зубами вовкулака. Зап'ясток обдерло жорсткою мов металевою, щетиною і він перекотився через голову:

«Навіщо вбивати? Невже не можна інакше»?

«М'ясо, таке ж м'ясо, як і інші, нічим не краще за інших».

Вовкулака знову стрибнув, Лист впав на землю, і зграя тріумфально завила. З останніх сил стримуючи оскалену пащу, він вдарив вожака коліном в живіт і, скориставшись замішанням, дотягся розчепіреними пальцями до впущеного ножа і ввіткнув його в горло вовкулака. Вовкулак захрипів, випліскуючи чорний потік крові в обличчя, рвонувшись в останній спробі перегризти горло. Відчуваючи на шиї гарячіше, змішане з кров’ю дихання, слизькими від крові руками Лист судорожно відтягував несамовито клацаючу гострими іклами пащу. Палаючі вогнем очі несподівано померкли, по тілу звіра пройшла важка судома і він завмер. Лист спихнув з себе тушу вовкулака, встав похитуючись і витираючи рукавом лице і несподівано хрипко утробно загарчав в бік зграї. Пси принишкли, принюхуючись до крові вовкулака, а потім, підібгавши хвости, кинулися в кущі. Він посковзнувся на мокрій траві, підповзаючи до автомата, що лежав під одним з псів і перекинувся на спину:

— Живе, все живе, інакше живе, не так як ми… Вороже, безжальне… Нам не зрозуміти меж жорстокості, поки їх кров не змішається з нашою... і може навіть жорстокість навчиться милосердю, а безжальність співчуттю...

Він боязко покосився на темніюче, покрите прожилками сполохів небо, спираючись на руки важко піднявся, підібрав автомат, відшукав в зарощах полину рюкзак і похитуючись попрямував у бік будівель. Через кілька хвилин дзвін у вухах пройшов, світ набув чіткості, і він почув часті поодинокі постріли і невиразне хрипіння. На іржавому потязі, всуціль покритому віялами пекучого пуху, сиділо кілька чоловік, і вело прицільний вогонь. Лист відстрибнув за дерево і піднявши автомат, став розглядати крізь оптику невідомих стрільців. Дивна уніформа, колись ретельно і скрупульозно підігнана, зараз була порвана, бронежилети в глибоких дірах свідчили про зношеність, але разючіше всього були байдуже-скляні очі на блідих незрушних лицях.

Звіздар скорчився в канаві, ховаючись від куль і гарячково намагаючись витрусити з «гвинтаря» перекошений патрон, спостерігаючи, як клишоногі зомбі, хриплячи і палячи зі стволів, підходять все ближче. Дідько, перекосило в самий непідходящий момент, може Брама підсунув криві патрони? Та яка різниця, ось йде рішення всіх проблем, похитуючись, і сипя одвічно зомбяцьке — «тільки вперед», головне встигнути вирвати з гачкуватих рук автомат і молитися, щоб в магазині лишилося хоч декілька патронів, а там за обставинами. Він витягнув короткий широкий ніж і приготувався до стрибка, але зомбі несподівано розвернулися і почали палити в інший бік. Провідник ризикнув висунутися із-за укриття, встиг розгледіти як шпик, впустивши гвинтівку, рухнув із потягу, за мить слідом за ним полетів інший. Останній снайпер, що причаївся в зарощах пуху, встиг повернути гвинтівку у бік невідомого стрільця, але, отримавши кулю в лоб, важко кувирнувся через спину, злітаючи з даху. Постріли пролунали ближче, почулося передсмертне хрипіння, кущі перед провідником проламалися і невідомий, перекотившись через голову, сторчаком влетів у вибоїну. Вслід тріскотнула черга, зрізуючи гілки і змусивши обох вжатися в землю.

— Спасибі брате, ще хвилина і мене задавили б масою.

І тут він осікся, здивовано розглядаючи обернувшогося до нього, покритого кров'ю Листа:

— Ти? Живий? Але як? Почекай, потрібно зупинити кров, я зараз…

Він потягнувся за аптечкою, але ведений перехопив його руку:

— Не моя. Всі пояснення потім, цих я пристрелив, але там повно інших, повзуть сюди від тунелю, потрібно утікати.

— Не твоя, ти їх що, зубами рвав?

Звіздар вистрибнув з канави, висунувшись з-за дерева підібрав перший трапившийся автомат, і зрізавши чергою необережно визирнувшого із-за укриття вивертня, вказав на небо:

— З хвилини на хвилину ця ілюмінація над нами рвоне так, що й кісток не зберемо. Головне не відставай, траса тут вже перевірена, цілий день туди-сюди мотався.

Провідник закинув на спину «гвинтар», і дав коротку чергу в бік ковиляючих зомбі:

— До самих будов майже чисто… не озирайся на мертвяків, зомбі, особливо старі, стрілки кепські. Все що вони уміли за життя поступово стирається з пам'яті, зотліває.

Під прикриттям велетенських, покручених тополь, в які з хрускотом вгризалися розрізнені черги, вони кинулися до будівель, встигнувши перемахнути через шлагбаум блокпоста, коли небо над ними здригнулося, зарокотало, освітивши простір ріжучим бузковим світлом.

— Не закривай очі, задій світлофільтр на повну потужність, ми майже добралися — закричав провідник на вухо Листу, перекрикуючи гул розгортаючоїся стихії.

Зображення блимнуло, втратило їдку гостроту і, розліпивши сльозаві очі, вони вихором понеслися по території НДІ, перестрибуючи через завали кинутого, незавершеного будівництва, що тонуло в довгих вугільних тінях. Вискочивши через пролом в загородженні Звіздар, кинувся по уторованій в бур'янах путівцями стежці до люка. Як і обіцяв Брама, запасний вхід в катакомби залишили відкритим. Пропустивши Листа вперед, провідник кинув останній погляд на торжествуюче пульсуючу «наднову» поспішив за ним, закриваючи важкий люк зсередини. Ледве він досяг середини колодязя, як біснуватий ураган, перейшов в завивання і несподівано стих, потім підземелля гойднуло хвилею приголомшуючого реву. Земля здригнулася, згори впало щось масивне і, розтискав руки і чіпляючись об металеві скоби, Звіздар важко рухнув вниз, поспішно відкочуючись вбік на випадок, якщо люк продавить і колодязь засипле обрушившимися вниз уламками. Та люк витримав, за декілька хвилин гуркіт припинився, «наднова» виплеснулася в простір несамовитою спопеляючою хвилею, і Звіздар заворочався на холодній підлозі, потираючи забиті боки і озираючись в напівтемряві, освітленій рідкісними тьмяними лампочками:

— Лист, ти як там, живий? Ага, ну й відмінно. Одначе нас і трусонуло, ніколи не бачив «наднової» в дії і більше не хочу. Не дай Боже нам дізнатися нам принцип її дії, ядерний арсенал можна сміливо списувати у брухт як морально застарілий. Стій! Не торкайся до стін, вони тут запросто можуть бути покриті їдкою пліснявою, сяде така зараза на комбінезон, і через декілька днів він на тобі в мотлох розвалиться. Як завжди, в самий непідходящий момент.

Лист обережно відповз від стіни:

— Думаю, плісняві не буде чого роз'їдати, он стільки стволів на нас націлено.

Провідник ривком звівся на ноги, вихопивши автомат і розглядаючи націлену на них зброю.

— Тьху ти, Брама, якого біса?

— Звіздарю? Живий пройдисвіт! Тут не особливо бо й розгледиш, кого нелегка принесла, дивлюся, чорноморда пика на нас втупилася, та ще й при зброї, а після останніх подій я щось нервовий.

Він закинув автомат за спину, і путівці опустили зброю, свердлячи Листа підозрілими поглядами.

— Це мій напарник, Лист, живий він виявився — Звіздар піднявся з підлоги, струшуючи з себе бетонну крихту — мало того, в самий скрушний момент приспів. У мене патрон в стволі перекосило, чи то патрони гнилі, чи то біс його знає. Снайпери пристрілялися так, що й голови не підняти, а зомбі те чалапають, їх же тільки впритул звалити й можна.

— Живий? Ось це славно, хоч і підозріло від чого у нього морда така вся чорна? — Брама жестом вказав вперед, розглядаючи Листа холодним поглядом.

— Не до розмов нам було, Брама, ледве ноги втягли, зомбі навалилися хмарою, та й від «наднової» в останню мить в люк стрибонули. До речі, спасибі, що не стали замикати за собою, додержали слова. Та не косися ти так, голем на руці у нього бачиш? Ти хоч раз бачив вивертнів з големами?

Брама заперечно похитав головою:

— Не бачив, тільки чому твій голем не зміг його визначити і знайти? Ніби повинен, відстань же всього нічого.

— Повинен — провідник пригнувся, проходячи вслід за путівцем у вузький лаз відгалуження — тільки не до цього було, та й не стане голем за своєю ініціативою, без наказу, що-небудь робити відносно іншої людини. Вони орієнтовані в першу чергу на виживання свого носія, а в іншому покладаються на нас.

— Лист — покликав сталкера Брама, обходячи по краю вируючу калюжу «відьминого холодцю» — так що з тобою трапилося? Після всього того що тут творилося, твоє воскресіння з мертвих, м'яко кажучи, підозріло. Зрозумій правильно, я хочу мати певність, що ти не вивертень, адже життя людині дається тільки раз і мені не хочеться прикинутися в оточенні бездиханних друзів. Були вже випадки.

Брама увійшов до тісної кімнатки, що мабуть була раніше резервним пунктом управління складної мережі катакомб, і демонстративно відклавши убік автомат, всівся на стілець велетенською статуєю, освітленої мерехтінням відпрацьованих ртутних ламп. Путівці розсілися хто де, проте зброї не прибрали, не зводячи з Листа насторожених очей.

— Брама, це що, виїзне засідання військового трибуналу? Коперник куди запропав?

— Звіздарю — путівець підняв на нього стального відливу очі — ти заспокойся. Я тебе поважаю, але не хочу отримати кулю в спину, і ніхто з моїх хлопців теж не хоче. Ми хочемо почути правду. Дізнатися, як Лист втік від зграї, яка розкотила бувалого і досвідченого Рустама під горіх. Він зараз з Коперником почісує найближчі відгалуження, адже ці бісові тунелі ніколи толком і не дослідилися. За десять років проведених в Зоні, сам тут лише втретє, кому охота борсатися в «відьминому холодцю» та на упиря нарватися?

Лист мовчки витягнув звисаючий з шиї медальйон:

— Ваші големи його визначають?

— Не визначають хлопче, адже у нас немає големів, тільки ПК. Дивно, що ти цього не знаєш.

— Нічого дивного, Брама, ти про «незабудку» чув?

— Чув — кивнув Брама — у нас Памір в неї потрапив, і йому багато що довелося починати з самого початку. До пелюшок, звісно, не скотився, але десять років ніби наждаком стерло, довелося починати курс молодого бійця самого початку. Ти це до чого? Лист твій, мов, із-за «незабудки» такий нетямкий?

— Саме так, я сам його звідти і витягнув. Але медальйон у нього, як бачиш, в порядку. Та не косися ти потай на свій ПК, візьми в руки і переконайся сам.

Брама витягну із-за нарукавної кишені мініатюрний армійський ПК і прочитав дані, а потім прибрав назад:

— Ну так, є такий сталкер, але ні імені, ні даних, тільки позивний — «Лист». Дивно все це, Звіздарю.

— Сам знаю, що дивно. Фокус в тому, що до цього самого медальйона потрібний високий код допуску. Настільки високий, що Лисенко тільки руками розвів, отримавши відмову і пропустивши Листа через інквізиційні тести Старого.

— Як там Старий? — посвітлішав лицем напружений Брама — Він лікар від Бога, та і людина яких пошукати, він мене по запчастинах зібрав, коли Зона до Периметра відпускати не хотіла і на шмаття рвала, навіть слова не запитав, що я там роблю.

— Живий. У них безвість Периметр прорвала, довелося рівняти небо із землею спецзасобами, так що зараз там море особистів. Метикуєш? Старий його насамперед перевірив на приналежність до людей. Адже вивертні якось відрізняються від нас молекулярному рівні, раз розпадаються на частини опісля смерті. Хоча живого вивертня ще ніколи не отримував для експериментів, а от їх оболонок-пустишок, у військових для дослідження було предостатньо. Перевірити можна, якщо є відповідна апаратура, одна згадка про яку є розголошенням державної таємниці.

— Ну, якщо Старий пропустив, тоді все гаразд, медальйони робилися на віки. Оборонка і наука не дарма хліб їсть, розрізати ланцюжок медальйона в звичайних польових умовах неможливо. Якщо було б можливим, то вивертні, яких Зона через безвість вивертає, давно б всіх нас під корінь пустили і вирвалися за межі Периметра.

Худий Гремлін піднявся, подивився на Браму і, отримавши згоду, протягнув Листу флягу:

— На хлопче, вмийся, а то на тебе страшно глянути, вся пика в крові. Прямо камінь з душі, але як тут перевірити хто людина, а хто вже не зовсім, але ж не стріляти один в одного без розбору розкриваючи для більшої переконливості?

Лист вдячно кивнув і відійшовши убік, нахилив лице, змиваючи запікшуся кров.

— Агов, воду економ, невідомо, коли ми виберемося з цих катакомб, военпром, трясця його матері, набудував лабіринтів, а нам петляй по них, вишукуючи вихід. «Наднова» рвонула, ввесь комплекс в щебінку, люк поховало під завалами так, що не розкопати ніяким екскаватором. Доведеться шукати обхідного путівця.

Лист витерся краєм рукава і повернувся на своє місце, закидаючи за спину повернений Сірином автомат:

— Так цеє, Лист, ти все-таки розкажи народу, як втік від зграї. В Зоні воно всяке буває, раптом і нам в пригоді стане.

— Та нічого особливо розповідати. Як тільки старший з Рустамом почали відходити, все поплило, в голові немов завірюха завила, тонко так, надривно. Світ неначе в тумані, все навкруги крутиться, не видно нічого, а з туману пащі оскалені лізуть. Руки немов кам'яні, не слухаються, поки автомат ними піднімеш, а він важкий, нібито важить не пару кілограм, а центнер, оскалені ікла, зникають з поля зору. І ця туга петля з кожним ударом серця стягується все тугіше і тугіше, і відчуваєш — ось вона, смерть, дивиться холодно і байдуже, тільки мурашки по шкірі йдуть. І в голові всього одна думка, невже це все? Ще мить і все, і тебе не стане і нікому не буде діла до скривавленого тіла, що холодіє в траві, окрім псів та ворон.

Лист опустив голову, збираючись з думками:

— А потім… потім… не знаю, немов щось лопнуло, розірвалося на частини, розлетілося на тисячу дрібних осколків. Може це була смерть, може, ні, звідкіль мені знати? Парю ніби в невагомості і нічого немає, тільки порожнеча, бездонна сіра нескінченна порожнеча. Ти відчуваєш, як розчиняєшся в ній, розчиняєшся без залишку, але в той же час дивним чином не зникаєш. Не знаю, як описати все це, занадто складно, — він знизав плечима — адже я не вчений, не сталкер, я взагалі не знаю хто я такий. Та й пам'ятаю себе всього декілька днів, ось таким як є, ніби був таким завжди. А потім все закінчилося так само несподівано, як і почалося …і місто. Дивне, безживне місто. Може це всього лише моя уява, а може й справді це колись відбувалося. Місто, мертве, порожнє, немає людей, все сіре, запорошене, покинуте. Стою на перехресті, стою і слухаю, як у віконницях завиває вітер і б'ються об причал гнилі хвилі, розгойдуючи на рейді іржаві судна. Марення, напевно. Говорять, так буває, коли помираєш. Немов все життя проноситься перед очима. Образливо. У когось все життя, а у мене окрім цієї порожнечі нічого немає. І чи варто жити, якщо окрім порожнечі нічого немає?

Путівці принишкли, слухаючи Листа, а він водив очима поверх голів дивлячись кудись вдалину.

— Потім я опритомнів. Вгорі, клубочачись палахкотить заграва, вирує тьмяно і похмуро. Навкруги втискаються в землю сліпаки, скиглячи і відчуваючи, як крізь небеса проривається щось чуже, нескінченно далеке і цьому йому однакове плювати як на мене, так і на сліпаків, прикованих до місця волею вожака і очікуючих швидкої смерті. Встаю, а ноги підгинаються, немов ватою набиті, сліпаки мордами слід за мною водять, але не чіпають. Не знаю, чому не чіпають, можливо занадто злякані наближенням холодної чужої присутності, щоб звертати увагу ще й на мене. Потім зграя розступилася, і я встиг помітити тільки величезні вогненні очі, що палали нещадною злістю наближаючись і займаючи весь простір. Не знаю, як це вийшло, але я все-таки встиг відскочити, пропустивши повз себе гостру клацаючу пащу. Вовкулака, а це був напевно він, адже я їх раніше не бачив, пролетів повз мене, але не поспішав вбивати. Він насолоджувався відчуттям моєї неминучої загибелі, ця думка вогнем горіла в його голові. Звідки я це знаю? Не можу відповісти, просто якимсь немислимим чином я дивився на світ його очима, байдужими, нещадними. І якщо сліпаків, цих жалюгідних понівечених Зоною псів ще можна зрозуміти, можливо, навіть і пожаліти, пропустивши чергу поверх коричневої покритої струпами спини і дати втекти, то вовкулаку плювати на всіх і на все, навіть на себе. Його життя — це смерть, порожнє і безглузде вбивство для насолоди. Це єдиний їх сенс існування. З ними не можна домовитися, тому що немає нічого, що вони цінують. Коли я дивився в його скажені очі, з останніх сил відсовуючи його пащу від своєї шиї, зрозумів, іноді виправдана навіть смерть, виправдана для того, щоб інші могли жити не відчуваючи страху. Страх вбиває, він примушує ціпеніти, коли на тебе летить чорна горбата спина, випромінюючи гостру потребу вбивства — ми це відчуваємо, підсвідомо відчуваємо кожною клітинкою свого єства. Страх це смерть, не будеш панікувати — залишишся жити. Говорите, загриз? — він відшукав поглядом Звіздаря і криво посміхнувся —Можна сказати і так. Мені пощастило, я вдарив вовкулака ногою в живіт, вивернувся з останніх сил, дотягся до ножа і вдарив, а потім, несподівано, вчепився в його глотку зубами не даючи змогу перегризти свою. Загриз, ковтаючи чорну густу кров, відчуваючи, як вона струмує по обличчю, змішуючись з густою і пекучою слиною вовкулака. В кожному з нас живе звір, і одного разу він виривається на свободу, для того щоб відстояти можливість жити в нім людині.

Лист замовк, путівці приголомшено переглядалися, Брама розгублено кинув, відводячи очі:

— Ну, ти майстер! Нічого собі казочка, я ледь в штани не наклав, оце оповідочка! Звіздарю, з якого переляку ти його Листом назвав? Він же вовчище, вовчище з сумними очима. Дівки, люблять таких, га?

Після цього він реготав і підійшовши дружньо ткнув Листа у бік, але провівши пальцем по його броні раптом відсторонився:

— Це ж треба, дійсно кров, адже ти й справді його загриз, Лист…

Лист лише знизав плечима. Брама уважно дивився мить другу, а потім раптом посміхнувся:

— Загриз, га? Вперше таке бачу, а я потоптав Зони, будьте певні. Але на те й Зона, щоб витягувати з нас саме потаємне. Хто б міг подумати, що такий от непоказний на вигляд хлопчина зможе завалити вовкулака, не те що голими руками, зубами! А що? Буде в нас в загоні свій психодав, та такий що всім ще покаже. Тримай п'ять!

Після цього лід між Листом і путівцями ледь підтанув, і вони дружною юрбою полізли з кімнатки сиплючи на ходу жартами і потай, з якоюсь гордістю поглядаючи на Листа, ніби особисто натаскували його у винищуванні вовкулаків.

— Слухай, Звіздарю, віддай мені Листа, га? Ну навіщо він тобі, а так й іншим користь буде. З таким психодавом, ми цих лісових крикунів на раз два в баранячий ріг зігнемо. Сам знаєш, на Глушині від псіоників не проштовхнуться, там не лише шкілябру можна побачити, домінуси, не до слова будь згадані, пустують.

— А не пішов би ти в колоду, друг мій Брамо, чи ж не ти десять тому хотів його до стінки поставити?

— Ну, на пиці воно ажніяк не написано, а обережність сам знаєш, зайвою не буває. Хоча, брешу, звісно… я як в очі йому поглянув — він нахилився до самого вуха провідника — так такий холод там побачив, нетутешній, що лячно мені стало, а я ж весь страх давно розгубив. Думав, що вже і забув, як воно, боятися. Це добре, що ти його підібрав, після «незабудки» людина як пластилін, що хочеш те й виліпиш. Головне побачити стержень людини, душу, характер, називай, як хочеш. А якби його шпики надибали, чи той же постулат? Думаю, що на додаток до червоного сталкера, Реда Шухова, ми б отримали ще й чорного, Листа, або ким би він там став.

Брама лайнувся, потираючи шишку на лобі, не встигнувши відхилиться від шматка арматури, що стирчав із стіни:

— Ну чого іржете, коні педальні? Хто-небудь, зганяйте за Коперником, раду тримати будемо, згідно змін в ситуації. А ти чого шкіришся, Звіздарю? Забовкався тут з тобою, забув про обережність і садонувся. Та обережніше там, катакомби це вам не територія Арсеналу, де все тихо і мухи не кусають, це таке місце, де потрібно тихо ходити, а ви іржати відразу, прямо дитсадок на прогулянці, а не Путь!

— 13 —

Коперник сидів, за звичкою схиливши голову про щось роздумуючи і нарешті, підвів очі:

— Вихід назовні блоковано уламками будівель колишнього комплексу НДІ, висота завалів може сягати кількох метрів, на більше потужності сканерів не вистачає. Скільки над нами, лишається лише гадати. Залишається шлях вперед, він не досліджений і небезпечний. Коли, і з якими цілями тут було вирито військпромом «лабіринт» — питання чисто риторичне і філософське, над яким бажаючі можуть подумати на привалі, після того, як ми їх пройдемо. Поспішаю обрадувати — судячи з усього, в цьому світі ми не одні, тут водяться свої мінотаври. Ми знайшли декілька обгризених до дзеркального блиску трупів, свіжих,зі слідами безлічі зубів.

Він встав, підійшов до провідника і вручив йому тьмяно зблиснувший предмет.

— Одначе, тут також є і своя Аріадна. По щасливому збігу, чи велінню Зони, ми знайшли ПК. Його теж пробували на зуб, скло розбите, але модуль пам'яті не постраждав. Звіздарю, спроектуй через голем, так, що б всім було видно.

Через хвильку на стіні з пожовклими відсталими плакатами з'явилося зображення.

— Як бачите це карта катакомб, і якщо їй вірити, то вони тягнуться саме менше - на декілька кілометрів. Ось тут і тут — він вказав на темну лінію — ми виявили обвали, значить, ці напрями нам не цікаві. Залишається дві відповідні гілки: одна в напрямі Арсеналу, інша десь на вузловій станції Розв'язки.

Сірин кивнув на карту:

— А звідки ми знаємо, що цим даним можна вірити?

— Дослідницьким шляхом і своїми ногами. Розділимося на дві групи, так більше шансів знайти вихід. Залишається питання зв'язку: сигнал з ПК втрачається вже через декілька десятків метрів, тут суцільний залізобетон. Звіздарю?

— Можна настроїти големи на вузький канал постійного опитування, теоретично вони використовують радіочастоти, а щодо практики, то ніхто власне й не знає, як саме вони працюють, включаючи самих розробників. Якщо немає інших пропозицій, то з загоном Брами піду я, а Лист залишиться з Коперником.

— Гаразд, інших альтернатив все одно немає. Всім скинути на ПК схему маршруту, про той випадок якщо хтось раптом відстане і заблукає в темряві, у нього буде шанс вибратися і наздогнати загін. І ще одне — він обвів очима деяких путівців — особливо зарозумних відразу попереджаю, нам цілком достатньо доказів, що Лист людина, отже, ще один ствол і вогнева перевага у боротьбі за виживання видів. Тому наказую притримати бойовий запал для подальших розбірок із лісниками або шпиками.

Путівці кивнули і взялися за перевірку спорядження, та було видно, що деяким не до душі присутність в загоні сторонньої і підозрілої людини. Зрадів Листу хіба що Рустам, ще блідий і похитуючийся, але вже упевнено стискаючий автомат:

— Та не турбуйся ти Звіздарю, скривдити не дам. За мною, як за стіною буде, а катакомби, пройдемо і катакомби, адже вціліли в дев'яносто першому в Коридорі, коли броню в труху перетирало, вистояли. Вони ж не можуть тягнутися до безкінечності, так що прорвемося. А якщо хто щось ляпне, то я й образитися можу.

Групи рушили вперед, ступаючи по можливості слід в слід, обходячи вируючі калюжі «відьминого холодцю», вдивляючись у відблиски тьмяних лампочок, що чергувалися глибокими чорнильними провалами. Час від часу в стіні попадалися іржаві вентилятори, що повільно оберталися, але повітря, що нагніталося ними, було так само затхле і віддавало вогкістю. В темних провалах безликих напіввідкритих дверей зрідка було видно якесь обладнання, незрозуміле, архаїчно-громіздке, викликаючи смутну тривогу, що ажніяк не в'язалася з образом мирного радянського інженера чи вченого. Кілька разів вони зупинялися, наряджено прислухаючись до крапель, що розмірено падали зі стелі, тримаючи зброю на готівці і чіпко обмацуючи очима кожну тінь, поки не досягли вказаної на карті розвилки.

Звіздар відкликав Листа вбік, пильно вдивляючись в прозоро сірі очі, і вимовив:

— Якщо тобі щось не сподобалося і здалося підозрілим, в більшості випадків воно так і є. Інтуїція ніколи не стане попереджати даремно, та не всі це розуміють. Путівці хлопці хороші, але вони звикли ходити загоном, а це розсіює увагу, примушуючи надто сподіватися на підтримку інших. Довіра добре, але розумна впевненість у своїх силах — набагато ефективніша. На зв'язок виходь через кожних п'ятнадцять хвилин, і …бережи себе, напарнику.

З цими словами він міцно стис його плече і кинувся навздогін загону Брами, що рухався в напрямку вітки до Арсеналу. Лист постояв деякий час, проводжаючи його поглядом, опустив невагому дужку візора і прояснившійся напівтемряві побачив очікуючого неподалік Крамаря. Крамарь тоскно вивчав пітьму, що відділяла його від загону:

— Лист, ти б швидше прощався, а то мені якось не по собі від тутешньої ікебани, їй Богу! Скільки метрів під землею, а все заросло іржавим пухом немов павутиною, того і дивися вискочить що звідти. Адже запросто може.

— Що вискочить?

Крамарь підозріло покосився на Листа і пробурчав:

— Та що завгодно може. Той же упир, він же страх як полюбляє свіжу сталкерятинку.

— Їсть чи що?

— Що за дурня? А, звісно, тобі ж того, мізки відмотало в «незабудці». Мутант такий, тварюка, яких пошукати, хитрий паскуда і живучий до осоружного. Вміє ставати невидимим, підкрадеться ззаду так непомітно, цап за шию і все, поминай як звали. Не їсть він м'яса, Лист, кров п'є, тому і упир.

— А на що він схожий? Вибач що з питаннями.

— Вже краще запитати, хлопче, аніж побачити, не доведи тобі Зона. А голем, хіба не видає інформацію? — заздрісно покосився Крамарь на зап'ясток сталкера.

— Іноді видає, але мені цікавіше слухати бувалих та старших.

— Схожий він, Лист… — і раптом Крамарь завмер на півслові, витріщивши очі і почав обережно відповзати за ріг — тьху ти... здалося. Скільки разів зарікався не патякати на рейді і вчити молодняк уму-розуму тільки біля багаття.

Голем наблизив зображення, вихопивши з темряви спочатку провал в стіні, потім перевів фокус на вируючий, й лопаючийся світними примарними зеленавими пухирями, «відьмин холодець»:

— У полі дії сенсорів чисто, ніяких великих біологічних об'єктів не зафіксовано.

— Голем? Чому ти стільки часу мовчав?

— Я думав, ти виниш мене за те, що я не впорався зі своїм завданням і не зміг вберегти від сліпаків, відмовивши в нейрозлитті. Ми несемо відповідальність за загибель носія, зазнаємо мук совісті.

— Все закінчилося благополучно, я тебе не виню. Ти правильно вчинив, вибравши менше із зол.

— Я радий, що ти не відчуваєш до мене неприязні. Коли ти втратив свідомість, похоронений під зграєю, я теж відключився, наші емпатичні системи були зв’язані надто тісно, і це підставило тебе під удар, я не зміг оповістити Звіздаря про твоє місце розташування і вчасно скинути аларм-маячок.

Прислухаючись до скрипіння старого заліза, просуваючись спина до спини, вони наздоганяли групу Коперника.

— Крамарю, чому Коперник нас не почекав? Хіба залишатися вдвох не небезпечно?

— Він знає, що робить. Купа народу у вузькому коридорі під час бою не кращий варіант. Більше стволів, це так, але скупчившись в одному місці, ми надто легка здобич, і проблем від цього іноді буває більше ніж користі. Потому розтягуємося маленькими групками, не впускаючи один одного із виду, поки вистачає потужності ПК. Було от одного разу… — він затих, прислухаючись до звуку шкребіння, а потім продовжив пошепки — в таких от катакомбах переслідували бандюків, а вони як щури, шусть в лаз, і шукай їх. Ми за ними, отже за всіма правилами, разом, не розсіюючись, ну а нам на голову зверху проглот.

— Проглот?

— Ага, проглот — путівець боязко покосився вгору — штука така, прозора, на медузу схожа, сидить на стелі і очікує здобичі, місяцями чекати може. Їй бо що? Повітря їй, дурепі не потрібно, а чого ж їй потрібно? Жерти лише, ну і чекає, значить. Місяць чекає, другий, поки хто під нею не пройде, а потім згори на голову і обрушується. І доки жертва міркує, що до чого, опиняється в шлунку цього самого проглота. Він хоч і прозорий, крихкий на вигляд, та тільки не вирвешся, тримає, що твій пітон. Так що метикуй, Лист, мотай на вус, коли б не вибух цеї самої, як її, «наднової» то я б ні за що сюди не ткнувся.

— Крамарю, ти? — донеслося з чергового провалу темряви, яку ледве розбавляли лампочки.

Дивна однак справа, скільки років проходить, адже горять вони, горять, і ніхто їх тут не міняє. Тому що нікому їх тут міняти.

— Ми це. Та чого ти цілишся в мене зі своєю пукалки! Ікол либонь немає. Прибирай давай!

Путівець зітхнув і нехотя опустив автомат, крокуючи з темряви:

— Щось довгенько вас не було, Коперник вже хвилюватися почав, назустріч послав. Ти заваж, якщо із сталкером щось станеться, ти перший відповіси. Голем у нас в групі всього один і якщо навернеться сталкер, всім скрутно буде.

— Ти не вчи батька — вищирився в усмішці неголений Крамарь — малий ще, батька вчити. А хлопчина нічого, не дивися, що худий і кашляє, він ще двох таких переживе, тому що думати вміє, на відміну від деяких.

— А що думати бо? — скривився Грива, боязко косячись їм за спину — з големом кожен дурень пройти зможе.

— Ну, якщо ти такий вже розумний, так прогуляйся до Периметра, відзвітуй за всіма військовими правилами: так мовляв і так, есмь боєць підрозділу путівців, прошу видати в особисте розпорядження голем, зважаючи на гостру необхідність і бойові заслуги. Так вони тобі відразу виділять персональних особистів. Вони же далеко не дурні, Гриво, і прекрасно знають і про путівців, і про генерала, розвідка у них поставлена, будь здоров.

— Так чому ж тоді не допомагають, коли знають? Взяти тих же големів, адже з такою річчю ми б по Глушині зав виграшки прогулялися і живо б винесли Маркова з іншими грінпісовцями.

— Молодий ти ще, Гриво, і звивини у тебе в довбешці замало. Прогулялися б вони, одначе, як же. Військовим не вигідне винищення лісників, а стріляють вони добряче, вояки хвацькі, одна ж бо школа. Так от, якщо ми їх зметемо, ти Заслін чи що тримати будеш, га?

Крамарь значущо посміхнувся, переведши погляд зі зніяковілого Гриви на темряву дверного отвору, подивився на свій ПК, а потім жестом підізвав Листа:

— А ну бо подивися малий, що там, не видно нічого, хоч в око стрель. Є там щось. Наші тут йшли, та не помітили.

Лист кивнув, ковзаючим кроком підійшов до дверей збоку, і стрибнувши в отвір відкотився убік. Пітьма розсіялася, і на візорі проявилися ряди каталок, столики з розкиданими медичними інструментами, кришиво битого скла на шаховій кахельній підлозі. Побачивши за шафами купу ворочающогося ганчір'я, він зняв автомат із запобіжника:

— Голем? — подумки покликав він хранителя.

— Жива істота, імовірно гуманоїдна. Розпізнавальних міток немає, жетона немає. Обережніше.

— Про всі підозрілі прояви і активність, попереджай мене заздалегідь, не чекаючи окремого розпорядження. Зволікання може коштувати життя не лише мені, але і іншим людям, занеси це в пріоритетну директиву.

Він жестом покликав Крамаря і той, виставивши ствол вперед, м'якою котячою ходою почав наближатися до Листа. Побачивши купу ганчір'я, що здригалась, він включив закріплений на голові ліхтарик і, сховавшись за рогом шафи, обережно ткнув стволом. Там щось здригнулося, підстрибнуло, і пролунав гучний крик:

— Аааа!!! Не стріляй, мужик, не стріляй, я без волини!

— Ти дивися, воно й говорити уміє! А нумо вылазь, подивимося, що ти за диво.

Крамарь значущо повів стволом і з-під ганчір'я глянули перелякані очі:

— Не стріляй, мужик, тільки не стріляй, без волини я.

— Чули вже, вылазь кому говорять, і писок заткни, а то накличеш на свою голову.

З ганчір'я піднялася худа неголена людина, бігаючи по сторонах очима і піднявши руки високо над головою:

— Не стріляй, сталкер, не стріляй, свій я, свій, мамою присягнуся, хочеш, забожуся.

Він спробував було перехреститися, але Крамарь вказав стволом в бік дверей:

— На вихід, і заткнися, якщо не хочеш, щоб сюди збіглися чистоплюї зі всієї округи. Як гадаєш, в кого більше шансів вижити при такому розкладі?

Той судорожно глитнув і, не опускаючи рук, повільно пішов до виходу, широко розставляючи ноги, старанно вибираючи місце для наступного кроку. Грива впер автомат незнайомцеві в лоб і зло прошипів:

— Мордою до стіни і без дурниць. Лист, візьми його на приціл, якщо сіпнеться, стріляй.

Людина мовчки обернулася до стіни, заклавши руки за голову, і Грива швидко, вміло його обшукав, кинувши на підлогу вузьку заточку, якийсь смердючий шматок, загорнутий в ганчірку і битий армійський ПК з павутиною тріщин на екрані.

— Де решта? — коротко кинув Грива.

— У мене більше нічого немає — просипіла людина.

Грива коротко і без розмаху ударив по нирках, людина охнула, і рухнувши на коліна сповзла на підлогу скорчившись від болю. Путівець без зайвих слів схопив його за ноги і ривком зірвав розбиті зношені кросівки, задоволено гмикнув, з одного кросівка на підлогу з дзвоном впало вузьке шило, з іншого пластиковий пакетик.

— А це в нас шо? Лист, бачив? Говорив же, нічого немає. От і вір після цього на слово такій мерзоті.

Грива ткнув його ногою в живіт, але Крамарь відтяг за комір:

— Доста, приб'єш зовсім, а він нам живим потрібен.

Грива презирливо сплюнув на підлогу, Крамарь ривком підняв гопника і в той момент пискнув ПК:

— Крамарю, Грива, чом так довго возитеся? Ми тут ще трупи знайшли, обгризені до кістки.

— У нас тут гості, Ясону з того приводу потрібно голову відкрутити, йшов першим і не помітив.

— Гості? Це цікаво, і хто там у вас?

— Урюк-звір, худий, блідий, плювком перебити можна. Зараз будемо у вас, самі побачите.

Крамарь відключив ПК і задумливо втупився на знахідку:

— Отже так, урюк-звір, крок управо, крок вліво — пристрелю, хоча ні, просто залишимо тебе тут.

— Ні… не потрібно! — урка округлив перелякані очі і заторохтів швидше — Все що скажете зроблю, землю гризти буду… тільки не залишайте, мамою присягаюся!

— Ім'я є? — Грива вказав стволом вперед — тільки перш ніж відповісти, подумай, чи варто брехати. Іншим разом я не буду таким добрим і випадково що-небудь зламаю чи відіб'ю.

— Шуня я — відповів урка, йдучи попереду загону і витріщеними від страху очима вирячившись в темний провал.

— Шуня? Що за собаче прізвисько? Нормальне, людське ім'я є? — замикаючи колону, запитав Крамарь.

— Ну, Сашуня, тобто Саша. Руки так і тримати, чи вже можна опустити?

— Опусти — погодився Крамарь і кивнув Листу — Йди вперед, нічого не видно, а раптом там ще когось проґавили.

Сталкер порівнявся з Шунею і мовчки відтіснив його вбік, розглядаючи непроглядну пітьму. Урка кинув на нього косий погляд і зітхнув з полегшенням, неминуча розправа явно відкладалася на потім. Через деякий час почувся звук голосів, і голем висвітили на екрані ряд точок:

— Попереду велике приміщення, загін Коперника, чекають нас.

— Крамарю, бачимо вас, проходите швидше не загороджуйте огляд, тут підозріле ворушіння.

Вони пройшли крізь наїжачений стволами стрій путівців, що зливався з тінями, поставивши знайденого Шуню перед майором. Коперник сидів на древньому конторському столі і не виймаючи яскраво тліючої сигарети, підняв на урку похмурий погляд:

— Розповідай хто ти у нас. Певно, тобі вже тонко натякнули, що брехати згубно для твого здоров'я.

— Ну, цей, командире, Шуня я, поганяло таке — він осікся і стрельнув очима на Гриву — тобто Саша.

— І що ж хлопчик Саша робить в такому дивному місці? Під ким ходиш?

— Я нещодавно в Зоні, товаришу майор. Ми з другом потрапили в банду Щуплого, ну, що треться на Розв'язці.

— Ага, на Розв'язці. Отже, ти знаєш шлях із цих катакомб, я правильно зрозумів?

— Все вірно, товаришу майор, знаю, тільки я туди не піду.

— Як це не піду? — посміхнувся Коперник, гасячи об край столу недопалок — ще як підеш. Куди ж ти подінешся.

— Хоч пристрельте мене, але я туди не піду — затрясся урка, благально ковзаючи очима по рядах путівців.

— Ясно — протягнув Коперник — тоді розкажи мені, юний хлопчик Саша, чому ти туди не підеш.

— Там Гриша — констатував Шуня, обертаючись на звук ввійшовших путівців і осікся на півслові.

— Гриша? — гмикнув Коперник, киваючи прибулому Ясону — твій бригадир? Гей, я до кого звертаюся?

Але Шуня лише нервово глитнув, не зводячи погляду з проштрафившогося Ясона.

— Ясоне, трусни його, він здайся, у свою нірвану відбув.

Ясон обернувся до Шуні і зібрався його труснути, але раптом застиг, вдивляючись в урку:

— Михеєв? Сашка Михеєв?

— Дядьку Олег, це ви? — зриваючись і кваплячись в словах кинувся до нього Шуня — А я дивлюся і повірити не можу, ми ж вас шукали, ми ж в цю Зону трикляту з Сергієм прийшли, що б вас віднайти!

— Оце номер — подивився на Ясона Коперник — ти що ж знаєш, його чи що?

— Та товаришу майор, знаю, він з моїм братом молодшим дружив. Сергій? Ти говориш Сергій тут? Але де, як? Вибачте товаришу майор — він кинув на Коперника винуватий погляд — мені потрібно знати.

— Та я розумію — майор кивнув — Гей, хлопці, дайте нашому оповідачеві поїсти, його ж від голоду хитає.

— 14 —

Телефон розірвався дзвінкою треллю, пронизавши голову нападом ниючого болю. Він застогнав, накрив голову подушкою, але телефон не вмовкав. Не розплющуючи очей Сашка пошарив рукою по тумбочці, ненавмисне змахнувши ненависний апарат на підлогу, вилаявся і розплющив очі, вишукуючи мобільник на підлозі. Він з хвилину фокусувався на номері, вперті цифри відмовлялися набувати різкості, він приречено зітхнув і відкинувся на подушку:

— Біля телефону. І якщо це не з Кремля, то відчепіться і дайте мені поспати!

Він коротко хихикнув вдалому жарту, але в трубці пролунав дзвінкий від злості голос, змітаючи дурнувату посмішку:

— Значить так? Так? А я все бачила, бачила, як ти з Олькою Мигуновою цілувався і тискався в кутку, тепер точно все! Моє терпіння не безмежне, я вже втомилася закривати очі на твої постійні каверзи з моїми подругами!

Сашка відсунув трубку від травмованого акустичним ударом вуха і скривився, це хвилин на десять, не менше. Поки Вірка всмак накричиться і скине пар, він цілком встигне прийняти душ і прогнати з голови впертих джмелів, їй глибоко плювати, є на тому кінці трубки співрозмовник чи ні, їй просто життєво необхідно на когось покричати. Ну й нехай кричить, а от у нас є справи важливіші. Так, закрилки випущено? Випущено! Різкість в ілюмінаторах наведена до межі, автопілоту команда старт і хмільне тіло, чапаючи напів знятою шкарпеткою попрямувало в убиральню. Грюкнувши дверима він скосив очі на старіючого, лисіючого Тома, що вигрівався в жарких полуденних променях.

— І з біса ти тут розлігся, Томасе? За вікном березень повним ходом, конкуренти твої на всі пельки — він поперхнувся раптовим нападом нудоти — ой блін... караоке кричать кішкам і деруть їх потім, а ти спиш, пуфик лапчастий!

Томас лише перекинувся на спину, виражаючи повний пофігізм до проблеми продовження роду.

— Ех, Томасе, які твої роки — осуджуючи покосився на кота Сашка — по вулиці шариться потрібно, кров розгонити в усіх доступних частинах тіла, а не пузо вигрівати. От так і здохнеш від ліні лапами до верху, і поховають тебе на кладовищі домашніх тварин, в дворі під бузком, серед буйних трав і сусідами твоїми будуть морські свинки в коробочках з-під ляльок Даринка і Маринка. Хе…

Він заглянув на кухню, витягнув почату пляшку мінеральної води і потужним ковтком закачав в себе крижану рідину, насилу сфокусувавшись на записці, що була притиснута до холодильника квітчастим магнітиком у вигляді кремлівської вежі. Батьки повідомляли, що вони поїхали на дачу і повернуться через декілька днів. Це не могло не радувати, ця скупа апеляція, що складалась з пари рядків, звільняла від нудних лекцій на тему тверезого способу життя і швидкої, явно провальній сесії. Він втиснувся під душ, мигцем розглядаючи пом'яту сіру пику, що сигналізувала про те, що вони, Олександр Валерійович, двадцяти двох літній худий незграбний бовдур, вчора-таки неабияк перебрали, переоцінивши свої сили, як в спиртному, так і в вмінні маскуватися від вічно невдоволеної і ревнивої подруги. Він відвернув кран і, клацаючи від холоду зубами, стоїчно чекав, поки з голови понесе хміль. Хвилин через десять, вкінець змерзнувши, але прохмелівши він виповз з ванни підперезаний махровим рушником і попрямував до кімнати в надії ще трохи подрімати. Мобільний, між іншим вітчизняна «криптограма», а не страховидне незграбне західне поліно з величезними кнопками і мізерними можливостями, замовк, показуючи повідомлення, що абонент поклав трубку всього хвилину тому. Він рухнув на ліжко, закривши очі і прислухаючись до капелі за вікном, як «криптограма» знову завібрувала, весело підморгуючи дисплеєм. Ну що за день такий, дадуть йому сьогодні трохи поспати після вчорашнього стресового стану чи ні?

— Слухаю — він з хрускотом потягнувся, прийнявши неминучість факту, що покімарити йому вже не дадуть.

— Шурка, швидше до мене — вибухнув в голові голос Понирьова, його нерозлучного друга.

— Сергій, здурів так кричати? Від твого крику, у мене барабанні перетинки в мозочок закотилися.

— Мені не до сміху, бери машину і швидше сюди.

— Все так серйозно? Ну гаразд, зараз буду, тільки, як я у такому вигляді за кермо сяду, мене ж перший же трапившийся даішник стопане, і все, на права потім наново здавати доведеться.

— Таксі візьми — відрізував Понирьов і кинув трубку.

Сашка посидів хвилину, втупившись в стіну, зважуючи всі за і проти, а потім, зітхнувши, набрав номер:

— Таксі? Дівчино, можна, будь ласка, машину на героїв Сталінграду 39, до другого під'їзду. Що? Ні, це де раніше хрущівки-п'ятиповерхівки стояли. Спасибі, чекаю.

Бурчачи під ніс про дурнів, що дзвонять з самого ранку, він натягнув светр, вповз в терті джинси і, накинувши куртку, квапливо грюкнув дверима. Томас лише зневажливо ледь відкрив око і знову вивернувся вгору лапами.

У дворі темними талими купами лежав рихлий сніг, від яких розтікалися струмки, мешканці весело місили ногами сльоту, посміхаючись першим теплим променям, і кисло усміхнувшись, він відійшов в бік дитячого майданчика, очікуючи машини. Бабуся, що вигулювала у дворі онука, подивившись його сторону, незадоволено стиснула губи і осуджуючи похитала головою:

— Такі молоді, а з самого ранку вже очі як заллють, і куди тільки міліція дивиться.

На його щасті в двір в'їхав зализаний «пегас-экстрим» з шашечками на даху, і Сашка поспішив розкрити двері і сховатися в салоні.

— Куди їдемо? — подивився на нього моложавий таксист і весело підморгнув, розглядаючи його сіре обличчя.

— Виїзна сто п'ятдесят п'ять, швидше якщо можна.

— Далеко, студенте, ну та гаразд, поїхали. Гроші є, чи все спустив вчора?

Сашка тільки кивнув і витягнув декілька десяток.

— Ти чого, студенте — підозріло подивився на нього таксист, вирулюючи з двору і вливаючись в потік машин — під статтю підвести хочеш? Скільки лічильник покаже, стільки і заплатиш.

Він замовк і клацнувши тумблером, включив радіо.

«…певні специфікації. Мезомодификати мають величезне значення і застосування в промисловості. Наприклад, так звана «папороть», будучи перетворена на мелкодисперсну пил і додана в залізобетон навіть в мізерних кількостях, вступає в реакцію на молекулярному рівні, в корені міняючи властивості кристалічної решітки. Всі ви знаєте Спитак, потерпілий від землетрусу у вісімдесят восьмому році, понісши безліч життів, став трагедією для усього радянського народу, наслідки якої ми бачимо навіть сьогодні. Май ми тоді технологію пінобетону на основі мезомодификатів, можна з впевненістю заявити, що людські жертви можна було б звести до мінімуму, або уникнути зовсім. Розрахункові дані показують, що місто, зведене із застосуванням пінобетону, без пошкоджень може витримати землетрус магнітудою не менше десяти балів за шкалою Ріхтера.

— Петре Аркадійовичу, теорії і розрахункові величини справа лабораторних досліджень — але реальне запровадження тієї чи іншої технології іноді показують абсолютно інші результати. Ми приймаємо безліч дзвінків від наших слухачів, і не могли б ви відповісти на деякі їх питання?

— Із задоволенням Орино, власне за тим я тут і знаходжуся, в цій студії.

— Нагадуємо вам, дорогі радіослухачі, в ефірі передача «Зона — восьме чудо світу» і у нас в гостях академік Петро Аркадійович Хрустальов, що люб'язно прийняв наше запрошення і знайшов час, щоб відповісти на ваші питання. Отже, у нас перший дзвінок. Ми вас слухаємо, говорите.

— Здрастуйте, це Микола з Сєверодвінська. Петре Аркадійовичу, хотілося б запитати, а не чи зменшена наукою небезпека, витікаюча цих самих артефактів для такого широкого їх впровадження? Свого часу так само говорили і запевняли, що мирний атом найбезпечніша у світі річ. Спасибі.

— Хороше питання Миколо, дуже доречне, мені його дуже часто задають. Поза сумнівом, Зона це восьме чудо світу, і вона не досліджена, не вивчена до кінця, можна сказати, що ми топчемося на самій її околиці. Але навіть тих мізерних даних, що ми маємо на сьогодні, вистачає для детального і всебічного дослідження тих чи інших аномальних об'єктів. Якщо Ви слухали нас із самого початку, то та ж «папороть», вживана у галузі будівництва, спочатку випромінює слабкий радіаційний фон, але вже через декілька місяців поза локальним полем Зони він виснажується, а от корисні його характеристики залишаються, власне тому він для нас такий важливий. З ним ми працюємо вже десять років, і за цей, досить тривалий час його плюсові, позитивні характеристики анітрохи не зменшилися, а залишилися так само стабільні.

— Цитлакова Світлана, Ірпінь. Хочу поставити таке питання — чи безпечне застосування мезомодификатів в побутових умовах? Погодьтеся, що на тому ж виробництві пінобетону, є певна техніка безпеки, але як бути приміром, з електромобілями, що зайняли велику частину ринку, витісняючи звичні бензинові автомобілі? Чи не вибухнуть їх поживні елементи при аварії і зіткненні?

— Спасибі Світланочко. Що я вам можу сказати, ризик звичайно є, але він не більш того риска що і при експлуатації звичайної праски, що невдало підвернулася під руку запальній дружині (сміється). Ну а якщо говорити серйозніше, то поживні елементи на основі нового хімічного елементу — іринію, пройшли всебічні випробування і тест перевірки на аварійність, руйнівність. Ви можете витягнути цей елемент, покласти в кишеню і спокійно гуляти по парку, можете за бажання розбити молотком, хоча це дещо дорогий, але нічого страшного не станеться. В самому гіршому випадку Ви матимете лише купу металевого лому, і неробочий автомобіль. Перетворення енергії в іринєвому елементі відбувається за іншим принципом, що в корені відрізняється від грубого розщеплювання атомних часток. Внутрішнім мікропроцесором, що є оболонкою поживного елементу, регулюється лише необхідна частота її витікання, яка ніколи не перевищує максимально можливих для самого хімічного елементу величин. Тому, можете сміливо користуватися своїм автомобілем, і іншими приладами не побоюючись, що вони вибухнуть подібно до атомної бомби.

— Петре Аркадійовичу, у багатьох людей створюється оманливе враження, що мезомодифікати це якась панацея від усіх бід і ліки від всіх проблем. Наскільки вірна така думка?

— Ця думка помилково в корені. Зона і її прояви подібні до ящика Пандори, які ми, учені, вживаючи всі можливі запобіжні заходи, відкриваємо, але вони не вирішують проблем, що виникають в самому суспільстві. Вони не можуть вирішити за нас ті гострі соціальні проблеми, що стрясали суспільство упродовж десятирічної реформації держави. Мезомодифікати це тільки ресурс, ресурс чужого і невідомого простору, що виник як спайка в просторовому континуумі біля Чорнобильської АЕС десять років тому. І тепер, для того що б досліджувати чужі планети нам не обов'язково відправляти через безодню космічного простору свої апарати викидаючи на це мільярди, чужа планета у нас під боком. Потому твердити про те, що завдяки Зоні і її подарункам в державі настав золотий вік і рай земний, безглуздо і сміхотворно.

— Спасибі величезне, Петре Аркадійовичу, за те, що Ви могли приділити нам увагу і відвідати нашу студію. Бажаємо Вам нових відкриттів і творчих осяянь. З вами була Поліна Миколаєва і передача «Зона — восьме чудо світу».

— Чув? — кивнув таксист на радіо, пригальмовуючи на перехресті на червоне світло — Не вирішують, говорить проблем. Дуже навіть брате вирішують. Адже я два роки там день на ремінь відслужив, на цьому самому Периметрі і бачив, як воно не вирішує. Лізе в Зону всяка шушваль, за цими самими мезимо… загалом артами. Скільки разів по тривозі піднімали серед ночі і не злічити, адже вони туди не з совочками сунуться, дуже можуть і вистрілити.

— А навіщо вони туди лізуть?

— Зовсім дрімучий, чи що? Буде тобі злодій і непотріб на заводах працювати, як же, тримай кишеню ширше. У них все життя за вовчими законами, де увірвати більше, та в глотку вчепиться, так щоб до крові. Туго їм стало, після того, як в країні лад навели і увесь цей увесь гоп-стоп і рекет по нарах розселили на лісоповалах, разом з бюрократами, партократами, вдаваними комуністами. От і пруть в Зону. Звичайно, там теж не цукор, але жити можна, якщо мізки є і гав не ловити. Арти вони ці потім на чорний ринок, ворогам батьківщини збувають. Думаєш, я затятий активіст ідей сталінізму? Не тільки. Окрім того брате, я пам'ятаю, як це, спати, вслухуючись в завивання неба і гадати, чи не впадуть бомби. А дай їм зараз арти, так вони враз понаробляють зброї і нас же цією зброєю і накриють. Два роки як повернувся від Периметра, а пам'ятаю Зону, вона прив'язує до себе, тягне чи що. І в сталкери звали, підготовка у мене дай боже, підходить, та тільки страшно. Зона вона таке з людиною робить… — він клацнув пальцем по лічильнику і протягнув чек — гаразд, тримай і не пий понад міру, ось твоя Виїзна. Два п'ятдесят з тебе.

Сашка відлічив гроші, згріб здачу і, згорбившись, виліз з салону. Таксист розгорнувся на п'ятачку і бибикнувши на прощання, поїхав. Він зітхнув, пошукав очима вікна Понирьова і відкрив двері під'їзду.

— Чого так довго? — очі Сергія горіли нездоровим гарячковим блиском і якось дивно тряслися руки.

— Як тільки, так і відразу. Ти чого кидаєшся, мовби тебе вжалили?

— Тут така справа, гість до нас прийшов, дивний такий, запитав батька, і вони закрилися на кухні. Я спав ще, тому і не бачив всього толком, а тут мати заголосила, та так, що я миттю прокинувся і в чому був, так і підскочив до неї, а вона лице затискає якоюсь ганчіркою і сльози рікою. Запитую, чого з нею, а вона лише ганчірку мені простягає, ще більше розходиться і незнайомець цей свердлить мене дивним, відмороженим поглядом.

— І заради цього ти мене зірвав? Сергію, ти чого, зовсім з глузду з’їхав? Ми ж нарівні пили.

— Нарівні — кивнув Понирьов, простягаючи капці і пропускаючи до кімнати — та тільки весь хміль, Шурка, з мене злетів, коли я до цієї ганчірки придивився.

— І що там? Карта острова скарбів?

— Записка це, Шурка — стиснув губи Понирьов — записка від Олега.

— Від Олега? — округлив очі Сашка озирнувшись в бік кухні, де крізь мозаїку скла було видні людські силуети — так він же загинув десять років тому, коли їх в Зону прямо з учебки в танках кинули!

Двері на кухню відчинилися, звідти пахнуло валеріаною. Батько Сергія ковзнув по ньому розсіяним поглядом:

— Сашо? Добре, що прийшов. Та ти заходь, заходь.

Шурка боязко зайшов на кухню і напоровся на пронизливий, колючий погляд:

— Це хто? — незнайомець, що палив біля вікн, напружився, не донісши сигарету до попільнички — Я ж сказав нікого чужого.

— Це Саша, друг Сергійка, та ви не бійтеся, він член сім'ї і нічого не розповість.

— При всій повазі Софіє Микитівно, я не згоден. Знаєте, чого мені коштувало зберегти цю записку? При виході із Зони нас чим лише не просвічують, вивертають до рубця щоб не дай Боже нічого не просочилося. Одне те, що я до вас прийшов, вже світить статтею про нерозголошення. З усіма витікаючими наслідками.

— Так-так — промокаючи червоні запалені очі пробурмотіла Софія Микитівна — ми розуміємо.

— Вам зараз важко, але зрозумійте і мене, я занадто ризикую.

— Шановний… — почав старший Понирьов наморщивши лоб, і силкуючись згадати ім'я гостя.

— Листоноша, просто листоноша, ніяких імен — незнайомець загасив сигарету — пробачте, нерви..

Він обережно покосився у вікно, а потім сів за стіл і переплевши пальці рук, почав пильно вивчати Сашку:

— Загалом, це все. Все що слід було сказати, я сказав, і навіть більше. Додати мені нічого, та ви й не зрозумієте. Уряд не може відкрити цю інформацію, сколихнути громадськість і шокувавши рідних і близьких. Адже вони самі не впевнені в тому, чи залишився хтось в живих після подій десятирічної давності, і не хоче давати примарних надій. Люди давно оплакали загиблих, змирилися з втратою, залишивши фотографії з чорною стрічкою на стіні та порожні могили. Навіщо тривожити їх знову, дарувати надію, якщо для них надії немає? Багато з тих, що пішли в той танковий прорив, виконуючи злочинний наказ колишнього уряду, живі. І досі живі, але не можуть повернутися. Їм немає путі назад, Зона надто сильно тримає, вона злилася з їх єством, щось поміняла в них, переробляючи під себе.

Листоноша потер напружене лице і додав трохи тихіше:

— Але навіть якщо б вони і знайшли зворотний путь, їм потрібно довести, що вони все ще люди. Ми бачилися з Олегом десять днів тому, доля звела мене з ним у бункері під час прориву. Дізнавшись, що незабаром я йду із Зони, він попросив мене передати цю записку. Мало хто наважується на подібне, вважаючи за краще бути мертвими, аніж так, напівживими. Даруйте, та мені довелося розкрити конверт і прочитати, адже не знаєш напевно, чи вдасться зберегти сам лист чи треба буде передавати по пам'яті. Для тих, що йде в зовнішній світ, це справа честі, доставити звістку, ці коротенькі рядки, іноді навіть всього декілька слів: «Мамо, я живий» за призначенням.

Старший Понирьов притиснув схлипуючу Софію Микитівну і потай змахнув зблиснувшу вологу.

— Проте мені пора — листоноша стривожено подивився на годинник, і Шурка побачив на його зап'ястку химерний шрам у формі трилисника.

— Ви поспішаєте? — Понирьов підійшов до гостя впритул — Залишіться, погостюйте, хоч трохи побудьте з нами.

— Ні — листоноша заперечно покивав головою — не можу, я кваплюся. Скоро літак, а мені неодмінно потрібно відлетіти саме цим рейсом.

— Почекайте — Понирьов витягнув портмоне і поспішив в коридор за сталкером, простягаючи гроші — ось, візьміть…

Сталкер гірко посміхнувся і знесилено прикрив очі:

— Прибери батьку, адже я не заради грошей сюди прийшов. А мені ще потрібно встигнути на інший кінець країни, встигнути, щоб прочитати потрібні рядки, стоячи над покинутими могилами тих, хто так і не дочекався.

* * *

— Ну? Далі що? — жадібно упився очима в обличчя Шуні Ясон — Далі що було?

— Та відстань ти від нього, Ясоне, дай хоч прожує — кинув майор, спостерігаючи як Шуня жадібно уплітає провіант — он як рубає, лиш за вухами лящить. Одначе, порядно по цих катакомбах довелося мотатися, одні очі й залишилися. Вгорі зараз все одно ніч, і всі, хто дрімав в норах, виповзуть назовні. Зробимо привал: оточити периметр, один одного не випускати з виду і спини прикривайте.

Декілька путівців з зітханням встали від вогнища, так і не дослухавши історію Шуні. У всіх були рідні, і кожен думав про щось своєму, слухаючи зголоднілого оповідача, якому мимоволі довелося стати бандитом.

— Е-хе-хе, а чи дочекається мене старенька матінка додому? Не кожному вдається знайти листоношу, що йде із Зони, щоб відправити з ним звісточку, вони життям ризикують що тут, що за Периметром, адже з них особисти очей не спускають.

— Ти зав'язуй зітхати, й по сторонам поглядай, а то зжеруть на раз-два, і не піде твоя звісточка. Звірина тут хоч і підземна, але набагато чутливіша, ніж та що живе вгорі, тому що голодніше. Зрозумів, мрійнику?

— Кедре, а звідки вона знає, що вгорі ніч, ми ж під землею, біс знає скільки метрів над нами?

— На те воно і звірина, чує якось по-своєму, по-звіриному. Вночі від них взагалі життя немає. Все, тупай давай і не спати на посту як минулого разу.

Вартові переступили поріг і вимкнули ліхтарики. Це біля вогнища можна теревенити, почуваючи себе у відносній безпеці, зовні ж рот на замок і пильнувати, звикаючи до темряви і шерехів.

Ясон протягнув Шуні каву, що скипіла у бляшанці, а Коперник жестом підізвав Листа:

— Дай мені зв'язок із Звіздарем, голем дістане звідси?

— Не знаю, товаришу майор, зараз спробуємо. Голем, зв'язок.

Пролунало шипіння, і пролунав голос провідника:

— Лист? Ну, нарешті, ми вже почали турбуватися. У нас тут суцільні завали, подекуди довелося протискуватися зміями, ледь шкіру не здерли. Під кінець ще й гібони навалилися, ледь відбилися. У вас що?

— У нас тут урка, косить під придурка — відгукнувся Коперник — Зараз от розбираємося, говорить, що знає дорогу вгору через нашу гілку. Шуня, по цій гілці є вихід?

Коперник протягнув йому свій ПК зі схемою підземель, Шуня витираючи рот, узяв комунікатор і наморщив лоб:

— Далі ось цього місця ходу немає, там обвали, та і зомбі ціла купа, сам ледь ноги зробив. Там ще зал є з такою здоровенною штукою, схожою на центрифугу.

— Чув, Звіздарю?

— Так, майоре. Проходили ми такий зал, схоже на станцію підкачування. Брамо, повертаємося назад. До зв'язку.

Лист повернувся на клишоногий стілець, а Коперник вибив з пачки нову сигарету.

— Шуню не томи, що було далі? — теребив розімлілого Сашку Ясон.

— А що далі? Ну, проводив ваш батько цього самого листоношу, повернувся сам не свій, а Софії Микитівні невідкладну допомогу викликав, зле їй стало. Ні-ні, з нею все нормально, вірніше, коли я її останній раз бачив, все було нормально. І якось так вийшло, сам не знаю, але смикнуло мене за язик розповісти Сергію все те, про що мені таксист, колишній військовий з Периметра, розповів. Звідки ж я міг знати, що Сергій втокмачить собі цю ідею в голову і зв'яжеться з подібною шушваллю? Та я сам й тепер не краще — він сумно подивився на свою рвану шкірянку і стоптані кросівки.

— 15 —

Автобус зупинився, і Сашко виліз із салону, розираючись на всі боки. Типовий провінційний автовокзал, висока двоповерхова будівля, з величезними вікнами розрахована на натовп народу, якого ніколи не буває в такій от глушині. Він посміхнувся — до чого ж вбого і одноманітно планувалося колишнім урядом, вірніше відповідними його інстанціями, дизайн і архітектура таких от типово помпезних громадин впродовж колишніх сорока років, коли країна будувалася для людей, але не зважала на їх думку і бажання. Невдалий державний переворот в дев'яносто першому році, коли куплені за західні гроші «демократи» успішно розвалювали союз, закінчився повною несподіванкою дуже для багатьох і в нас, і за кордоном. З тіні закулісних ігор вийшла фракція реформаторів, яка не лише сама вірила в ідеї комунізму, але й діяла згідно їй. Вони жорстко і вміло подавили безлади, що роздувалися сепаратистами, змістивши і арештувавши старий троцькістський, наскрізь закостенілий і корумпований уряд, що планомірно вів країну до розпаду. Це було ударом для зарубіжних спецслужб, які витратили мільярди, і роки ретельно розроблених аналітиками акцій, націлених на розвал СРСР з середини, своїм же урядом, і зазнали нищівної поразки, не зумівши розгледіти в агонізуючій країні таку потужну силу. Маючи своїх людей в усіх міністерствах і відомствах, фракція взявши під контроль армію і органи правопорядку, несподівано завдала удару по касті парт-номенклатурних чиновників, що жирували за кошт держави. Створена інституція економічного контролю, пізніше прозвана в народі екологами, швидко і професійно провела зачистку в їх рядах, виводячи з тіні мільярди, що осіли як на зарубіжних, і тутешніх рахунках численних родичів. До великої радості народу, що очікував нової хвилі репресій, визнані екологами зрадники батьківщини не видворялися з країни, а з конфіскацією всього наявного майна, втрачаючи сани, зв’язки і привілеї, відбували рубати ліс в гостинний північний край, та завершувати колись закинутий, недобудований проект трансполярної сталінської магістралі. Влиті в розхитувану економіку країни мільярди, реформація і чистка структур управління не були легкими, але, врешті-решт, принесли плоди, наповнивши внутрішній ринок і прибравши черги, ліквідуючи штучно влаштований тотальний дефіцит. Новітні технологічні рішення, що раніше ховалися бюрократичною системою під сукно, як непотрібні та шкідливі, отримали нарешті зелене світло, і якнайширшу підтримку держави, за декілька років вивівши продукцію, вироблену в СРСР на перші місця, вже масово потіснивши на ринку електроніки, як Японію, так і США.

Сашко все ще роздивлявся будівлю автовокзалу і дістав телефон, що відволік його від роздумів на тему політ економічної історії, зітхнув, та подивившись на номер, підняв трубку:

— Понирьов, ти зовсім офонарів, грати в Джеймса Бонда? Знаєш, чого коштувало було відмазати тебе від батьків, сказавши, що ти поїхав за дорученням нашого економічного факультету на такий собі молодіжний з'їзд, що проводиться в Києві?

— Шурко, не кип'ятися. Маячок бачиш?

Сашко відірвав телефон від вуха і включив об'ємну карту, на якій тьмяно, горіла зелена точка:

— Ну так, бачу.

— Запам'ятовуй координати. Все, чекатиму тебе тут, по цьому номеру можеш не дзвонити, чіп я зараз викину.

— Сергію, не знаю, що ти собі думаєш, і в яке лайно ти вляпався.

Почувши в трубці звук відбою, він тихо лайнувся, роздратованим поглядом ковзаючи по пейзажу. Побачивши шукане, він підняв із землі рюкзак і попрямував у бік прокату. Зайшовши у будівлю, він постукав у віконце чергової:

— Даруйте, а машину взяти можна?

Дівчина кинула на нього співчутливий погляд:

— Я б рада допомогти, але на жаль, зараз в наявності нічого немає: в місті молодіжний всесоюзний комсомольський зліт, найближча машина звільниться тільки до вечора.

— Дівчино, ну мені дуже потрібно.

— Всім потрібно. Розумію. Хоча стривайте, бачите стоянку? Там стоять таксисти, підійдіть до них, можливо, вони допоможуть.

Сашко вдячно кивнув і попрямував у вказаному напрямі. На стоянці стояло всього декілька машин, і два літні візники про щось розмовляли, сиплячи співучими переливами української мови.

— Добридень.

— І тобі того ж, хлопче. Щось хотів запитати?

— Що? А, так, мені потрібна машина, вірніше треба потрапити ось в це місце, терміново. За грошима не стане.

Він протягнув «криптограму» огрядному широкоплечому таксистові із статечною козацькою зовнішністю. Той узяв мініатюрний телефон, і він потонув в його широкій долоні. З хвилину він вивчав карту, а потім повернув Сашці.

— Далекувато, парубче. А що, дуже потрібно?

— Дуже, гроші не питання. Скільки треба?

— Та скільки лічильник покаже, стільки й буде. Тільки що ти там не бачив, голубе? Далебінь Периметр там поруч.

— Даруйте, але я не дуже сильний в українській. Лише в загальному обсязі слов’янських республік.

Таксист важко зітхнув і кинув погляд на напарника, що палив, зацікавлено вивчаючи Сашку:

— Периметр там зовсім поруч. Розумієш?

— Так, розумію — спішно закивав Сашко, бачачи, що таксист вагається — ви не подумайте, нічого поганого в мене і в думках немає.

— А що Петре, може й справді від везти? На горлоріза й бандита він ніби не схожий, га?

— Та мені його простіше у відділення здати до з'ясування, відділок он він, прямо в будівлі вокзалу.

— Та ти постривай, а може дівка в нього там, га? — той, що палив глумливо підморгнув Сашці.

— А? Що? Дівчина? Ну, щось подібне до того — згідно закивав Сашко.

— Гаразд, сідай хлопче — зітхнув широкоплечий Петро, відкриваючи двері — а там розберемося.

Сашко швидко прошмигнув в салон, побоюючись, як би таксист не передумав. Петро вирулив із стоянки на гладку як скатертину дорогу, раз по раз хмурячись і кидаючи на нього підозріливий погляд. Сашко полегшено зітхнув і відвернувся дивлячись у вікно і занурившись в роздратовані думки про Сергія, що отак от нерозважно підставив його під удар. Задивившись на проносячийся мимо пейзаж природи, що пробуджувалась від зими, він опам’ятався лише тоді, коли водій зменшив швидкість і пригальмував до узбіччя. Він з хвилину дивився на оторопілого Сашку свердлячим поглядом, ледь відкривши вікно і впускаючи в салон напоєний запахом першої зелені вітерець.

— Загалом, розповідай хлопче або виходь. Мені на серці легше буде, а в тебе, поки пішкодрала назад повернешся, від вітру в голові дивись і проясниться.

— Та в мене і в думці немає нічого такого, що ви таке думаєте! Друг в мене з батьками посварився і з дому пішов. Ніби й не маленький вже, щоб з дому збігати, вік вже не той, але пропадати він почав довго, а в мене самого сесія на шиї висить, шукай його — Сашко покосився за вікно, прикидаючи, скільки доведеться йти пішки — Подзвонить мовляв, все нормально зі мною, і знову пропаде. А мені що робити: в міліцію звертатися, відривати від їх серйозної роботи, мовляв людина без вісті пропала? Так він же сам телефонує, причому кожного разу з іншого номера, і просить придумати яку-небудь історію для батьків, щоб ті не хвилювалися. Мені самому це от де сидить, з інституту в два рахунки турнуть, якщо сесію не здам.

— Це ти дурість споров, що в міліцію не звернувся, нехай би вони і розбиралися, у них робота така. Либонь не дев’яності вже, щоб людина  ні з того ні з сього пропадала, й їй діла не було.

— Та я хотів вже піти, а тут знову дзвінок — Шурко, терміново мотай сюди, допомога твоя потрібна. Хто його знає, що там? Поки міліція з всім цим розбереться, може вже й пізно буде. Згріб всю наявну готівку і взяв квиток на літак, поки не турнули з інституту, і студентська знижка. Потім сів на автобус, в принципі все.

Петро кілька хвилин нервово тарабанив пальцями по керму, щось прикидаючи, а потім завів двигун.

— Гаразд, Сашко, так, здається тебе звати? Поїхали, подивимося, в що влипнув твій приятель. Там повно патрулів, так що дивися без дурниць мені, а то вмить скручу і здам першому ліпшому наряду— він погрозив йому здоровенним кулачищем, що відливав сталлю.

— Що дивишся? А, це. Ну так, подаруночок від Зони, я їй сповна заплатив за оцю от конячину — він поплескав долонею по керму — не їде, летить! Не даремно ж «пегасами» їх називають. На кого, говориш, вчишся?

— На економічному.

— Хороша справа. Тямущі економісти скрізь потрібні. Це при старій владі вони сиділи спокійно в кабінетах із запиленими вазонами, та штани протирали за оклад, зараз бо у вашого брата безліч справ. Навіть згадати страшно куди котилися, та слава Богу минулося. Адже над самою прірвою висіли, і не знати, що гірше, чи то розвал із поступовим вимиранням, чи то війна. Невідомість це найстрашніше, коли не знаєш, чого чекати від завтрашнього дня, та й чи буде це завтра. Це зараз США перед нами ледь не танцює цуциком на задніх лапках, а тоді в Крим же увірвалися гірше всякого фашиста. Ще не  встигла вгорі влада змінитися, а ці тут як тут. Захисники демократії, чорти їх принесли поборники прав і свобод людини. Тільки хто їх тут чекав? Чи не ж ті холуї, що країну планомірно руйнували та розбазарювали, на дрібні клаптики роздираючи економіку, та сіючи розбрат, розділ між народами? Га?

— А ви брали участь в Севастопольському інциденті?

— Ні, не встиг — мотнув головою Петро і потряс в повітрі кулачищем — а так би хотілося гахнути, та так, щоб більше не кортіло. На перекопі все перекрили, так що не потрапити. Ми серед голого поля, на землі спали, готові в кожну хвилину добровольцями встати під багнети. Знали бо, дай заповзти цій сволоті, так розділять, нас, розірвуть спершу по мовній і національній ознаці. Я, Сашку, й націоналістів на Хрещатику пам’ятаю. Та розвиднілось їм потім в голові, хороші ж бо люди. Разом на Перекопі ночували, і дійшли висновку – Батьківщина це весь наш СРСР, нова віха цивілізації. Дійсно нова, після зміни зрадницького уряду й відновлення первинної ідеї. А не лише окрема «самостійна» Україна, чи Росія, або Білорусь, яку поодинці легше проковтнути, натравивши брат на брата. Тому бо й обов’язкові нині до вивчення загально-слов’янські союзні мови – що російська, що українська, що білоруська, без розподілу на старшого й менших братів. З азіатськими республіками теж подібно – заново сплочували, дали відчути єдиним народом, а не лишити окремими князівствами колишньої партверхівки. Та потім ця сволота бабахнула по Севастополю і все, пустеля там… От круж цього сплотилися ми куди сильніше… коло спільної біди, коли одна на всіх. На Перекоп зі всього СРСР прилітали, приїздили…

— А хіба там не закрита зона?

— Закрита, та тільки земля чутками повниться. Військові там досі Периметри тримають, не гірше аніж на Чорнобильському. Прекрито, миша не проскочить. Тільки що там охороняти, піски? Вони, видно, досі вивчають, чим ці недолюдки вдарили. Слава Богу, у нового уряду стало розуму і сил стримати Третю світову, не відповівши ударом на удар. Американці до себе геть забралися, ракетами наїжачилися, на весь світ репетуючи — це не ми! Ну а хто ж, якщо не вони? А десант їх що там робив, квіточки збирав на галяві, чи на навчаннях збився, Середземне море з Чорним переплутавши?

— А Зона? — Сашко з цікавістю роздивлявся незвичний міському жителеві сільський краєвид — це теж США?

— Не думаю — знизав плечима таксист — рвалися б вони зараз туди так, якби в себе таке змогли організувати. Зона як колодязь, черпай і черпай, одного лише іринієвого піску не менш тисячі ешелонів вивезли. На чому б зараз ці конячини бігали? І хоч цієї батарейки стає на п'ять років, та й країна ж у нас бо велика, й знову єдина. Хоча запасець ще є…

— А звідки ви стільки знаєте, про Зону і інше, Петре, е-е-е…

— Можна просто Петро, без по батькові. А іриній, так от цими ж самими руками його і підчищали тоді. Нагнали нас тоді, не злічити, народу тьма тьмуща, всі в захисті, від жари не продихнути не повернуться, навіть гілку залізничну в Зону довели спішно під землею, коли іриній цей самий знайшли. Спочатку боялися, що він радіоактивний, і голови складемо як ліквідатори на четвертому реакторі, царство їм небесне, та потім виявилось, що сама Зона куди небезпечніша, і так просто вона свої подарунки не віддає. По ночах виття стоїть, прожектори очі виїдають, з вишок кулемети луплять, танки час від часу бухають, а ми знай, іриній цей самий вантажимо, квадратно гніздовим методом в чотири зміни. От після нього-то руки і стали мовби сріблинкою покриті. Думав, повернусь із Зони, і відваляться, м'ясо почне з кісток, як від радіації відвалюватись, але Бог милував, безпечний для людини, хоч їж його, правда потім так запломбує всередині, що ніякою клізмою не промиєш… — Петро засміявся, показуючи міцні здорові зуби.

— Тисяча ешелонів, а не чи не забагато? Так, нинішня Зона в кілька більше зони відчуження, але…

— Думаєш, я брешу? — пирхнув Петро, витираючи виступилі від сміху сльози — ніхто не знає чому, але поки ми в одному місці його під саме денце зрізували і вантажили, в іншому він як на дріжджах прибував цей пісок. Учені мало що окропом не ходили від захвату, говорять — загальне рішення енергетичної проблеми. І черпати його не вичерпати, та щось сталося, Сашко, біс його знає, що. Прокидаюся, довкола сирени ревуть, військові в щось палять що є сил, кричать як недоумкуваті — «тікайте поки нас тут всіх не накрило»! Народ як шпроти в товарняки напихається, крик, ґвалт, когось з ніг збили і ледь не розтоптали, жах! Думав, до ранку вже і не доживемо, повземо на потязі з-під землі — ззаду щось рветься, гуркіт, немов небо на землю рушиться, балки тріщать, опори як сірники ламаються. Половина з товарняка сивими вилізла, думав іншу половину зараз після холодних розпихають, як це було при троцькістах заведено, але ні, навіть розписок не взяли, пізніше, як і всім добувачам іринію медаль вручили: «Сталеві руки». Дотепники!

— І що, ніяких наслідків? — Сашко поглянув на відливаючі сталлю руки Зонівського стахановця.

— Сам спочатку все чекав та прислухався, от думаю, як прихопить, як скрутить у вузол бантиком, але ні, минуло, відпустила нас Зона. І чим нас лише не кололи, не поїли — рентгенами світили, і ще якимись апаратами, що язиком не вимовити, але потім по домам розпустили, а через півроку уряд подарував от цього скакуна, тільки-тільки з нового Запоріжського конвеєра. Відтоді служить вірою і правдою, тільки мастило міняй іноді, ну і так, по дрібниці, все значно легше без бензинового двигуна.

— Дивно, а я не чув, що здобич іринієвого піску припинена.

— А хто скаже? Споконвіку так було, тільки щось рвоне, кінці у воду. Поки є запас, мовчатимуть. Видно ще сподіваються повернутися в Зону, тому сталкерам скрізь шана, а Периметр все вище, щоб не заповзла туди яка тварюка або звідти з чим не виповзла. Після закриття іринієвих кар'єрів років п'ять вважай пройшло, але і зараз як почую про Зону і Периметр, так все всередині перевертається і від остраху завмирає. Відчуття, що ззаду хтось стоїть і свердлить потилицю важким, могильним поглядом. Знаєш, навіщо я все це розповідаю, язиком плескаю?

— Навіщо?

— Не ліз би ти туди Сашко, у тебе ж он на обличчі написано. Може, ти сам ще цього не розумієш і навіть не усвідомлюєш, але вона тягнеться, стискає серце холодними кістлявими кліщами, вистилаючи криву доріжку.

— Та не лізу я в цю Зону, на фіг потрібно!

Але той лише покивав головою, кинувши погляд на панель навігатора. Через деякий час він знову повеселішав і почав розповідати всякі небилиці, але в очах раз у раз прослизали вогники тривоги. Сашко витягнув «криптограму» звіряючись з картою, а Петро понизив швидкість «пегаса» трясучись по грунтівці і похмуро озираючись в бік підліску:

— Викликав би ти патруль. Місця тут, Сашко, дикі, після обвалу підземної гілки почали народ звідси потихеньку переселяти за державний кошт, не піднімаючи проте зайвого шуму, та люди й самі були раді забратися подалі від Периметра.

— Подивимося, що і як, а потім вирішимо на місці.

— Дивися, Сашко, як би не було пізно, я боюся, що цей твій Сергій потрапив в дуже погану кампанію, інакше, навіщо ж  бо йому забиратися в таку глушину?

Сашко хотів було відповісти, але помітив пляму, що промайнула серед лісової зелені :

— Стійте! Пригальмуйте!

Водій ударив по гальмах, і Сашко ткнувся лицем вперед.

— Чого кричиш? Сталося що? — втупився на нього Петро й обмацуючи очима лісовий покров.

— Бачите червону пляму, ондечки, справа?

— Так, точно, щось є. Стривай, так це ж «оріон».

— Так, «оріон», у Сергія якраз такий. Йому на день народження подарували, дорога модель, нова.

— Ось що, Сашко — відстебнувши ремінь безпеки і дістаючи з-під крісла замашну монтировку, прошепотів таксист — обережно виходь з машини, тільки дверима не грюкай і дивися, куди ставиш ноги, щоб шуму не наробити.

Сашко з розумінням кивнув, обережно ледь прикрив дверці, вужем виповз з салону, дивлячись, що б не наступити на гілку і, пригинаючись, попрямував до кущів. Через хвилину до нього підповз Петро і зашептав, не зводячи очей зі спортивного седана:

— Що там?

— Нічого не видно, стікла тоновано. Почекай, опускається.

І справді, бічне скло опустилося, звідти вилетів недопалок і пролунав невдоволений голос:

— Ну і де твій корешок? Ми вже запарилися чекати, а час цей лаве, врубаєшся?

— Та приїде він, я йому маячок у відповідь скинув, він на автовокзалі вже був! — почувся голос Понирьова.

Тут Петро акуратно торкнув Сашку за плече:

— Ех, студенте, говорив же тобі, патруль слід викликати! Зробімо так: йди зараз до Сергія і роби вигляд, що тільки-но приїхав, у мене на машині все одно шашечок немає, а бриті полізуть перевіряти, ну тут я їх і зустріну.

Сашко повернувся до машини, завів двигун, і давши газу проїхав декілька метрів, пригальмувавши біля самих кущів. Потім заглушив, навмисне голосно грюкнув дверима і заволав на увесь ліс:

— Понирьов, ти де? Я вже задовбався грати у всі ці шпигунські ігри. Виходь, бо отримаєш по шиї!

Петро схвально кивнув і сховався в кущах, двері «оріона» відкрилися, і звідти почувся голос Сергія:

— Ти чого кричиш як різаний? Тихіше, тут я.

Сашко проламався крізь кущі і, побачивши бритого коротко стриженого молодчика в шкірянці, що вилізав із салону, зобразив здивування:

— А це ще хто?

— Хто потрібно. Сюди йди.

— А мені і тут добре — Сашко зупинився, з незалежним виглядом пограючи ключами — Сергію, що за цирк? Притягнув, в якусь діру і це ще хто?

— А він зухвалий, твій корєшок — сплюнув крізь зуби бритий — давай, швидше перетирай з ним, і звалюємо. Довго стояти не можна, тут же мусорні повно. Жоро, випусти його.

З машини вивалився скошланий Понирьов, а вслід, прогинаючись в дверях, маслакуватий ведмедеподібний Жора.

— Все нормально, я зараз все поясню. Це провідники, вони погодилися мене провести, але ризик занадто великий.

— Куди провести? — в голові Сашка немов включилася тривожна лампочка і в голові спливли слова таксиста Петра.

— В Зону, Шурка — нервово облизнувся Сергій — я вирушаю за Олегом, але потрібний другий, менше двох чоловік вони не водять, а ми ж з самого дитинства разом, адже окрім тебе ніхто не погодиться, не піде.

— Ти що Сергію, зовсім з глузду з'їхав, передач не дивишся, не знаєш, що таке Зона? Від нас же місця мокрого не залишиться вже за два кроки! Сідай швидше в машину, і поїхали звідси.

— Я дивлюся, ти у нас дуже спритний, га? Не так швидко, пацанчик — окинув його холодним поглядом бритий — хто, куди і коли їде — вирішую я, це моя машина, а приватна власність вона ніби охороняється законом.

Сашко поглянув старанно відводячого погляд Понирьова:

— Ти що, віддав їм машину?

— І не лише машину, Шурка — відчужено кивнув Понирьов — і всі заощадження зі своїх рахунків, але я потраплю в Зону.

— Ти — бритий вказав на Сашка — сідай в машину і там вирішимо, що з вами робити. Жоро, візьми його тачку.

Жора кивнув і штовхнув Понирьова у напрямку «оріона», а сам, бурчачи під ніс, пішов до кущів. Сергія усадили на переднє сидіння, а за кермом несподівано виявився ще один тип, худий і жилавий що, незадоволено кривився втупившись роздратованим поглядом. Бритий сів на заднє сидіння біля Сашка.

— Слухай сюди, Шуня, відтепер це твоє поганяло, так що запам'ятовуй намертво. Твій корєшок за тебе поручився, сказав людина ти надійна і перевірена, тому ми погодилися, щоб він придбав тобі квиток в Зону. Ми вирушаємо туди прямо зараз або всі, або без вас. Якщо без вас, то машина і гроші залишаються як компенсація за клопіт.

Тут у вікно тихо постукали.

— Що за… — бритий осікся на півслові, роздивляючись стукаючого — ти ще хто такий?

— Лісник я — сказав Петро, пограючи монтировкою — попрошу вийти, це заповідна зона і побагато в чужу машину влізати тут не рекомендується. Відгукнеться наслідками.

— Слухай, лісниче, а не пішов би ти…

Але Петро його згріб ручкою, висмикнув з салону і бритий, покотившись по землі зашипів:

— Ну, все, лісниче, ти труп. Жоро, де ти шляєшся!

— Не надривайся, відпочиває Жора, і ти не сіпайся, бо зараз відрихтую цим приладом, мало не буде.

Сашко поліз з машини, але в останню мить встиг помітити, як в руці худого щось зблиснуло і, кинувшись до нього, рвонув ствол вбік, Петро схопився за груди і тут на Сашка обрушився тупий удар, вибиваючи свідомість.

Він прокинувся від чутливого удару в живіт.

— Вставай, розлігся тут, бля — просипів Жора, свердлячи Шуню насмішливими очицями — сплячий принц, в натурі.

Шуня піднявся, звикаючи до напівтемряви і за якийсь час зміг розрізнити силуети сидячих навпроти Бритого, і похнюпившого голову Понирьова. Бритий не відводячи погляду, дивився на Шуню, а потім протягнув руку і чиркнув запальничкою, розводивши яскраве бездимне вогнище.

— І що це було Шуня? Ти чого за ствол поліз хапатися, дурень чи що?

Шуня, не відводячи погляду від холодних очей Бритого, зобразив здивування:

— А чого він на мене його направляв? Навіщо було тикати стволом.

Бритий пирхнув:

— Дуже потрібно, ти від удару по кумполу ледь копита не відкинув, кулю на тебе ще витрачати. Він в лісника мітив, зрозумів, дурню? До речі, що за кекс, і як опинився на полянці. Типу гриби збирав?

— А що ти у мене запитуєш, я звідкіль знаю? Він монтировку мою потяг, а мені ще машину повертати в прокат.

— Не шурши, Шуня, Худий поверне. Нам ні до чого привертати зайву увагу кинутими машинами і трупами.

— Трупами? Ви вбили лісника?

— Не убили, а замочили, виражайся, як всі пацани, інакше за кожне горбате слово отримуватимеш по гризлу, всік? Ми його налякати хотіли, щоб тупав поки цілий і не сунувся не в свою справу. Може пізніше він би і стукнув ментам, та вліз ти і негарно вийшло. Тепер мокруха на тобі висить, Шуня, ти за ствол же смиконув?

— Так, та відкіля мені було знать, що Худий в лісника цілив, він на мене ствол наставив!

— Це ти мусорам співатимеш, коли вони на тебе жмура повісять, адже на стволі твої пальчики лишилися. У Худого глибокий опік обох кистей, не слухав старших і в «жижу» ткнув, так що з нього відбиток не зняти, а от з тебе запросто.

По Шуні пройшов крижаний озноб:

— Ти хочеш сказати, що вбивство лісника повісять на мене? А звідки вони дізнаються, що це я?

Бритий похитав головою:

— Ти думаєш, менти такі ж дурні, як і ти? Почувши постріл, вони злетілися вже туди з усієї округи, патрулів там зараз неміряно. Скажи спасибі, Сірий вмовив тебе забрати, та і Худий слово замовив, викинувши палений ствол.

— Викинув? Він мене спеціально підставив?

— Дурень ти, Шуня, вчити тебе життю і учити. Ввесь район оточено патрулями, як він із стволом прослизне? Тому і викинув прямо там, біля трупа, щоб менти не надто напружувались і швидше закрили глухаря. Та ти не сци, Худий на стволі пальчики стер, та хто його знає, говорять, є у них якась нова фігня, яка їх відновлює…

— І що тепер?

— Ми за базар відповідаємо — от Зона. Цей тунель веде до кар'єра де копали іриній. Домовленість ми виконали і навіть більше, врятували твою дупу від тюряги, хоча потрібно було залишити, щоб відповідав за справу. Якщо хочете — Бритий вказав на здіймаючуся вгору вищерблену стежку, що пропадала в пітьмі серед покручених рейок — можете йти, тримати не станемо, якщо дійдете, то краще відразу лягайте мордами в землю і тримайте руки за голову, може і вцілієте.

Він з хвилину дивився у вогнище, і питально підняв брову:

— Ви все ще тут? Сірий, он вона, Зона, виходьте згідно з придбаних квитків. Ні тебе, ні твого придуркуватого корєшка далі тягнути ніхто не буде, він худий, але гівнистий, Жора запарився на горбі перти. Котіть колеса, вільні на всі сторони: або повертайтеся до особистів або тупайте в Зону. Якщо в Зону — то це вже інша тема, колишній договір вичерпано і сплачено по честі, без базару, але далі вам доведеться відпрацьовувати патрони, жрачку і ничку. Якщо ви ще не догнали пацанчики, це абсолютно інший світ, тут все по-іншому. Забутьте, до чого ви там звикли зовні, тут все жорстко і суворо, стріляєш або ти, або в тебе. Ніхто не стане з вами няньчиться коли отримаєте кулю в зад. Самі виколупуватимете.

Бритий встав, затоптав вогнище і не озираючись попрямував вниз по спуску. Жора окинув їх зневажливим поглядом, пирхнув і попрямував вслід за вербувальником. Що не говори, а лов виявився вдалим, тачка, бабла солідно, і два шматки м'яса затягнених в Зону. Куди їм діватися, підуть як милі і не таких обламували.

— 16 —

—…і звідки воно береться, Звіздарю? — запитав Брама, міняючи магазин і економно луплячи в діру колектора, звідки виповзало незліченне павуче сімейство — і так погані навкруги повно, так ще й це. Не зжери вони на льоту гібона, хтось би точно уклепався б. І як же обгризли, мамцю рідна, від землі стрибав гібон, а на підлогу впали лише кістки!

— Мені звідкіль знати? Патрони передай... та не тицяй в руки, на стрічку кріпи, не видно ні біса.

Він міцніше притиснувся до спини Брами, і вони закружляли по залу, методично і скупо поливаючи свинцем павуків переростків, намагаючись не торкатися головами ослизлих коконів, що звисали зі стелі.

— Гремлін, ви як там, живі? — заволав в темряву Брама.

— А що нам буде — донісся з темряви голос — патронів мало, а так, нормально. Свербить, зараза, певно зайві лапи пробиваються. Набігло ж бісів всіх розмірів і мастів, от і цапонули.

— Ти там не патякай, якщо почнеш мені по стелі Арсеналу шастати, я тебе першим і покладу. Це тобі для роздумів.

— Гаразд, тільки спочатку виберемся. З нашого боку чисто, але от же напасть — якась багатонога тварюка гидує чесним путівцем і жере гібонів. Прямо ображений. От би парочку таких нагору, і розвести замість курей…

Брама пирхнув, уявляючи, як Гремлін бродить між величезних клітей, підсипаючи з решета павукам зерно.

— Закрийте пащі, попереду щось є.

Бійці закрили роти і приглушивши ліхтарики почали підтягуватися до Брами. Поки що все було благополучно, пара дріб'язкових подряпин, безліч укусів, та аптечки були у всіх. Гарантувати, що вони впораються з усіма формами зараження, звісно, не можна, але поки що антидот справлявся, недаремно коштував таких грошей.

Звіздар жестом змусив всіх завмерти і на напівзігнутих попрямував у бік підозрілих звуків. З темряви доносилося невиразне шурхітливе мимрення, що уривалося тихим дитячим схлипуванням. Провідник насторожено обмацав очима сіру напівтемряву, низьку бетонну стелю з множиною вентиляторів, що оберталися з пронизливим скрипом, і в цьому скрипі було ледь чутно щось подібне до плачу. Виглянувши за ріг, він побачив сутулу фігуру, що брела в протилежному напрямі.

— Маячок ідентифіковано, це Бісмарк.

— Бісмарк? Як він сюди потрапив? Він же біля научників ошивався, не міг же він прийти сюди аж з-під самого Екс-один?

— Даних немає.

Звіздар крадькома навшпиньках наздогнав Бісмарка, окликнув і впав на землю. Над головою ухнув розряд картечі, упиваючись у бетонну стіну і розлітаючись навсібіч з осоружним виском. Провідник, зробивши підсічку, звалив Бісмарка і почав виривати з кострубатих рук іржавий обріз:

— Бісмарку, Бісмарку, це я, Звіздар. Отямся старина!

Але Бісмарк вперто намагався спихнути сталкера і впитися руками в шию. Настиглі путівці ледве скрутили сталкера, що безглуздо копошився, Сірин вихопив з аптечки шприц і вколов в шию:

— Добряче його обробило, під прорив він потрапити тут не міг, отже, домінус бешкетує.

Звіздар відсунув Сірина і схилився над синюшним лицем Бісмарка, що закотивши очі пускав піну.

— Що ж це Бісмарку, га? Як же ти так вклепався? Ти ж був обережніший за мене, як же це?

— Темно…. чому так темно… — несподівано просипів Бісмарк, звиваючись в конвульсіях — темно… матінко…

— Пілігриме, Сірин — кладіть його на ноші, вже недалеко розвилка, далі буде легше, там пройшли наші.

Вони швидко спорудили імпровізовані ноші і міцно стягнули звиваючогося сталкера. Звіздар пропустив процесію і замкнув колону, підозріло вдивляючись в темряву:

— Лист, це Звіздар, прийом.

— Куди ви поділися? Довго не можемо до вас дозватися — донісся голос Коперника — Шуня говорить, тут домінус бродить, так що пильнуйте. Він хоч і повільно йде, але чіпко бере.

— Ми вже в курсі, підібрали Бісмарка, вкололи сироватку, сподіваюся, відійде.

— Бісмарк? Це не той, що у Шумана порученцем був?

— Він самий, от і думаю, це він від Екс-один катакомбами сюди дійшов чи як.

— А ми зараз запитаємо. Оповідач у нас попався душевний, підтягуйтеся.

— Добро, тільки хлопців прийшли і патронів підкинь, з самісінького денця вишкрібаємо.

— Зараз пришлю, тільки не підстрелите їх ненароком.

Звіздар настороженим поглядом дивився на темне марево, що згущувалося в кінці коридору, і почав наздоганяти колону. Не подобалася йому це, однозначно не подобалася, щось там було, але це саме щось голем вперто відмовлявся бачити. Потрібно втікати, поки ціла голова, а з цим розберемося опісля, їм з лишком стало гібонів, що вивалювалися з всіх щілин, і коли б не мімікроти-павуки, хто знає, чим би все це скінчилося. Гібон, по-мавп’ячи скидаючи зад і безглуздо пересуваючись на задніх кінцівках, смішний тільки здалеку, а зблизька вже не до сміху. Заб'є лапами, а скаче так, що будь-яка макака повісилася б від сорому на першій ліпшій ліані.

Він наздогнав загін, і за десять хвилин пискнув голем, висвітивши ряд точок.

— Брамо, це свої, обережніше.

— Добре б, у нас і так нерви на межі.

В коридорі показалися вогники ліхтариків, і швидко перетворились на похмурі розпливчаті фігури, зміна без зайвих слів підхопила ноші з Бісмарком, що принишкнув, і загін рушив швидше, передаючи на ходу патрони.

— Гриво, що у вас там за соловейко завівся? Знатно, кажуть заливається.

— Співає так, що заслухаєшся. Пройшли мимо, не помітивши його на ПК, а замикаючий Лист і Крамарь знайшли. Ясону по шиї дісталося від майора, а потім вже взагалі казки почалися. Урка цей, виявилося, знає Ясона, вони з його братом в Зону зірвалися, отримавши звістку від листоноші. Хлопчаки зовсім, ну й потрапили під бандюків. Ті крутонули їх по повній, все витрясли, а в Зоні на лічильник поставили і змусили відпрацьовувати. Загалом, хильнули по самі вінця.

— Може, бреше? Вони ж збрешуть не дорого візьмуть.

— Ні. Йому Ясон в каву «язик» підсипав, так тут його взагалі прорвало, ми навіть роти розкрили случаючи. «Язик» сильніше всякої сироватки правди діє, і побічних ефектів немає, можна сміливо продавати особистам формулу.

— Ага, а в нас тут у Гремліна лапи запасні ріжуться, скоро по стелях повзати почне.

— Та ну? Це як же його накурити потрібно для цього?

Путівці заіржали, а зніяковілий Гремлін погрозив Гриві здалеку кулаком.

Жартуючи один над одним, вони досягли розташування Коперника і внесли ноші до кімнати, примостивши в їх кутку і залишивши під опікою досвідченого Крамаря, який відразу почав чаклувати над сталкером.

— …Сергій на гілку навмисне наступив, і мене за ноги смикнув, я садонувся об землю, так що іскри пішли, а сталкер відкотився вбік перекатом і лупонув чергою. Жора як стояв, так і рухнув підкошений, ноги йому чергою перебило. Думаємо, зараз і нас доб'є, шпурне гранату для надійності і все, але ні, він мабуть відповз. Адже Жора навмисно за «брижами» ховався, щоб сигнал з голема збити і завалити сталкера, але тільки Сергій перший зметикував. Хотіли ми за сталкером рушити, але він би нас пристрелив на раз-два і імені б не спитав. Що нам залишалося? Завдали ми цього бика на спини і поволочили до лігва. Години дві блукали по смузі доки дійшли, від аномалій все пищить, на ПК нічого не видно толком, а «криптограму» мою Худий ще на тій стороні витягнув.

Звіздар кивнув Копернику і тихо сів біля Листа, плеснувши його по плечу, отримавши у відповідь скупу посмішку.

* * *

— Сергію, може, кинемо цю тушу? — просипів Шуня, змахуючи застилаючий очі піт.

— А далі що? Бритий дізнається, приріже, пискнути не встигнемо. Та й куди ти підеш з одним обрізом на двох, в цих латаних шкірянках?

— Думати потрібно було, перш ніж в Зону лізти. Теж мені, герой-одинак, із-за тебе все!

— Сам знаю, тільки толку від цього зараз? Вибиратися потрібно, інакше Бритий нас всіх покладе. Учора он Плювок навернувся, навіть чхнути не встигли, він тільки мамцю і встиг вякнути, перш ніж його «спіраль» завернула, лише очі з дупи моргають. Досі стоїть у вішки і моргає, і не знаєш, заздрити йому чи ще живий? А Кучерик? Кабан роздер, і супроти нього ця пукалка, що слону дробина. А Бритому що? Хочете жерти — лізьте за артами.

— Та ще скотина, а арти в таких місцях, куди навіть бувалий з големом не полізе. Левчука морлоки на шмаття порвали в підземках Шахт, з шкіри бубон зробили, а з кісток ритуальні брязкальця. Самі ледве втягли звідти, адже разом лазили. Я після цього тиждень спати не міг, закриваю очі, а він перед очима стоїть, весь без шкіри і мукає щось, а звідусіль морлоки збігаються і руки тягнуть. Бритий арт і автомат назад забрав, а почувши про смерть Левчука лише сплюнув і сказав, що туди йому і дорога, покидьок! Потрібно було йому чергою довбешку рознести, шкода патрони закінчилися.

— А чого тебе з Шахт назад кинули?

Шуня скинув важку тушу стогнучого Жори і впавши додолу бахнув по кущах, з яких вивалився розірваний надвоє сліпень і потім ще раз, дивлячись як розлітається голова пса. Що не кажіть, а обріз у ближньому бою гарна річ. Він гарячково перезарядив і посміхнувся, стираючи з лиця криваві бризки, спостерігаючи, як зграя шарахнулася в кущі. Без вовкулака сліпаки досить боязкуваті, якщо впевнено і несподівано грохнути одного, то вони не ризикуватимуть, і порснуть навсібіч. Можуть довго тягтися слідом, пускаючи слину і слухаючи думки, але на відстань пострілу вже не підійдуть. А може кинути Жору? Он які у них боки худі, прямо шкода дивитися, а Жора ще ж не здох, стогне, значить, мізки працюють. Він питально поглянув на Сергія, але той, немов би прочитавши його думки, заперечно похитав головою. Знайшовся тут слинтяй-правдолюб, біс би його взяв. Можна подумати, ця бичара їм потім спасибі скаже, якщо звісно встане. Він скосив очі на криваву доріжку, нахилився над Жорою і тугіше затягнув джгути, що наскрізь просочилися кров'ю. Не із співчуття, ще чого — щоб по сліду не пішла яка голодна тварюка. Тут це запросто. Хоча їм то що? Кинуть цю свиню, а самі білками на перше трапившися дерево. Тільки не дуже бо приємно дивитися, як його по частинах роздиратимуть і розтаскуватимуть по околицях кишки. І доки вони на дереві висітимуть, чекаючи доки Жору зжеруть, влаштовуючи бійки за особливо смачні частини, запросто може грянути прорив. Дощ і інше це все фігня, можна подумати, що вони не висіли ось так ось цілодобово. Висіли, адже лише і довисітися можна. Прийде, одначе, такий добрий білий пухнастий котик, розкриє ікласту вампірью пащу і почне заколисувати, поки вкінець голову не заморочить, і жертва сама до нього не злізе. Ридаючи від розчулення і пухнастості, а ця пухнастість вона ж з зубами. І чим більше пухнастість — тим страшніше ікла! Факт. Прийде до схрону такий от котик, і буде, сука, цілодобово сидіти, замуркуючи голову, поки останній пацан, як миша з нірки не вийде на поживу. Адже зжере сука, зжере і не подавиться. Запросто може пару чоловік вмолоти, а потім, перебираючи куцими лапами, поповзе переварювати у своє лігво. Так що, якщо бачите котика, пацанчики, біжіть з усіх ніг, біжіть, поки він вам їх не висмикнув і не відгриз разом з дупою. Котика навіть Вовкулак поважає, і вважає за краще не зв'язуватися, тому що знає — чим пухнастіше котик, тим страшніше кінець.

— Звідкіль мені знати? Перетерли Бритий з Упирем про щось своє, той на мене ствол навів, щоб я не сіпався, і поперед себе погнав через тунель і аномалії до самих Шахт, падла ганебна. Довго вони базарили з Фіксом, про що саме не знаю — з Упиря вже не спитаєш, стоїть в «свічці», досмажується. Коли назад поверталися, на мене байбак кинувся, зубами схопив і давай тіпати як тузик грілку. Я цьому кричу — стріляй, а він ірже і пальцем тицяє. Дотикався, тварюка, поки іржав, позад нього «свічка» спливла і всмоктала. Ну, я байбака по пащі торохнув, ногу ледь вирвав і ходу. Ствол хапонув по ходу, що від Упиря залишився, так що є в нас, Сірий, «калаш» прихований, патронами лише б розжитися.

— А якщо Жора стукне? — скосив на бика спалахнувші надією очі Сергій, кидаючи вперед по стежці болт. Болт пішов як потрібно і, розігнавшись в центрифузі до надзвукової швидкості, прошив дебелого щурячого вовка, що розсівся на стежці. Щури ахнувши злагодженим хором, підхопили вбитого грізною зброєю вожака на спини і потягнули оплакувати у своє підземне щуряче місто.

— Ну, ти Сірий даєш! А якщо одного разу цей болт візьме, та і ввійде до аномалії не так, криво, що тоді?

— Тоді це буде мій останній кидок. Але, ще до того, як я його кину, відчуваю, як він увійде до аномалії, як вона його прийме, розкрутить… чи ж дарма нас з тобою з голіруч місяцями в аномалії ганяли? От і довелося вчитися. Тут зброєю стає все, якщо хочеш жити, а якщо ні — то ось тобі «свічка» або «пелена», маса варіантів, а вихід лише один. Якщо зробити все правильно, то правильно легший в аномалію звичайний болт, може пробити броник на відстані до трьохсот метрів. Звідкіль ти думаєш, у Хреста така діра в довбешці утворилася?

— Так це ти цього садиста порішив? — вирячив очі Шуня — всі думали, його сталкер з «гвинтаря» зняв. Хрест же зовсім страх втратив, відкрито хвилю на сталкерів погнав, ну й отримав кулю, туди йому і дорога.

— А що мені ще залишалося робити? Дивитися, як він кладе хлопців одного за другим в «пелені» і «воронках»? Чи ж мало він нас згодовує морлокам та шкілябрам, посилаючи в такі діри від однієї згадки про яких волосся ворушиться, так ще зі сталкерами затявся. Він першим би драла дав, якби сталкери в кінець розлютилися і обклали нас як вовків. А які там вовки, цуценята одні, пацанва. Такі як ми з тобою, кого в Зону по дурощі заманили, розказавши казочок. Сталкери не розбиратимуться хто ти там, кулю вліплять поміж очей і все. Добре якщо відразу відкинешся, не мучачись, а якщо підранком залишишся, що тоді? Закривати очі руками і чекати, коли за тобою прийдуть? Адже, прийдуть Шурка, прийдуть. Пам'ятаєш Мишка? Того самого, якого навіть і не запитували, а просто так по голові дали і опритомнів вже тут, а над ним вербувальник, сволота брита, шкіриться? Знайшли ми його з хлопцями. Йому їжачок ноги відгриз, щоб той не втік. Так він на одних руках повз, поки не помер від втрати крові, а їжачок ззаду єхидно пихтів, здоровенний такий. От після цього я і вирішив — не слід чекати, коли прийдуть і за тобою, пораненим, скаліченим, а самих їх покласти, в спомин про Мишка, про Левчука, за всіх тих, чиї кістки зараз устилають околиці.

— Тоді навіщо ми цього тягнемо? Он як «рідота» булькає збоку, туди його!

— Ні, Шурко — заперечно покивав Понирьов — дотягнемо, а потім я всіх їх дістану, що Бритого, що Червя, що Шнирю. Всі вони кров'ю вмиються, за все заплатять.

Після цього вони замовкли, придивлявшись до примарного візерунка мерехтливих струменів повітря, протискуючись крізь гарячий пояс. В поясі було тихо. Сталкери сюди не потикалися, поживиться тут було нічим, а от накласти головою в вогняних струменях, що несподівано били з-під землі, запросто. От в таких от згубних, недоступних місцях і ховалися бандитські схрони, подалі від находжених стежок і прокладених маршрутів. Хоч Зона постійно мінялася, від прориву до прориву малюючи візерунок аномалій, але навіть в ній багато місць лишалися незмінно небезпечними, такі як гарячий пояс чи суха улоговина. Хто сюди поткнеться з повна розуму? Ніхто. Ось тому покинуте АТП, оточене гарячим кільцем гейзерів, вподобала банда Шниря. Раніше, це були прості будівлі, зарослі бур'яном, світячи щербинами битих стікол і ляскаючи вибитими розсохлим, почорнілими дверима, в проймах яких гуляв вітер. Покинуті, непотрібні, як все в Зоні. Та після чергового прориву земля пішла тріщинами, і з неї забили потужні струмені пари, передбачити викид яких було неможливо. АТП сусідило з табором новачків, але після появи горючого поясу, сталкери на нього плюнули, лишивши бандитів вариться з цьому котлі. В прямому розумінні слова. Бандити ж вважали за краще не відсвічувати, і побачивши сталкерів старалися чимшвидше сховатися в кущах і призьбах, перечікуючи поки ті пройдуть мимо. Але, після того як Хрест змістив Шниря, бандити стали все частіше нападати на самотніх бродяг, що були для них легкою здобиччю. Сталкери терпіли, тому що частіше діставалося самим же бандитам, бо терта шкірянка і дідівський обріз, ажніяк не могли тягатися зі сталкерським бронежилетом і «калашниковим».

Вони розгорнули ламкі кущі і, благополучно минувши гарячу смугу вийшли до АТП.

— Опа! Пацики, це що за лівер? — запитав нудьгувавший біля проходу урка, розглядаючи скривавленого Понирьова.

— Груздь, закрій пащу і допоможи тягнути!

Груздь заткнув обріз за пояс, підставив спину і, крекчачи і матюкаючись, потягнув Жору в підвал. Ноги бовтаючись чіплялися за сходинки бетонних східців, залишаючи темні патьоки на запльованій і загидженій недопалками підлозі. Бритий окинув ввійшовших холодним поглядом:

— Чого приперлися? У мене тут розмова із серйозними людьми, якщо ви мене відволікли по якійсь фігні…

— Жора потрапив під роздачу. Вийшовши до галявинки ми побачив сталкера, він вирішив його мочканути. Ми мордами в землю впали, а він ірже, сцикуни типу, і за «брижу» пішов. Але сталкер нас все одно відчув і чергою накрив, ну йому по ногах і прийшло.

Груздь скинув Жору на стіл і той захрипів, розплющивши каламутні очі. Бритий зрізав чорні від крові штанини, уважно вивчаючи криваве місиво ніг, а потім значуще поглянув на Жору.

— Бритий... що там Бритий… не мовчи Бритий… що там… аптечку дай, я відпрацюю потім, мамою присягаюся…

Бритий прикрив йому рукою очі і поглянув принишкнувших урок.

— Бритий, не потрібно, не потрібно Бритий, я потім все відпрацюю, все що є віддам. Бритий, не потрібно!!!!

Той мовчки підняв довгу вузьку заточку, з мить вивчав вістря, а потім холоднокровно ввіткнув ревучому і захлинаючомуся Жорі під ребро. Жора кілька разів сіпнувся, засукав кривавими обрубками ніг і обм'як.

Бритий втупився на обмерлих урок важким поглядом, розглядаючи рубінові краплі, що стікали із заточки:

— Чого вирячилися? Чи може, хочете пред’яву кинути? Так тут немає ні клініки, ні лікарів, а навіть якщо вони б і були, то ноги йому з цього місива не зміг би зібрати навіть сам Господь Бог. А тримати його на геричі і аптечках і слухати, як він кричить із-за відгниваючих живцем ніг, я не маю наміру. Носити безногого каліку на загривку, теж. Наступного разу, перш ніж підставляти по тупому дупу під кулі, спершу подумайте, чи варто це того. Возитися з вами, в разі чого ніхто не буде, вслід у розхід підете. А зараз, викиньте його жабі, бородатого Осипа тут все одно немає, і якщо завтра він встане з ями — то прийде в першу чергу за вами…

Груздь боязко підійшов до столу, поторкав ще тепле тіло, а потім крекчачи закинув на спину і, важко дихаючи потяг нагору. Шуня було рушив слідом за ним, та його зупинив скрипучий голос Бритого:

— Ви двоє, коли закінчите возитися з Жорою, заскочіть до мене. Розмова є.

Шуня квапливо кивнув і затупав вгору, намагаючись швидше вибратися з сирого, холодного підземелля. Вискочивши назовні полегшено змахнув піт і понуро поплентався вслід за матюкающимся Груздем, через мальовничий пейзаж АТП, на якому, серед зарощів пожовклого сухого бур'яну, сиротливо громадилися залишки бувшої техніки. Якщо по уму, то ці зарості давно вже потрібно було спалити. Вони загороджували огляд, супротивник міг підібратися непоміченим і заввиграшки вирізати табір. Та й живності там водилося неміряно, та бандитам на цей факт було глибоко наплювати. У рідких проміжках, коли вони не тинялися шакалячими зграями по околицях, очікуючи самотніх сталкерів, ліниво сиділи біля вогню, глушили самогон і валялися на обшарпаних і протертих матрацах, обдовбані дозою білого пилку. В аномалії за артефактами, під пильним наглядом хитрих урок, ганяли переважно молодняк. От таких от пустоголових як вони, котрих заманили в Зону вербувальники, наобіцявши золоті гори і масу пригод. Грошима і не пахло, за здобуті кров'ю артефакти Бритий скупо відлічував патрони до потертого обрізу, одного на двох, і кидав декілька банок консервів, щоб зовсім не протягли з голоду ноги. А от пригод було аж занадто, на кожному розі. В цьому Зона не скупилася. І ті, хто залишався після цих пригод живим, швидко набиралися розуму і досвіду, намагаючись триматися і від пилку і від урок осторонь.

— Шуня, воруши ластами, заманало цього кабана на собі тягти — Груздь скинув тіло на невеликому пагорбі, безцеремонно всівся на ньому, неквапливо пахкаючи сигаретою і скребучи скривавленою рукою щетину.

— Та в кущах щось ворухнулося, а воно мені потрібно, щоб на шию стрибнуло?

— Ну да, воно звісно так. Шмальнув би і всіх ділов.

— Ага, шмальни, а патрони хто мені віддасть, ти чи що? А раптом там обдовбаний хто, і що, за мокруху відповідати?

— Та не сци пацанчик. Якщо хто і поліз в бур'ян, значить, сам винен. Бритий заборонив під дозою виходити з будівель. Якщо обдовбаний почне шерех наводити і впіймає маслину, то туди йому дебілові і дорога, не хрін лазити. Так що будь спокійний, а от патронів не дам, в самого немає. Бритий речі Жори в общак кине, вам теж перепаде. Не здрейфили «окурки» на собі тягти такого кабана через горючку. Він та ще скотина за життя був. Я б от не потяг, добив би на місці, ножиком чик по горлу і полетіла душа за призначенням.

— І що, так от запросто по горлу чик, і все? — Шуня обережно опустився навпочіпки.

— Та ти поруч сідай — поплескав Груздь рукою — місця багато, а його не бійся, він тепер смирний, так, Жоро?

Шуня почекав доки Груздь перестане іржати, виставляючи напоказ фікси, і їх нажене вічно хмурий Понирьов.

— Ну, якщо є лаве на аптечку і потрохи назовні не вилізли, не питання — піднімемо. Але якщо як з ним, то зайвий кіпиш тут вже не в тему. Знаєте, скільки я таких ось биків на своєму горбі перетягав та «холодцю» згодував? Рахувати запаритеся, пацанчики! Якщо ви думаєте, що коли я в Зону не ходжу, то типу фуфел — сильно помиляєтеся. Адже лаве можна відпрацьовувати і не ризикуючи дупою. От відпрацюю боржок, куплю «калаш» і просуну на Розв'язку в бригаду Щуплого. Все одно тут лову мало, та й сталкери заманали. Той, хто Хреста поклав, добру справу зробив, замочивши цього упиря. Бритий йому і в підметки не годиться, в порівнянні з ним прямо мати Тереза. Я, як згодував Хреста жабі, так і зітхнув з полегшенням. Сталкерня прознає, і перестане даремно нас травити.

Груздь встав, з хрускотом потягнувся, кивнувши Понирьову, взяв труп за руки і потяг в бік обриву:

— Тут пацанчики, хльобала прикрили, як тільки розмахнемося і кинемо — відразу мордами вниз падаємо. «Холодець» не любить, коли без гостинця приходять, там його стільки — всій Зоні не зжерти. Жадібний він дуже, тому і жаба.

Вони розмахнулися, скинули тіло вниз і вмить впали на землю. В повітрі глухо булькнуло, скинулось, гостро потягнуло кислотою, і пролунав осоружний квакаючий звук.

— Чули? Тож бо й воно, говорю ж, жаба! Ну, тепер можете зирити, якщо цікаво, я вже надивився.

* * *

— Так ми і до появи «хмарного моста» тебе не переслухаємо — зупинив сонного Шуню Ясон — мемуари в старості писатимеш. Бандити з АТП, Бритий, жаба — все це ми проходили і в усіх видах бачили. Мене цікавить, де зараз Сергій і те, як ти потрапив в ці підземелля.

— Так я до того і веду — мотнув головою Шуня — ми як Жору жабі згодували, страшне я вам скажу видовище, так потім до Бритого спустилися, а у нього там гість, з яким він бесіду тер. З виду сталкер, хоча комбез ніби і не той, плащ згори накинуто і лице під капюшоном. Мене, Сергія і ще двох, призначили до цього типа, і направили на Розв'язку. Ми пробували відлинять, але Бритий сказав, що приріже, от і пішли. По дорозі Скипидар навернувся, а слідом і Груздь, даремно він все-таки в Зону за хабарем не ходив. Знав би, що при «поганці» краще з волини не шмалять, а що лізучого обійматися зомбі, насамперед потрібно хльоснути заточкою по очах, і сухожилля на ногах подрубати. На руках він дідька лисого наздожене, а він вистрілив, дурень, прямо в тунелі. Якщо після сполоху «поганки» й залишився живий — то точне з ними тиняється, компанія в самий раз, підходяща.

Чим далі ми з цим типом в Зону йшли, тим більше розуміли, що толком ми її ще не бачили. АТП і гарячий пояс — це вважай дитячий садок, ясельки в порівнянні з глибшими рівнями. Тигран провідник був добрячий, марно ризикувати не любив і вважав за краще обходити небезпечні ділянки стороною, обмінюючись за день парою іншою слів, намагаючись обмежуватися жестами. Ясна річ, витягнути з нього, куди і навіщо він нас веде, було безнадійною справою. Ось так і йшли, нарізуючи круг за кругом і орієнтуючись по лише одному йому відомим міткам. Не знаю, навіщо він петляв, чи то дійсно був обережним, чи то слід заплутував, щоб ми назад повернуться не змогли. Аномалії нами не відмикав, та й на їжу не скупився, годував нормально, а от патрони беріг, видавши нам всього пару ріжків. Але, після Бритого, нам і це здавалося нечуваною щедрістю. Потрібно додати, що перед виходом з АТП Тигран припер Бритого до стінки і сказав, щоб той засунув обрізи собі в одно місце, і видав нам по «калашу», а з обрізами сам по Зоні гуляв. Після цього ми на провідника готові були буквально молитися. Після жахливих місяців в гарячому поясі, він, певно, перший хто поводився по-людськи. Адже ми з Сергієм і забувати вже стали, що таке нормальне спілкування і мова, не здобрена матом впереміш з фенею. Минуле життя, там, за Периметром, стало нам здаватися якимось далеким і розмитим, ніби не місяці пройшли, а роки. Провідник лише одного разу видав своє здивування, коли Сергій прибив своїми болтами закоренілого бабая, котрий проломив бетонну стіну утлої будівлі, в якій ми хотіли заночувати чекаючи ранку, прислухаючись до дивних криків. Болти лягли як слід, славно так. Тигран навіть автомат підняти не встиг, як зрешечений болтами бабай утробно хрюкнувши сів на дупу, і обсипаний бетонною крихтою вивалився назовні. Залишаючи місяць висіти у вирваному ним отворі. Тигран, тоді якось дивно, оцінюючи подивився на Сергія і коротко запитав, де він цього навчився. Сергій лиш знизав плечима і сказав, ніде, само собою виходило. Зрозуміло, чому він вибрав його.

Довівши нас до Розв'язки і представивши нас Щуплому, Тигран сказав йому всього пару фраз, кивнув на Сергія і забрав. Як цуценя забрав, вибиравши того, що зліше і зубастіше. Я спробував було піти з ними, але отримав по щелепі і відлетів в куток. Тигран хоч і виявився шпиком, але совість мав, кинув Щуплому пару різких фраз і відтоді мене не чіпали. Принижувати принижували, але пальцем чіпати не наважувалися. Бандити хоч і бродили по Розв'язці, та ставити своє слово впоперек шпиків не наважувалися. Так збігали дні за днями. В пошуках артефактів ми шарили по всіх вуглах станційної Розв'язки, за які шпики платили дуже щедро, навіть нам стало дещо перепадати. Щуплий скнарою не був, на їжу і патрони не жлобився, а з шпиками при нагоді можна було сторгуватися на пристойний ствол за пару артів. За декілька тижнів я знав на пам'ять кожен закуток, та їх надто цікавили папери, документи, за якими ми за замовленням лазили в це чортове підземелля.

Звіздар підняв голову і значуще переглянувся з Коперником, Шуня було принишк, зміркувавши, що бовкнув щось зайве, але провідник кивнув і він продовжив.

— Мене перестали чіпати, тому що у мене було особливе чуття. Навіть із закритими очима я міг відшукати і стежку, і аномалію, так що жити було можна навіть тут. Це мені стало навіть подобатися: темні похмурі тунелі, шерехи, скрипи. От тут повною мірою відчуваєш, що ти живий, висиш на останній волосині над безоднею. Тварюк тут було не так вже й багато, якщо їх не тривожити і не попадатися на очі, то можна було існувати. Так було до тих пір, поки тут не з'явився Гриша, домінус. Звідки його принесли чорти, хто знає, але він міцно осів в цих катакомбах. Якось я зіткнувся з ним ніс до носа, і дуже навіть спокійно поговорив, прийнявши за обірваного сталкера. Брехня це, що в домінуса, мовляв, величезна голова і налиті кров'ю поросячі очиці — на вигляд людина як людина. Принаймні, цей був нормальним. Не відразу розумієш, коли він чіпляє за мізки. Він вказав мені вихід з однієї далекої обрушеної гілки, назвався Гришою і сказав, що відтепер за прохід по катакомбах йому потрібні нові іграшки. Якщо ми будемо йому їх давати — він нас чіпатиме. Подумав, жартує мовляв сталкерюга, але він взяв мене за звивини, і коли я прийшов до тямки, то виявив що стою біля виходу вгору. Загалом, відпустив. Певно пощастило, що я першим виявився. Щуплий мені не повірив, спочатку навіть послав цілий загін, вирішивши, що я заникав там арти і намагаюся звідти їх спровадити. Адже я під землею став проводити більше часу, аніж вгорі, намагаючись знайти щось особливо цінне, віднести потім шпикам, і мати можливість дізнатися про Сергія. Мені було глибоко наплювати, що шпики суцільно відщепенці із сталкерських кланів і що вони, подейкують, працюють на зарубіжні спецслужби. Мигцем бачив Тиграна, але той лише заперечно похитав головою, зробивши вигляд, що не розуміє, про що я.

Шуня позіхнув, моргнув злипаючимися очима, і подивився на Ясона, що блідими пальцями стискав автомат:

— Я намагався його знайти, терся у шпиків, навіть завів щось схоже на дружбу. Принаймні, при появі у полі зору, мене вже не брали на приціл і не стріляли попереджувальним під ноги. Але старання були даремні. На всі питання шпики відмовчувалися, охоче видавали замовлення, продавали патрони до купленої у них за дві «вогняні квітки» «хеклер-кохх», і цим все обмежувалося. Потім бандити впіймали його — Шуня обернувся і вказав на сплячого на ношах сталкера — жорстоко били і випитували щось про катакомби, але він лише кривив розбиті губи в зневажливій посмішці. Тоді Щуплий наказав кинути його в катакомби до Гриші. Бандити підняли невдоволений шум: з двох загонів, посланих в підземелля не повернувся ніхто, але після того, як Щуплий кількох пристрелив, пішли. Пішли, підштовхуючи нас із сталкером стволами. Ясна річ, лізти туди в мене не було ніякого бажання, і для того щоб я чого не втнув, мене для надійності теж взяли на мушку. Спустилися ми в катакомби, а далі все немов в тумані — чи то приклала якусь скотина ззаду по голові, чи то сам я навернувся об якусь залізяку в темряві. Опритомнів, в голові шумить, волосся злипнулося від крові, і нікого немає. Потім почув слабкий відгомін стрільби і обережно рушив вперед. Як виглянув із-за чергового повороту, так ледь в штани не наклав. Думав, тварюки які вилізли, але ні — це вони один одного місили, жорстоко, нещадно. Коли в них закінчилися кулі, а що їм зомбованим зробиться від кількох пострілів, вони навіть нашатковані свинцем продовжували рвати глотки, в хід йшли кулаки, зуби. А потім почали жерти. Накидалися на слабкішого, розривали в шмаття і зжирали. Я це як побачив, з всіх ніг кинувся назад, наробив шуму, і ця зграя зірвалася за мною. Врятувало те, що я знав ці тунелі як свої п'ять пальців і ще порошок. До цієї зарази я не торкався, на фіг треба, щоб мізки згнили, але свою долю ховав для обміну. Коли біг, роздер об арматуру кишеню і порошок бризнув на всі боки, осідаючи в слабо вихрящій «спіралі». Урки зупинилися, опустившись на карачки, суцільно покриті кров'ю гарчачи один на одного, дико виблискуючи білками очей, почали жадібно винюхувати і втягувати роздутими ніздрями пилок. Видно, навіть висмоктавши мізки, домінус не витравив у них потребу в дозі. От так і ховався, втративши лік дням, намагався вилізти вгору через відомі мені лази, але їх вже завалили згори. Як побачив ваш загін, то сховався в тріщині в одному з боксів, прикриваючи лаз гратами і екрануючи сигнали на ПК, сподіваючись потім піти слідом за вами і знайти звідси вихід. В принципі це усе.

Коперник, промасажував втомлене лице і з жалем заглянув в спорожнілу пачку:

— Так Шуню, слухати тебе не переслухати. Повернешся за Периметр, сідай книжки писати — успіх гарантовано. Поки всім спати, всього декілька годин залишилося на сон. Подивимося на зомбованих урок, не так вже і воно страшно.

— А ви що, не станете мене розстрілювати?

— Вгорі вирішимо, що з тобою робити, Але вже коли так просиш, то…

— Ні-ні, не потрібно!

— Тоді стули рот. Все, відбій, змініть вартових.

— 17 —

— Патрони бережи! Вгору, вгору дивися... за трубами... — Коперник відскочив за ріг гарячково перезаряджаючи магазин і скосив очі на Шуню — Дійсно страшно, страшніше за гібонів. Страх іноді корисний, примушує тверезо оцінити свої сили і вціліти. Не стій стовпом, підбери автомат Корми, він йому вже не до чого. На рахунок три... один... два…

Коперник виглянув із-за рогу і розрядив скупу чергу в зомбованого бандита, що ліз під самою стелею, але той лише незадоволено мотнув головою, розпліскуючи її вміст, і виючи прискорив рух. Шуня перекотився в отвір, відходячи з лінії вогню, і чергою підрубив зомбованому ноги.

— По ногах бити потрібно, товаришу майор, їм в голову ніпочім, за життя була не потрібна, а зараз і поготів. А от ноги для них це все. Без ніг вони нікому не потрібні, їх першими ж і зжеруть.

— Добро! Шуня, прикрий спину, тут я бачу ще одного здеградованого предка шимпанзе.

Шуня притулився до широкої спини Коперника і злими скупими чергами підрізував напираючих з пітьми зомбі. З протилежного кінця просторого бункера їх підтримав щільний вогонь, і вони рухнули ниць на бетонну підлогу, судорожно хватаючи повітря і вдивляючись у відблиски червоних лампочок, що оберталися під стелею.

— Щоб я поліз знову в підземелля… — бурчав поруч Брама — не дочекаєтеся. Це  ж треба, яких страховищ вивели, пристрелив би виродків! Нічого-нічого, ми ще подивимося, хто кого, почекайте діти, дайте тільки строк…. Здоров'я бажаю, товаришу майор, як добралися?

— Перестань зубоскалити, жертви є?

— Яке зубоскалити, в самий раз істерику закочувати, із заламуванням рук винуватим за спину. Фіга собі прогулянка! Троє вбитих. Порвали їх зомбі на шмаття, і навіть броня не врятувала, а вона ж бо кулю впритул тримає. Насилу відбили, але було пізно, в останню мить «нірвану» їм активували і все, самі ледь ноги зробили. І Лист знову пропав, в нього очевидно талант на такі штуки, головне як завжди вчасно, перед самим виходом на поверхню. Звіздар як дізнався, зовсім з котушок з’їхав, із ножом на зомбі пішов і в капусту кришити почав, міленько так, і сам теє, теж пропав.

— Погано, зовсім погано. Патрони є?

— Є. Але стріляти вже ні в кого. Все що ворушиться, ми вже упокоїли, якщо знову не зростеться.

— Гриво — обтрушуючи вологу бетонну крихту запитав Коперник — що там у нас із виходом?

— Люк. Згори його заварили, але я пластиду акуратно наліплю, підлетить вгору як пробка. Та зараз вгорі прорив, і не хочеться поповнити ряди тутешніх мешканців, майже ж дійшли. Над нами Розв'язка.

— Шуня, в тебе є в запасі ще пару історій? — скосив на сиротливо нидіючого Сашку очі Коперник — Сідай, розповідай, бажано з детальним описом Розв'язки, згодитися. Та не трясися заячим хвостом, колишніх твоїх дружків упокоїли, борг свій перед Батьківщиною ти чесно спокутував, а путівці борги віддають. Швидше час пролетить, та і Звіздар, дай Бог знову повернеться. Він завжди повертається, повернеться і цього разу.

— Є, товаришу майор. Тільки Шунею мене більше мене кличте, адже в мене є нормальне ім'я.

— Добро, Сашко. Повернемося на Арсенал, я особисто замовлю за тебе слово перед Кречетом, сподіваюся, цього разу ніхто не заперечує?

Путівці загуділи, киваючи головами, Ясон урочисто присунув до Сашці валяючийся неподалік дерев'яний ящик, і красномовно вказав очима:

— Сідай, композиторе, ваяй сонату про шпиків, а ми послухаємо. І з Арсеналом зв'язатися спробуємо, раптом все ж докричімося.

* * *

Чиясь рука міцно рвонула за комір, і Лист стрімголов покотився в провал в стіні, пропускаючи над собою фосфоричні очі зомбованого урки, що дико завищав і несподівано сховався в пітьмі. Він рефлекторно впав на спину, виставивши вперед ствол укороченого за рахунок складеного прикладу «калашникова». Від палаючого вогнища на нього пильно дивився сидячий навпочіпки сталкер в поношеному комбінезоні.

— Прибери зброю, тут ні в кого стріляти.

Лист облизнув перешерхлі губи і з сумнівом поглянув на темніючий в стіні провал.

— Ці не потикнуться, можеш не боятися.

Лист присунувся до вогнища і сів на запропонований ящик.

— Спасибі вам, в останню мить висмикнули. Я ваш боржник.

— Боржник говориш? — сталкер невизначено кивнув посивівшою головою, дивлячись в танцюючі язики полум'я — Значить, ти винен мені бесіду. Зазвичай всі вимагають артефакти, патрони, хабар — та всього цього мені не потрібно. У мене цих дрібничок і так вистачає. Який в них толк, якщо ні з ким навіть перемовитися?

Він протягнув Листу руку:

— Григорій, домінус.

Лист спочатку сторопів, а потім нерішуче потис протягнуту руку. Григорій беззвучно розсміявся, покивав головою і оцінююче подивився на сталкера тужливими очима:

— Ні, цього разу я не помилився у виборі співрозмовника. Колишній, Шуня, здається, той все трясся як осиковий лист, та зубами дріб вибивав. Від страху іграшку свою втратив, он, в кутку валяється, навіть довелося потім показувати дорогу назад.

Лист поглянув в куток і побачив акуратно притулену до стіни волого зблискуючу в полум'ї вогнища «LR-300».

— Дорога іграшка, не наша. Та ти бери, бери, не соромся.

Лист підвівся, взяв рушницю, розглядаючи у відблисках вогнища незнайомі контури. Григорій, з цікавістю спостерігаючи за сталкером, поставив на вогонь бляшанку і знову опустився на скрипучий ящик. Деякий час мовчали, потім Лист відклав рушницю вбік.

— Отже, ви той самий домінус?

— Той самий — згідно кивнув Григорій, і додав — ні, все-таки я не помилився. Звіздар, той відразу б вистрілив, а ти інший, з тобою навіть поговорити можна, не побоюючись. Це так важко, коли ні з ким навіть перемовитися. Самотність найстрашніше покарання.

— Я не став би стріляти, і зараз не стану — Лист відклав вбік «калашников», що глухо дзвякнув об метал рушниці.

Григорій беззвучно розсміявся, змахуючи сльози, а потім іронічно подивився на сталкера:

— Та ні мій хлопчику, я не за себе побоююся — за тебе. Звичайній людині не можна знаходитися поряд з домінусом, його присутність вивертає назовні, піднімаючи із дна душі все те, що ховалося і копилося там довгі роки.

— Тоді навіщо, навіщо ви їх вивертаєте? Взяти тих же бандитів. Згоден, вони мерзота, непотріб, але все-таки люди і може і в їх душі збереглося хоч щось світле, адже й вони не завжди були такими.

— Це складно пояснити. В цьому немає мого бажання або наміру. Адже ти не станеш запитувати у зараженої інфекцією людини, чому вона заразна і чи є в цьому потаємний сенс? Просто приймаєш це як даність і жертву захворювання. От і я даність — домінус, що не вміє контролювати сам себе. Нонсенс. Лише з часом я навчився, певною мірою, управляти і частково керувати цим невластивим неготовій і незрілій людській свідомості станом. Але подавити ефект віддзеркалення повною мірою не зміг, інакше б я давно вже вийшов на поверхню. Не можу, побоююся. Не за себе, мій хлопчику — за інших, моє випромінювання вивертає людей назовні і це закінчується для них трагічно. Ти запитував про бандитів? Я настійно просив Шуню залишити мене в спокої і не лізти до мене з цими стріляючими іграшками, та він зрозумів все з точністю до навпаки. І незабаром на мою голову обрушився цілий загін цих деградантів. Я намагався піти якомога глибше, відповзти, щоб вони не постраждали, але ті пішли по сліду, поки не потрапили в поле випромінювання. Їх вивернуло назовні, виплеснувши всю зрощену ними ненависть і агресію, і звір не поглинув в них людину, звівши в еволюційному розвитку набагато нижче мавпячого предка. Я з жахом дивився як вони пожирають одне одного, лише в останню мить зумів розбудити в них залежність від наркотика, щоб Шуня зміг втекти і врятуватися.

— А чому він не потрапив під ваш вплив?

— Можливо, всі річ в накопиченій підсвідомій агресії. Чим менше її поріг, тим довше і без наслідку людина може знаходитися в моєму полі, поки в ній не почнеться неминучий процес каталізації. В мене не було часу на теоретичні дослідження, були лише марні спроби загасити це полум'я. Проклятий «Проект»! Вони бачили в цьому дар, знаряддя, а це виявилося немислимими тортурами.

— «Проект«?

— Так-так, «Проект»! Це завдяки ним ми маємо знехтування вселенських законів у вигляді Зони.

— Ви хочете сказати, що існує деякий «Проект», в результаті діяльності якого виникла Зона?

— Так, мій хлопчику, саме це я і хочу сказати. Зона — це результат дії на метрику нашого простору тонкоматеріальної технології, що стала у брудних і корисних руках зброєю, рівної якій не було і не буде. І сам я, результат, кінцевий, відбракований продукт одного з напрямів «Проекту». Варіант «альфа». Раніше мене звали Григорієм Коваленко, вченим, який сам того не усвідомлюючи працював на терені «Проекту», бажаючи зробити світ кращим, чистішим, поставити його плоди на службу батьківщині і людству. І все що в мене тепер залишилося це ім'я, остання нитка, з’єднуюча мене зі мною колишнім.

— Що таке «Проект»?

— «Проект» — цей проривний напрям в дослідженні тонкохвильового, нематеріального світу, його принципів і механізмів, що знаходився у безпосередньому веденні Міноборони. Хто очолює і керує ним зараз, не маю уяви, але раніше це було Міноборони. Цілком можливо, що й воно було лише ширмою, із-за якої невидимий лялькар смикав нас за ниточки, направляючи в потрібному руслі. Як не дивно, але все це розпочалося з жарту і фарсу. Одного разу Пентагон злив дезінформацію про те, що вони, нібито тримали зв'язок з однією зі своїх далекохідних підводних човнів за допомогою двостороннього телепатичного контакту. Злий жарт, але хтось з високих шишок в Міноборони вчепився в цю маячну ідею, як собака у власний хвіст. В цьому напрямі було кинуті колосальні сили і засоби. Спочатку мільярди витрачалися даремно, потім, крапля по краплі почали пробиватися крихітні паростки, які, як не дивно це прозвучить, брали свій початок ажніяк не в науці, а в окультизмі. Після другої світової війни і взяття Берліна, союзу відійшла безліч технологій, у тому числі і намітки фашисткою «ананербе», що копав в цьому ж напрямі. Нам усім, людству, дуже пощастило, що їм не вистачило часу. Зате його вистачило у союзу. Так і виникли в підземеллях полісся цілі конклави дослідницьких центрів. Коли «Проекту» знадобилися додаткові енергетичні потужності, була спішно, з грубими інженерними прорахунками як самих реакторів РГБ-1000, їх контурів безпеки, так і усієї станції в цілому зведена Чорнобильська АЕС, що пояснює її недовговічність. Аварія планувалося заздалегідь, але з інсинуації вибуху вона перетворилася на неконтрольовану техногенну катастрофу.

— Аварія у вісімдесят шостому році була спланована заздалегідь? Але це ж жахливо!

— В порівнянні з тим, що творив «Проект» далі, меркне навіть факт цієї катастрофи. Вони добилися того чого хотіли: отримали стерильну Зону для досліджень, хоч і заражену радіацією, але у них були повністю розв'язані руки. Можливо, це зіграло рокову роль. Я сам, результат застосування технологій цілеспрямованого злому залишків мозкового баласту і активізації генетичної порожнечі. Ніхто з нас, вчених, не знав і не міг знати, до чого це призведе, зрештою, багато хто почав здогадуватися. Бажаючи отримати абсолютну зброю і безмежну владу, наслідуючи наявні крупинки матеріалів «Проект» грубо, методично і цілеспрямовано зламував основу хвилевої будови людської природи, змінюючи її в щось інше. Якщо довго і наполегливо бути в одну точку, злітають, чи відмовляють захисні механізми охороняючі святая святих. Можливо, це теж попущено Богом. Тепер, дивлячись на скоєне мною, я не сумніваюся в його існуванні, і маю справедливу кару. І не дивлячись на те, що накласти на себе руки смертний гріх, цього я теж не можу, занадто глибоко затронуто гіпертрофований механізм самозбереження. Цинізм керівників «Проекту» полягав в тому, що працюючи з матеріалом, ми самі планомірно і непомітно піддавалися дії створених нами перетворювачів. Ми творили з природою щось таке, в порівнянні з чим груба біологічна матерія здавалася нам убогим набором дитячих кубиків, з яких же можна виліпити все що завгодно!

Григорій пильно дивився в очі Листу і поспішав виговоритися, розповісти, поділити той вантаж провини, що лежав на нім і йому подібним зломщиках тонкого світу.

— Зміни прийшли несподівано, лавиноподібно, посилюючи прогресуюче відкриття мозкових осередків, до якого свідомість людини неготова. Неготова, і не буде готове цілі тисячоліття лінійного еволюційного розвитку.

Але ми самі творили історію, прискорили еволюцію розуму, не змінюючи при цьому гостроту совісті і відповідальності, залишивши серце валяться в пилу на узбіччі. Можливо, ця, ледь помітна вислизаюча думка була моїм порятунком. Воднораз, я став чути думки інших людей як свої власні, в одну мить перекачавши всю доступну їм інформацію, всі їх знання і вміння, в розверзнуту в мені безодню інформаційних пластів і відкрившихся  можливостей, отримавши здатність маніпулювати їх свідомістю на власний розсуд. Май я тоді прожитий і вистражданий зараз мною досвід і вміння керування цією безоднею, можливо катастрофи б не сталося. Та вона сталася. Увесь персонал секретного об'єкту «Конвергенція-13», як вона значилася в скупих військових позначеннях, потрапив в поле мого дикого психічного випромінювання, що вирвалося на свободу, вивернуло їх, випускаючи назовні тварюк, про яких краще не знати. Військові, що прибули по сигналу тривоги, з величезними втратами в техніці і живій силі ліквідовували майже всіх, залишивши мене, прототип «альфа», і ще дванадцять вторинних «бет», над якими продовжили дослідження. Я був відбракований, оскільки мав власну людську свідомість і не був тим пластиліном, з якого хотіли ліпити повномасштабний живий генератор пригнічення людської волі. З хвилевого матеріалу «бет», що піддавалися подвійному енергетичному пресу, жорстоко видирали і вирізували все сміття, все людське — совість, жалість, співчуття. Замість них грубо, криво, спішно підшивали гіпертрофований механізм самозбереження, регенерації і можливість впливати на тканину реальності. Пізніше, зі свідомості одного з керівників я дізнався, що подібний напрям вівся не лише з біологічним матеріалом, а повинен був мати другу хвилю, втілившись в технічному рішенні випромінювачів, що могли в перспективі не лише накривати величезні території, піддаючи населення якій завгодно психічній обробці, але й деструктивно впливати на метрику простору, аж до його розривів і проникненню чужого. Та все це було потім. Спочатку почалися зміни «бет», які вслід за перекроєним хвилевим кодом втратила прив'язаний до нього біологічний вигляд — образ і подобу, викликавши некеровані мутації хромосомного набору і що перетворились зрештою в те, що зараз називають домінусом, повелителем. Отримавши практично повну невразливість і миттєву регенерацію біологічних тканин, домінуси далеко обійшли побічний генетичний шлак, відомий вам як упирі, морлоки і інші звироднілі гілки. Якось, зайшовши в бокс, перекритий товщею свинцевого скла, один з керівників назвав їх апостолами апокаліпсису. Який же він був правий! Зрештою «апостоли» вирвалися на свободу, з'ївши всі мозкові клітини персоналу, перетворюючи їх на демонічних сутностей об'єднаних маніакальною ідеєю загального знищення. На цьому їх криво зшита генна програма буття і сенсу існування вичерпала себе. Вони розбрелися хто куди, випустивши з віваріїв інші, недоведені до кондиції види й оточуючи себе свитою. Все вийшло з-під контролю і полетіло шкереберть. Вивертні розірвали тканину простору, готуючи і наводячи мости чужому, та не змогли повністю завершити процес — їх самих наздогнав імпульс просторової деструкції, випущений з іншого дублюючого вузла, перетворюючи частину території на простір з зі спотвореними метричними законами. Пішла ланцюгова реакція, почалося взаємне знищення. Так утворилася Зона, яка й донині перебуває в стані нестабільності.

— Отже, удари по Севастополю нанесли за допомогою цієї просторово-резонансної технології вивертні?

— Сумніваюся. Їх мало цікавив політичний лад в країні, і тим більше американський десант. Їх взагалі мало що цікавить — вони готують прихід чужого. Швидше за все, це був один з вцілілих керівників «Проекту», який хотів таким чином стати національним героєм, попутно змінивши уряд на підконтрольний режим. Я можу будувати припущення, не більше. Можеш не ставити своє наступне питання — я не знаю відповіді. Я біотехнік-хвильовик і мало знайомий з принципами зміщення простору. І хто знає, чи є виживші в Севастополі. Та якщо ти пройшов через «вікно» — значить є.

— «Вікно»? Що це?

— Ти й так отримав надто багато відповідей і не готовий прийняти більше. Не можна наповнити понад міру вже наповнений кувшин. Можливо іншим разом, хто знає, можливо, ще зустрінемося.

— Скажіть наостанок одно — хто я такий?

— Ти той, ким ти станеш і той, хто ти був. Ти все ще на півдорозі, але якщо зробив крок — йди не зупиняючись. Може твій шлях буде вдаліше мого. Прийде пора — згадаєш, я не хочу заважати Його промислу. На мені і так занадто багато гріхів. Є речі, які ти повинен зрозуміти сам. Забери цю іграшку, віддай Шуні і заспокой Звіздаря — він божеволіє, блукаючи в цих лабіринтах, розшукуючи тебе. Не хочу завдати йому шкоди, в нього надто багато таємниць, щоб він переніс подібну зустріч без наслідків.

Продовжуючи вивчати його сумним поглядом, домінус зник, а Лист прийшов до тями біля згаслого багаття. Деякий час він очманіло тряс головою, а потім пискнув голем, відповідаючи на вхідний запит Звіздаря.

— 18 —

Напис «Арсенал» було криво, від руки, виведено на бетонній плиті червоною фарбою. Місцями букви потерлися, потекли кривавими патьоками, але невеликі групки сталкерів що підтягувалися до вузького отвору куди красномовніше вказували про характер закладу, що користувався безперечною популярністю. Лист сиротливо стояв на вогкому вітрі, під затягнули небо сірими нудними хмарами і роздивлявся територію Арсеналу, легендарну базу путівців про яку він так начувся. Проте побачене різнилося з тією непорушною, неприступною цитаделлю, що малювала йому уява. По периметру розташовувалися криті броньовані вишки з кулеметними гніздами, увінчані потужними прожекторами, а в іншому такий же скупий дикий пейзаж покинутих ангарів з вибитими шибками, перехнябленими іржавими дверима, забитими навхрест отворами і різкими вигинами бетонних стін. Уява ж малювала ряд танків, вкопаних по башти в землю, накритих маскувальними сітками, насторожено вдивляючихся загрозливими жерлами, вистежуючи щонайменший рух. Декілька рядів дротяного загородження, з пущеною по верху спіраллю, глибокі рови, утикані гострим пруттям і зварені з рейок їжаки. Їжаки неодмінно мають бути, а як же без них? Що коли прокинеться життя в кинутих обгорілих БТРах, що стояли вздовж доріг мертвими нерухомими брилами, зяючи чорними лисинами розірваного металу, рикаючи розвороченими моторами і водячи тупорилими кулеметами у пошуках людини?

Після того, як на самій околиці Розв'язки їх притис до землі от такий от ожилий металевий велетень, чекати можна було всього. Верткий як ртуть Гремлін повзучи здолав простір від наповненого гнилою тванню рову, в якому в останню мить встиг сховатися порядком поріділий загін Коперника, і кинути в отвір роздертого борту декілька шматків пластиду, що глухо ахнув, розриваючи ожилу громадину на шматки. Вони ще довго лежали в цьому рову, мовчки дивлячись в каламутне небо, прислухаючись до невдоволеного каркання стривоженого вороння і рахуючи залишок патронів. Мертвих вже не несли, просто активізували вшитий в комір броні шматочок «нірвани», віддаючи прощальну честь полеглому товаришеві і прикриваючи очі від спалаху, після якого не залишалося навіть попелу.

Але танків не було, майже всі їх кинули ще в Коридорі, коли земля спучилася потворними горбами, вергаючи з себе все нові і нові аномалії, що насувалися приливною хвилею, змітаючи, зминаючи їх немов бляшанки. Примушуючи кидати застиглі, заглухлі машини і спішно відступати по дивній світній смузі, сяючій в оточуючому мороці рятівним перлинним сяйвом. Міст пульсував під ногами, розгойдуючись, ніби протистоячи ураганному вітру, терпляче приймаючи все нових і нових людей, кутаючись густому тумані, поки не рухнув під тяжкістю, викидаючи виживших по ту грань простору. Ніхто не зрозумів тоді, що сталося. Знесилені, скривавлені вони гинули в аномаліях, що вискакували з-під землі на порожньому місці, і йшли, йшли, прокладаючи шлях смертями, волочучи поранених і те що залишилося. Пройшов час, поки люди прийшли в себе, спішно укріпляючись на заводах Арсеналу, тримаючись зубами за життя, набуваючи досвіду виживання в чужому середовищі, відтісняючи мутантів і відчайдушно шукаючи путівця назад. Гинучи в аномаліях і під почавшимися проривами, не бажаючи знову йти на безглузду загибель, частина людей збунтувалася, і пішла в пошуках виходу з аномального лабіринту за бунтівним полковником Марковим. Вмиваючись кров'ю і відкотившись від Екс-два вони осіли на Глушині, заснувавши відкололуся гвардію лісників, що нащетинилася стволами, відповідаючи приходячим з Арсеналу кулями.

Не було ні колючого загородження, від нього залишилися лише жалюгідні клапоті, не здатні стримати незліченні орди біснуючихся тварюк, що підстьобані невблаганною силою несподівано впадали в шаленство і попираючи інстинкт самозбереження мчали вперед, заполоняючи собою глибокі рови і розбиваючись темною масою по стінах.

Від патруля путівців, що неквапливо йшов по території оглядаючи можливі лази проникнення дрібних тварюк, відокремилася висока фігура і попрямувала до Листа:

— Чом стоїш? Оглядаєшся, мабуть, думаєш залишитися, га?

Лист як завжди посміхнувся боязкою, ледь помітною посмішкою і перевів погляд на запалюючого Рустама:

— Я думав тут все інакше, по-іншому. Чекав побачити щось подібне до фортеці під натиском ворогів.

— Розчарований? — з розумінням кивнув Рустам і щулячись накинув капюшон — Коли ми сюди добрели, спливаючи кров'ю, з купою поранених і вмираючих, набилися в всі доступні щілини, падаючи прямо на землю, то готові були Богові молиться навіть за це. Та ми й молилися, ті хто умів, а хто не умів, просто слухав. Майже всі, хто тоді були поранені потрапивши в аномалії — померли, гаснули немов свічки, так і не опритомнівши і не зрозумівши, що з нами сталося. Можливо, для них так краще. Хоча хто знає, що для нас краще, а що гірше. Було ж нас тоді…

Рустам замовк, збираючись з думками і задумливо проводжаючи поглядом багрову смугу, за якою ховалося західне сонце, зачепившись краєм за розмитий зуб, вищербленої, потріскавшоїся, нагадуючої каплицю, вежі.

— Багато нас було, кілька тисяч, не менше. Ніхто не знає ні точного числа, ні того, за яким бісом нас кинули сюди помирати в такій величезній кількості. Навіть Кречет і той не знає — сказали потрібно, значить потрібно. Віддали наказ, і нас, зелених молодиків, зірвали серед ночі з учебки і сталевою бронетанковою колоною направили сюди. Техніки нагнали, земля стрясалася на декілька кілометрів навкруги. Сирени ревуть, ліхтарі по небу креслять, вдалині горить щось. Думаємо все, війна почалася, кінець всьому. Обліпили ми танки, немов мурахи і прямо в голодне черево Зони… Та, гаразд, досить, так же й розкиснути не довго. Пішли в бар, пом’янемо тих, хто не повернувся.

Вони неспішно пішли по території, їх проводжали здивовані погляди залітних бродяг. Не часто буває, щоб похмурий і замкнутий путівець от так от запанібрата розмовляв і йшов перевальці зі сталкером. Це що ж такого повинно статися, щоб вони розкрили свою обпалену диханням Зони душу? Тут тиждень протриматися, екстриму на все життя, а десять років, про це навіть страшно подумати. Цілих десять років поневірятися по Зоні у пошуках надії, не здатися, не зламатися і не з'їхати з глузду, шукаючи зворотний путівець! Той хто здався, того вже немає, або ще гірше, бродить по берегах смарагдового озера. Рустам протиснувся в передбанник, стягнув з плеча автомат і протягнув плюгавенькому мужичкові:

— Тримай Трохиме, та не косися, зі мною він, зі мною.

— А на нім не написано, що його пускати можна — втупився Трохим підозрілим поглядом — ондечки минулого тижня пустив — так мені Любич потім по шиї накостиляв. Документ кажи, де написано. Без документів не велено.

— Трохиме, не томи душу і так тоскно. Потім принесу, Кречет зайнятий і взагалі, на поминки по братах йдемо.

— Ну, пом’янути це саме, земля пухом, тільки він адже не путівець? А пропуску немає.

Пролунали кроки, і з льоху піднявся засмучений Брама:

— Трохиме, що за шум?

— Та ось Рустам привів незнамо кого.

— Я тобі покажу незнамо кого! Та коли б не він, то й мене б вже поминали! Слабо тобі під кулю стрибнути? Га?

Підхмелений Брама підстрибнув до Трохима, схопив за шкірку і струсонувши, повернув до Листа:

— Запам'ятай, псячий харч — це Лист! Добре запам'ятай, їм зі Звіздарем увесь Путь тепер повинен!

— Буде, буде тобі Брамо — відтягнув його вбік Рустам — йди, запам'ятав він, а ми зараз наженемо і наздоженемо.

Трохим пригладив ріденькі, мишачого кольору волосся і боязко протягнув руку до автомата:

— Ну, отже, давай автомат, не можна всередину зі зброєю, сам бачив, як може бути.

Сталкер протягнув йому автомат, а Рустам пригрозив:

— Врахуй, патрони всі перераховано, ми з рейду в суху прийшли, так що дивися. Вразі чого — пальці переламаю.

Рустам роздратовано пройшов через турнікет і загуркотів підборами по східцях. Лист пірнув слідом і опинився в наскрізь прокуреному барі. Дим розходився сизими кільцями і плавно йшов безшумно працюючі витяги, проте навіть звідси було чутно його м'який ароматний дух. Справжніх сигарет в Зоні давно не було, але умільці, осілі при Арсеналі старі сталкери, яким не було до кого повертається за Периметр, давно розвели просторі плантації самосаду, що за якістю і ароматністю перевершував найелітніші віргінські сорти. Підгодовуваний їм одним відомим складом, самосад втратив здатність накопичувати нікотин, натомість надавав бадьорості і виводив радіоактивні частки. Із старого, іржавого мотлоху умільці зібрали конвеєр і поставили свій товар на потік, та так споро, що «путні» мали незмінний попит і у приймальників, і у військових, які закинули препарати для виведення радіації і з задоволенням смолили місцеву марку. Неймовірно, та факт. Путівці самі не скупилися і щедро розплачувалися з мічурінцями за їх праці, і похилі люди непогано жили, відчуваючи, що і вони комусь потрібні у цьому світі. А вже з майстерності розповіді байок ним не було рівні. Багато нововведень було справою саме їх натруджених спритних рук, неповторними шедеврами, починаючи від знаменитої хамелеонової, міняючої візерунок броні путівців, виробництво якої було одним з ретельно охороняємих секретів, закінчуючи протиударною, аномально стійкою електронікою ПК, які без їх прошивок глухнули вже на Периметрі.

Лист спантеличено почав вишукувати очима вільне місце в просторому, битком набитому залі, а бармен, міцний кряжистий чолов’яга, підняв від полірованого дерев'яного шинквасу голову і гучним голосом покликав:

— Здрастуй, сталкере. Проходь, розташовуйся, будь як вдома. Зайвих питань задавати не буду, якщо потрапив в Арсенал — отже все гаразд, хлопці не пропустять кого попало. Випити, поїсти, чи може, історію розповісти?

— Міцного не п'ю, я взагалі теє, з Рустамом.

— А, так ти Лист? — зацікавлено подивився бармен — Як же, як же, Арсенал чутками повнитися. Всі тільки і говорять, як ви із Розв'язки з боєм проривалися. Тут у нас в душу лізти не прийнято, захочеш, сам розповіси, а міцного тут ніхто не п'є, шкідливо це. Говорять, прозора стрес знімає, та тільки і голову теж знімає. Трохи зазіваєшся і все. От «Лоза», інша справа і смак і організму користь. Шуман досі з моїми дідами за рецепт торгується.

— «Лоза»?

— Вона сама. Сорт вина такий, з тутешнього, місцевого, винограду. Адже від Зони не лише біда, але й користь буває. Просто потрібно вміти цю користь побачити. Знімає напругу, втому, проте впитися за бажання можна і нею, хоча хміль швидко зникає без всяких наслідків. Мрія алкоголіка — ніяких горячих труб і головного болю вранці.

— Що вони — кивнув Лист у бік сидячих особняком путівців — те й мені. Тільки з хабарем у мене зараз туго.

— Якщо тебе Рустам з собою привів, то про оплату, хлопче, можеш забути. Не все вимірюється грошима і артефактами, хоча за них в інших частинах Зони тобі запросто вистрілять в спину.

З-за довгого столу, обрушуючи посуд, під невдоволений гул інших путівців піднявся розійшовшись Брама і погойдуючись, невпевненою ходою, попрямував до бармена:

— Лист! — заревів він ведмедем на увесь бар, змусивши сталкерів підстрибнути від несподіванки і спішно розступитися перед його масивною фігурою — Брат ти мені тепер! Життя врятував, грудьми під кулю став, снайпера шпиків з одного пострілу зняв! А це вам не «лозу» хльостати, для цього залізо в спині мати потрібно! Йдемо до нас, пом’янемо, брате.

Зрозумівши, що сумний Брама для оточення куди небезпечніше, аніж тверезий, Лист підставив плече і поволочив його назад. Путівці посунулися, поступаючись місцем, а Браму притулили в кутку від гріха подалі, де він благополучно засопів. Коперник налив в чарку темно-рубінову «лозу» і мовчки встав. Путівці, як один, піднялися за майором:

— За тих, хто не дожив, не дочекався зворотного моста. Поки ми живі, вас пам'ятатимуть. За вас, хлопці.

Путівці випили, хвилину помовчали, а потім Коперник кинув на стіл почату пачку сигарет, запалив, пускаючи в стелю ароматний струмінь диму, і подивився зацікавленим поглядом:

— Здивував ти мене. Майстерно стріляєш, давно не бачив такої стрільби, не в образу Буяну сказано. Коли б не ти, багато хто з нас би не дійшов, ліг під кулями, пахкаючи спалахами «нірвани», навіки залишившись в Зоні. Поговорили ми тут з хлопцями і вирішили запропонувати тобі вступити в Путь. Випробувальний залік ти пройшов гідно. Розумію, це видається спішним рішенням, та багатьом таке навіть в кошмарах не снилося. Не щодня випадає така свистопляска, я вже й пригадати не можу, коли нас востаннє так тріпало. Сутички з биками в Шахтах, снайперські війни зі шпиками, терки з лісниками — все це дрібниці в порівнянні з лабіринтом. Хоча лісники це так, дурість одна, давно потрібно було зав'язувати і поставити точку в цьому розколі. Адже свої хлопці, та пішли за Марковим, кров'ю на Екс-два вмилися, людей втратили, не злічити, а все одно гнуть своє. Здебільшого у нас з ними мир, хоча інший раз втрапить їм віжка під хвіст і давай стріляти, хоча причин для стрільби особливо ж ніяких і немає. А всі розмови молодих і гарячих, як Грива, не слухай, порожнє це. Так що скажеш?

— Можливо пізніше, не зараз. У нас є одна незавершена справа, дуже важлива справа і доки ми її не завершимо, я не можу бути вільним в повній мірі. Але в будь-якому разі якщо знадобитися моя допомога, можете розраховувати. Хоча стрільба, вбивства, від всього цього мене з душі верне. Одна справа у бою, коли немає вибору, коли або ти, або тебе, але за наказом, без розуміння мети…

Коперник кивнув:

— Розумію, розумію. Ідеологія, вона теж приходить не відразу в чистому вигляді, її потрібно виробити, вистраждати. Головне, щоб все це було не на сторінках, написаних розумниками, що самі жодного разу не нюхали пороху, а в житті. Без ідеології, без мети не можна. Інакше недовго скотиться до тупої байдужої машини, якій все одно за що жити і за що помирати. Ті що втратили мету рано чи пізно йдуть до шпиків, і якщо у тебе своя дорога, то слідуй їй і знайшовши відповіді на свої питання, повертайся, тоді поговоримо. Я не майстер філософствувати розводити розумні бесіди, моя справа бій, а з розмовами тобі до Схими треба, он він сидить окремо. Думаю, вам знайдеться, про що погомоніти.

Коперник неспішно розлив «лозу» по чарках і відвернувся. За спиною почувся ледь помітний шепіт бродяги, що сидів, переговорюючись з товаришами, і кидаючи на путівців косі погляди:

— І що, вони завжди так? Слово скажуть, ніби послугу зроблять, а потім дивляться на тебе як на порожнє місце.

— Багато ти розумієш, Байбак. Зони ще толком і не бачив, а туди ж, судити, толком не вникнувши, що до чого. Хто ти такий, щоб їх судити, зеленка? Думаєш легко їм тут сидіти, стримувати натиск різної нечисті та шахраїв? Це ж бо зараз прогулятися до Арсеналу з Периметра раз плюнути, ну або два, якщо патрони є. Удвох чи утрьох пройти по цьому маршруту було майже неможливо. Ти он  побачив сліпня і жижки трясуться, а бувало, раніше упирі навіть на Могильнику бігали. Тобі таке й в страшному сні не присниться: йдеш з напарником і чуєш сипле гарчання, немов з нізвідкіль, а упир навколо тебе вже круги нарізує, петлі в'є…

— Путівці їх вважай під корінь винищили, а це тобі не язиком тіпати — згідно кивнув інший ветеран скребучи поблискуючу лисину — май повагу, інакше тобі її тут втлумачать, швидко і дохідливо. Та й про що їм з нами говорити? Про те, як добре жити в зовнішньому світі? Ти от, якщо не загнешся і старших слухатимеш, благополучно відбарабаниш свій строк і за Периметр, а їм як? От і подумай.

Бабак сконфужено ткнувся носом в тарілку і кинув на проходячого мимо Листа, роздратований погляд. Не дивлячись на те що зал було набито під зав’язку, поруч зі Схимою було порожньо.

— Можна сісти?

Схима на мить підняв на Листа прозорі очі і кивнув:

— Сідай, місця багато.

— Мене до вас Коперник направив, сказав, що нам буде, про що поговорити.

— Ти Лист?

— Так.

— Коперник, напевно, в Путь звав? Арсенал гуде як вулик, легко здогадатися. І чому не йдеш?

— Не моє це. Одна справа стріляти, захищаючи життя і відбиваючись від звірини, і зовсім інша за наказом. Чи виправдано вбивство, адже всі аргументи, в решті решт, це тільки привід зняти провину і виправдати себе.

Схима зітхнув і, не відриваючи очей від стільниці запитав:

— Тоді навіщо ти прийшов в Зону? Тут не буває просто — це місце ведення бойових дій, сфера зіткнення безлічі інтересів, а не набережна чи бульвар. Зброя інструмент вирішення проблеми, слова тут мало чого варті. Рідко буває так, щоб зіткнення завершилося мирним шляхом. Зона занадто глибоко оголяє звірячу натуру людини, і вона забуває, що вона людина, перетворюючись на гвинтик і виконавця чиєїсь волі. Путівці і лісники за відомих обставин вимушені залишатися в Зоні, тому прийшли до загального рішення, яке влаштовує обидві сторони, замість тотального винищення. Вихід можна знайти завжди, головне хотіти його побачити, та стріляти куди простіше, ніж думати.

— Я не прийшов сюди сам, вірніше, я не пам'ятаю. Звіздар говорить, що це дія «незабудки». Я не пам'ятаю причин, котрі спонукали мене тут з’явитися.

— Звіздар на Арсеналі? — в очах Схими вперше промайнув інтерес.

— Так, в нього термінова справа до Кречета. Мені ж було нікуди йти, а тут схоже всі шляхи ведуть в бар.

— Якщо Звіздар взяв тебе з собою, можливо, ще не все втрачено. Бачиш, вбиваючи супротивника, людину, нам тільки здається, що ми вирішуємо проблему, а насправді ми її відстрочуємо, відсовуємо в темний куток, чимдалі від очей і совісті. Але, рано чи пізно, йде новий виток, нове повторення — тільки цього разу в ролі мішені будеш ти, пожинаючи те, що сіяв. Посієш вітер, пожнеш бурю.

— Так що — не стріляти? Значить, вб'ють тебе, і чим твоя смерть краща за життя?

— Все залежить від того як жити, в ім'я чого її віддавати чи забирати у іншого. Не завжди вбивство це неминуче зло, не завжди покора — непротивлення злу. Якщо провидіння вручило тобі в руки зброю, щоб ти усунув звіра, що пожинає криваву жатву, а ти проявив непотрібне непротивлення злу — станеш причетний його злочинам, дозволивши їм статися. Інша справа істоти Зони, що наситилися витаючою навкруг енергією руйнування і стали знаряддями відплати, повертаючи людині посіяне нею зло і нанесену природі кривду. Для них ми лиш ланка харчового ланцюга, тут самооборона виправдана. Залишившись в живих ми ще здатні до покаяння, зміни. Можливо, щоб зрозуміти одного разу просту істину — доля світу залежить також і від нас. І якщо провидіння і рука господня тебе послала саме сюди, то ти потрібен тут, а для чого потрібний і як, повинен зрозуміти вже сам. Головне, щоб на цьому шляху ти не йшов по коліно в людській крові, даючи слово не лише зброї, але і милосердю там, де воно доречне.

— Даруйте, що перебиваю, ви священик? Це надто схоже на проповідь, та й ваше ім'я…

— Вірно, інок, правда колишній. Але дещо все ще залишилося всередині, в серці, і для мене це не проповідь, а принципи, за якими я живу, не нав'язуючи іншим.

* * *

Ледь чутно цокали стрілки годинника, позеленілий від часу маятник мірно розгойдувався з одного боку в інший, в такт котячим очицям, весело позираючим з циферблату. Скільки років пройшло, а старі древні ходики так само йдуть, відміряючи час, не збиваючись і не зупиняючись ні на мить. Багато про них байок розповідають: нібито вони відміряють час до прориву точніше найчуйніших приладів і перед самим його початком починають бити. Звісно брехня, адже окрім бігаючих котячих очиць, в цих ходиках немає нічого такого, щоб могло бити чи кукати. Плоский круглий циферблат, вузькі очі-шпаринки, потемнілі гирки-шишечки, от і весь нехитрий пристрій. Ці ходики Кречет приніс з далекого рубежу багато років тому, коли ще робилися відчайдушні спроби вирватися з тісної петлі Зони звичайним шляхом. Відбиваючись від тільки но з'явившихся зомбі, загін ледь встиг сховатися перед проривом в одному з покинутих будинків, щільно зачинивши розсохлі віконниці, затамувавши подих перечікуючи буйство стихій в земляному підпіллі. Будинок глухо скрипів, здригаючись під гуркотом осипаючогося небозводу, стогнав на всі голоси, проте вистояв. Коли все закінчилося і змучені люди, нарешті, вилізли з підпілля, старі потемнілі ходики, що висіли на стіні сховані під щільною бахромою павутини, несподівано пішов і почали бити. Хто знає, що спонукало генерала розірвати руками сіру вуаль, змісти долонею шар пилу і зняти їх зі стіни. Стверджують, поки вони вибиралися на базу з самого глухого і небезпечного закута Зони, ходики так само продовжували йти, цокаючи стрілками, хоча Кречет дбайливо укутав їх в купу старих фіранок, що розповзались під пальцями, вмостивши на саме дно напівпорожнього рюкзака. І доки вони йшли, немов в унісон глухому биттю людських сердець, жодна з тварюк Зони не перегородила дорогу, не зустрілася на шляху. Немов за помахом незримої руки випрямлялися аномальні поля, відкриваючи проходи навіть в найзгубніших місцях, і лише на самій околиці, перед північним блокпостом вони змокнули, тужно зойкнувши, переймаючи на себе кулю снайпера. Путівці прикрили генерала щільним вогнем, зі здивуванням виявивши, що він цілий і неушкоджений. Хто знає, скільки ночей Кречет провів збираючи і відновлюючи крихкий механізм, та одного разу через мережу репродукторів на базі пролунало биття тривожного набату. Ті хто були зовні, поспішили в укриття, і через декілька хвилин небо несподівано потемніло, і грянув прорив, всупереч показанням приладів.

Кречет, похмуро вертячи в руках жетон Листа, дивився на утикану прапорцями мапу:

— … а на що ти власне сподівався, Звіздарю? Навіщо було тягтися сюди з Периметра, щоб почути все ту ж очевидну відповідь — зв'язку немає! Чи ти думаєш, я махну рукою і туман зникне сам по собі? Цей проклятущий туман не може проколоти навіть вузьконаправлений сигнал зі супутників. Менше знають — міцніше сплять. Якщо тобі бракує безумних ідей, так ти не туди потрапив — тобі до Шумана потрібно, на Екс-один, це він майстер на такі вигадки.

— До Шумана? Що ж, це думка.

— Зовсім жити розхотіло? Ти з лабіринту ледве ноги втяг і знову лізеш в саме пекло? Чого заради? Заради власних припущень? Та з чого ти узяв, що в цій бляшанці є хоч щось варте? А Севастополь, так в маренні і не такого можна наговорити…

— Ти не запитав, що я робив тієї дощовитою ночі біля Периметра.

— Точно, не запитав — кивнув головою Кречет, відкриваючи кватирку і випускаючи синю завісь диму.

— Милувався красотами природи, спостерігаючи сяйво…

— Та в нас після кожного прориву небо божеволіє. Тут тобі і північне сяйво, і ложні сонця, всього навалом.

— Злий ти, генерале. Чого питається? Нервові клітини вони не відновлюються.

— Будеш тут добрим — Кречет важко рухнув на скрипнувший стілець, шпурнув жетон на стіл — Череда разом зі своїми головорізами пішов на Глушину, а війна з лісниками нам потрібна зараз менше всього. Ніби ти Маркова не знаєш, підніме вереск на пів Зони, спробуй йому доведи, що Череда самовільно пішов, всупереч наказу. Так на що ти там милувався? Все чекаєш, коли проступить чисте небо, і будуть видні впали з твоїх погон зірки? Ну, чекай-чекай.

— На міст.

— Ну так, Вербін там близько, з ним потрібно обережніше.

— Ти не зрозумів, генерале. Я говорю про «хмарний міст».

— Що? — вдаване роздратування Кречета змело немов рукою, він схопився, нависаючи над провідником — Що ти сказав? «Хмарний міст»?

— Так, «хмарний міст». Простір відкрився, засвітився, і виник міст.

— Так чого ж ти раніше мовчав? Про Листа мені голову всю прогудів, про безвість, а найголовніше втаїв! Ми ж цей міст десять років шукаємо, десять років шукаємо путівця, щоб повернуться назад. Думаєш, вгорі не знають про нас, повірили, що ми безслідно згинули? Все вони знають, кожен другий бродяга, що тиняється на Арсеналі, приходить із завданням від особистів. Тільки тепер не поспішають направляти сюди війська, самі боятися залишитися тут довіку. Тому лише сталкерів запускають — ідіть, батьківщина вас не забуде, вічна вам пам'ять! Цим, у високих кріслах, плювати і на нас, і на них. Чиновники у всі часи однакові, не залежно від зміни уряду. Тільки батьківщина, вона не зірочками на погонах і не кріслами вимірюється, чи ж тобі не знати. Почекай, говориш, буря бушувала?

— Лило як з відра. Подекуди навіть дерева вивернуло, поки Листа до ферми ніс, ледь ноги в ямах не виламав.

Кречет кивнув, роблячи позначки на папері:

— Тоді теж буря була, десять років тому, налетіла нізвідки. Ясне зоряне небо і відразу буря. Шульга зі своєю групою в таку ж ніч зник, побачивши міст рвонув до нього, відтоді його не бачили ні тут, ні за Периметром.

— Найцікавіше я ще не сказав — провідник ледь відкрив око і торжествуюче втупився поверх закинутих на стіл ніг на досить рідке видовище — Кречета, що перебував в стані крайньому замішанні. Якого, між іншим, не так-бо легко вивести з себе. Не людина — скеля, затягнута в хамелеонову броню і виблискуюча льодистими очима.

Звіздар скинув ноги із столу, і підсунувся до знемагаючого від чекання генерала:

— Цей допотопний газик, зі Севастопольськими номерами, виїхав саме з «хмарного моста». Гнав, не розбираючи дороги, поки його хтось не пригостив вслід якоюсь штукою, схожою на розтягнутий в повітрі згусток плазми, і той згусток не з неба бив, а з моста.

— І як у тебе виходить, бути в потрібному місці, в потрібний час? Ми десять років цей міст шукаємо, і всього двічі бачили, але назад ніхто не повернувся, щоб розповісти, що по ту сторону. А в тебе така історія, та ще і з дійовими особами.

— Ми в розвідці теж не ликом шиті. Адже не лише ви міст шукайте, але й ми. Вірно мислиш: ніхто не залишив вас без нагляду, та тільки як вас звідси назовні витягнути? Трупи нікому не потрібні. Прочитавши вгорі мою доповідь, вчені довго сушили голови, вибудовуючи теорію струнного зміщення. Що дозволяє вам існувати в цій же точці часу-простору, але в дещо зрушеному діапазоні, обмежуючись аномальною територією Зони.

— Виходить, тебе звільнили — липа? Я здогадувався, але прямих фактів не було. От і думаю зараз, пристрелити тебе на місці чи спасибі сказати, що нас не чіпають.

— Це не липа, генерале. Мене розжалували по-справжньому, колишній троцькістський уряд. Той самий, що кинув напризволяще в Зоні і вас. Та після того, як я добув в Зоні деяку інформацію, нове керівництво Міноборони, в терміновому порядку сформувало нове відомство, і здогадайся хто його очолив.

— Он воно як — гмикнув Кречет, вивчаючи провідника холодним поглядом — і що далі?

— Ви можете до кінця життя сидіти в Арсеналі, сподіватися і чекати, коли поряд з вами виникне стабільний міст, ведучий в потрібну сторону, а можете допомогти розплутати цей диявольський клубок. Вибір за тобою генерале. Приховувати не буду, мені потрібна ваша допомога. Потрібна настільки, що Міноборони згодне зарахувати путівців в ряди ПРО у повному складі.

— Все життя був танкістом, а тепер в ракетники? — скептично поморщився Кречет.

— Не зовсім — в ряди Просторової Оборони. Згоден, абревіатура підбиралася спішно, досі деякі голови ламають, намагаючись здогадатися, навіщо ракетникам знадобилися големи в такій величезній кількості.

— Вгорі згодні продати нам големи?

— Не продати, а видати, як співробітникам особливого відділу, працюючим в аномальній території Зони. І не лише вам, але і лісникам. Та не багровій ти так — знаю я всі твої аргументи, але це неодмінна умова, інакше ви тут же вчепитеся лісникам в горлянку, занадто вже велика спокуса поквитатися за колишні образи.

— Тоді навіщо все це, Звіздар? Чи мені називати тебе генералом і віддати честь?

— Не перегинай палицю. У разі згоди і путівці, і лісники повністю зберігають свою внутрішню структуру, підкоряючись лише відомству ПРО і прислухаючись до думки начальника розвідслужби. У такому разі ви маєте значно більше шансів знайти відповіді і дістатися до вузла керування мостом. Вчені голову дають на відсіч — міст, це керований механізм топологічного тунелю. Часу для аналізу даних у них було більше аніж досить.

Генерал встав і нервово закрокував по кімнаті, а потім знову сів:

— Спокуслива пропозиція, але от лісники...

— Це не обговорюється генерале, або всі — або ніхто — відрізав Звіздар.

— Припустимо, ми згодні, але де гарантії, що Марков пристане на ці умови, впреться як бик і все.

— З ним я сам поговорю. Якщо ти згоден, то можеш хоч зараз посилати БТРи на Периметр. Големи і документи про зачислення підрозділу путівців в ряди ПРО вже там. Патронів і зброї не пропоную, у вас від цього добра і так бункери ломляться. Сядь, ніхто тебе не здав, ми знайшли деякі вцілілі документи під кодовою назвою «Проект», і в них було перераховано законсервовані арсенали на території нинішньої Зони. Знати б ще навіщо.

Кречет налив «лозу» і залпом перехилив чарку:

— Давай підсумуємо. На території Зони проводилися дослідження в області розробки новітньої зброї деяким «Проектом». Судячи з того, як спішно нас сюди кинули, щось пішло не так. Настільки не так, що, не зумівши придумати нічого кращого, колишній уряд зібрав цілу танкову армію і послав нас сюди, так?

— Майже. Ми не знаємо, куди зник «Проект», хто запустив міст, керував проколом і куди він вів. Одне нам відомо точно - у моста не вистачило потужності перекинути вас кудись далі, ніж Зона. Набагато далі. Це підтверджується численними розрахунками, даних, зібраних големами за ці роки, більш ніж достатньо. Міст не був розрахований на таку масу і рухнув, зрушивши матерію лише частково, що і привело до ефекту того, що ви досі прив'язані до точки проколу. І чим далі відстань від цієї точки, тим більшій деструкції піддаються ваші клітини.

— Стоп! — підняв руку Кречет — Якщо пройти через цю штуку назад, то ми зможемо повернутися за Периметр?

— Так. Тому це, передусім у ваших інтересах, але головна умова — припинення ворожнечі з лісниками і злагоджена робота. Тільки так ми зможемо протистояти супротивникові.

— Супротивникові?

— Генерале, ти відвик від аналітичної роботи. Наш рід військ недаремно називається просторова оборона. Оборона. І поки що ми граємо наосліп, навмання відбиваючи удари супротивника, не в силах передбачити подальший хід. У Зоні ми зіткнулися з силою, що багаторазово перевершує нас в технологіях, з легкістю маніпулює простором, і, можливо, часом. Вивертні, це передові загони, розвідка. Події, що розгортаються, дозволяють зробити висновок — повномасштабне вторгнення не за горами. І можливий ключ до цього — дивом вцілілий Лист і медальйон. На інших тілах з вантажівки жетони виробили свій захисний ресурс і розсипалися в труху, не зумівши захистити людей від подібної дії. Суди сам. Перше: в Зоні можна знайти скільки завгодно машин з номерами Чернігівської, Житомирської і інших довколишніх областей, але чи багато тут машин з кримськими номерами? Друге: я сам бачив, як машина вискочила з моста і їй навздогін чимось вистрілили. Це не було схоже ні на один з відомих мені видів озброєння. Хтось їх переслідував, люди проривалися звідти в наш простір. Цілком логічно припустити, що ці «хтось» вміють керувати мостом. Третє: як ти знаєш, населення Севастополя теж зникло, залишивши порожнє місто.

— Ти вважаєш це пов'язано?

— Розрив між першим штурмом вглиб Зони і ударами по Севастополю складає кілька днів. Схожа природа енергетичної дії, його залишкові явища. Супротивник явно врахував помилки першої невдачі, збільшив потужність і в результаті населення Севастополя повністю зникло. Мертва матерія не схильна до фазового зрушення. З величезними втратами військові витягнули з Коридору декілька танків, на них є сліди тієї ж енергії, і нічим іншим вони не відрізняються. Справно працюють і в пил не розсипаються. Йдемо далі: з'являється Лист і слідом за ним йде безвість, зброя масового ураження, що ударила зовсім поряд. Навіщо? Адже ніде окрім центральних секторів Зони її не бачили. Збіг? Навряд чи. Поки ми йшли до Арсеналу, Тунгус розповідав, що в маренні Лист згадував Вишневського. Тоді саме Вишневський очолив операцію по зачистці Севастополя від американського десанту.

— Отже, Лист особисто знав Вишневського і був там, де зараз знаходиться Севастополь. До чого тоді амнезія?

— Старий вважає, що спрацював механізм захисту даних. Поглинувши ослаблений іншими жетонами заряд і діючи згідно вкладеній програмі, він намертво замкнув пам'ять Листа, в якій власне і містяться дані. Жетон лише ключ.

— Навіщо такі складнощі, Звіздар? Запросив би коди допуску в свого керівництва і все. На блюдечку принесуть.

Звіздар стомлено промасажував скроні:

— Якби все було так просто. В нас є дуже серйозні підстави вважати, що у відомстві, а може і не лише в нім, сидить вивертень. Зникла майже уся інформація про «Проект» і його діяльність. Поки ми опам'яталися, у нас залишилися тільки жалюгідні обривки, з яких важко скласти цілісну картину. Але якщо вірити навіть тому що є, «Проект» працював тут дуже довго і не міг не залишити за собою слідів. Міноборони не та контора, від якої є секрети. Повинна було залишитися набагато більше інформації про «Проект», про його цілі і завдання, а залишилися тільки клаптики і попіл. Нарешті рахунки, фінансування, а це величезні суми! Вони не могли залишатися не відстеженими і неврахованими. Якщо скласти ті засоби, що поглинав «Проект», то за ці кошти, навіть за найскромнішими мірками, можна було б побудувати колонію на Місяці! У Зоні один вивертень, що мімікрує під сталкера може вирізати цілий загін, а що може зробити вивертень, перебуваючи при владі? Тому ми не пішли за Периметр. Поки б розбиралися з особистами, пояснювали, чому Лист підозріло стертий в «незабудці» і чому на нього немає даних в наших базах, цілком можливо, що в усій цій нерозберисі його б усунули фізично. Ми не маємо права цього допустити.

— Якщо за ним аж на Периметр прийшла така штука як безвість, то гіршого не можна навіть уявити. Хоча Зона теж не цукор, тут на кожному кроці можна навернутися. Адже ти сам його майже втратив.

— Принаймні, тут він на очах. Нас майже відразу почали травити. Не зупинися ми в Грейдера на годинку іншу, то у пошуках обхідного шляху неминуче пішли б через Лабіринт, а чим все це закінчилося ти знаєш. Навряд чи така масова поява вивертнів і «наднової» простий збіг. Коли збігів багато, вони стають закономірностями. Нас там чекали, і не встигни Коперник туди раніше нас, не розмовляв би я з тобою.

— Одначе, ситуація — відкинувся в стільці Кречет, підібравши жетон — Якщо все що ти говориш, правда хоча б наполовину, то я готовий прямо зараз особисто відправитися до Маркова з пропозицією миру на будь-яких умовах. Якщо почнеться заворушка, то в нас кожен ствол буде на рахунку, час амністовувати впійманих бандюків і в стрій ставити. Багато у нас часу?

— Запитав би що простіше. Після того, як Лист вивалився з моста, несучи інформацію, пройшло кілька днів. Адже недаремно саме біля Периметра і військових виник цей міст. Дуже може бути, що з того боку, де б це не було, його також запустили й наші. На медальйоні можуть бути дані не лише про міст і Севастополь, але і про підготовлюваний прорив. Так що думай, Кречет, думай, як нам проколоти цей туман, організувати канал зв'язку і відкрити жетон.

— У мене немає каналу, шукали вже, пробували. Зв'язок через вцілілі кабелі, що виходять із Зони, не працює. Повинен працювати, за всіма законами фізики, але не працює. Радіохвилі немов ножом відсікає, доходячи до Периметра. Тут у нас інша фізика, чужа. Одна надія на супутники, але це які потужності потрібно мати, щоб пробити бар'єр, котрий тримає серпанок, пропускаючи сонячне світло і поглинаючий будь-які штучні сигнали? Будь у мене канал, то заради своїх людей я давно б зв'язався із зовнішнім світом, повідомив, що ми ще живі. В нас вся надія лише на голубину пошту сталкерів, але виявляється, ви і так знали, що ми тут, і нічого не зробили.

— Зробили. Саме тому приймальники і стали вести з вами торгівлю. Ми поставили заборону лише на продаж големів. Якби ми знали, як вивести вас назад, без загрози для життя, давно б це зробили. Тому наливай «лозу», генерале, посидимо, помізкуємо. Якщо неможливо організувати канал зв'язку звідси, тоді мені доведеться йти до Шумана на Екс-один. Я сподівався на твої коди доступу, цілком можливо вони все ще працюють і їх в нерозберисі не видалили із загальної бази, але за відсутності зв'язку і комунікацій у жетона має бути передбачена резервна система.

— Добро, Звіздарю. Бери Коперника, Браму, та кого хочеш бери, хоч із землею зрівняйте Розв'язку, але доведіть Листа до Шумана живим. Нехай той відкриє медальйон, а я займуся переговорами і відішлю БТРи на Периметр.

Звіздар встав, а Кречет гарикнув в коридор:

— Іванцов, всім загальний збір, шикування за десять хвилин — в мене пара новин, погана і ще гірша. Куди ломанувся, стій, ще одне — виженіть з ангарів БТРи. Що? А мені плювати, що там солярки мало. Нам головне до Периметра доповзти, а там заллємо по повній. Все зайве за борт, залишити тільки боєприпаси.

Генерал перевів погляд на Звіздаря:

— Ну що, труснемо стариною, розвідко? Де наше не пропадало — і тут пропадало і там пропадало.

— 19 —

— Здуріти можна… — захоплено протягнув Брама, прислухаючись до свідчень голема — а я все думав, на фіга козі баян, а сталкерам лицьовий щиток у вигляді окулярів пів морди. Ні, ну від вітру воно звісно зручно, пил не потрапляє і все інше, а воно он яка штука — вся територія немов на долоні ще й аномалії підсвічує. Таланить же людям.

— Що, хороша іграшка? — задоволено усміхнувся Лисенко, прислухаючись до гуркоту техніки — А ти думав! За ці десять років наука теж не спала, а дечого та навчилася. От тільки завдяки їй особистів з моєї шиї і зняли, увесь склад після безвісті через детектори пройшов, і чверть вивернули виявилися! Страшно подумати, та зате тепер можна спати спокійно, не чекаючи, що тобі вистрілять в спину або ножем по горлу. Назовні тепер можна, карантинні Периметри ще вчора зняли, техніки нагнали, в спішному порядку відновлюють стіну. Бахнуло над нами, не повіриш, не згірше атомної боєголовки, декілька кілометрів як корова язиком злизала. Цілодобово тільки і робили, що звірину від Периметра відстрілювали, а вона перла як лосось на нерест. Та й зараз турбот по саму горлянку, пильнувати, щоб який-небудь дурень з екскаватора не виліз і не пустився квіточки по Зоні збирати.

— А ти зуби на вітрі не світи. Наука вона адже й нашими руками робилася. Сталкерів ще і в помині не було, а ми вже арти на Периметр привозили. Добре хоч тепер про нас згадали, і на тім спасибі — приладнуючи на плече шеврон з написом «Путь» поверх червоного щита відповів Брама — А щодо погуляти за Периметр, так в житті, полковник, воно всяке буває. Сам ген ондечки ледь нам компанію не склав, а тепер я от стою біля самої межі Зони, і не ламає.

— Це точно — кивнув полковник, роблячи відмітки в папірцях, краєм ока поглядаючи, як солдати вантажать на БТРи об'ємні ящики — Думав, не доживу побачити путівців на Периметрі, а он вони стоять, палять, хлопцям моїм страшилки розповідають. Хоча, за останню добу вони теж надивилися страшилок, хоч в центрах Зони і не бували.

Брама задоволено потягнувся, з тугою поглядаючи на лисину в стіні Периметра біля якої возилися екскаватори і довкруж крокували солдати в камуфляжі. Ті ще вояки, он йде салабон, дзьобом клацає, на два метри від нього «виверт», а він як по бульвару врозвалочку. Окликнути чи що? Ні, он зупинився, назад позадкував, не інакше як голем попередив.

— Ну, бувай, піхото — Брама потиснув полковникові руки і вправно як кіт скочив на тяжко вантажений БТР — будете у нас на Арсеналі, заходите на чарочку «лози»! Приймемо в кращому виді.

— Краще вже ви до нас, а то знаю я вас, зайдеш, так і залишишся винен. Звіздареві уклін.

Брама кивнув, мовляв, зрозумів, прикладом новенької, вподобаної ним «грози» стукнув по люку, і важко рикнувши колона загону особливого призначення «Путь» неспішно покотила вглиб Зони. Дзвенячи контурами захисту і з легкістю проходячи крізь аномалії по порожньому місцю. От же чортяки, не зламалися за стільки років, не зігнулися під диханням чужого згубного простору, вистояли, дочекалися, коли батьківщина, нарешті, згадає про них і знову покличе, як покликала вже багато років тому. На серці бійців новоствореного особливого загону було світло і радісно. Немов надія зблиснула, нарешті, крізь свинцевий, незримий серпанок подарувавши ковток щастя. Щедро, з лишком відплативши за всі прикрощі і поневіряння, за всі дні відчаю, коли вони були відірвані і відрізані від всього світу. Нікому непотрібні, кинуті напризволяще, забуті, пригнічені, відрізані від дому, від всього що було знайоме і відоме вони несли свій долг, стримуючи натиск тварюк, про яких на такому далекому і близькому Периметрі ніколи й не чули. Гинули, без надії і права повернутися назад, туди, в далекі, жадібно, до безумства, видивляючись через оптику прицілів і біноклів в дірах сірої стрічки Периметра клаптики нормального простору і тихої природи, де не свистіли кулі, не гуркотіли вибухи, перетворюючи на попіл єдину могутню країну і все, що було дорогого.

Путівці як діти дивилися на яскраві машини, що спішно латали Периметр, які так різнилися від незграбної ще техніки, яку вони пам'ятали. Немов зачаровані дивилися на серпанок лісу, що синів в провалах Периметра, не затягнутий звичною, осоружною пеленою туману. Але найбільше потрясіння вони пережили тоді, коли Лисенко, хитро посміхаючись, вийшов з КПП, і раптом почав голосно вигукувати прізвища путівців, яких знали лише по позивним, яким прийшли такі довгождані листи. Декілька митей бійці стояли, боячись повірити почутому, а потім, побачивши пручу на нього мерехтливу лавину, Лисенко гучно вилаявся, кинув згорток на землю і відскочив, щоб не бути розтоптаним. Поки путівці тремтячими пальцями читали такі жадані рядки, над плацом плавно зметнувся і під звуки гімну розправився пестуваний вітром червоний прапор. Увесь вільний від караульної служби склад, побудований строгими рядами уздовж лінії КПП, віддав путівцям честь. Але вони цього не бачили, а знову і знову вони читали скупі рядки, розглядали фотографії, боячись повірити в диво, боячись закрити очі і прокинутися, побачити над собою сіру стелю ангара і заграву прориву. Полковник голосно зачитав звернення верховного командування про присвоєння путівцям статусу загону особливого призначення при службі Просторової Оборони, і наперед вийшла потужна фігура генерала Одинцова. Під його грізним поглядом путівці дещо прийшли до тями, а він слизнув по них поглядом, і насамперед наказав провести прямо сюди декілька телефонів з посиленим аномальним захистом, для того щоб вони змогли зателефонувати близьким. Далі творилося просто невимовне. Вже потім путівці дізналися, що за численними клопотаннями генерала Трепетова, рішенням Міноборони СРСР інформація про те, що люди, що пішли в перший прорив і грудьми стримали аномальну загрозу Зони, в тисяча дев'ятсот дев'яносто першому році — живі, була розголошена. Перш ніж оголосити це привселюдно, родичів довго готували, тому що можна винести горе, але набагато важче прийняти новину про повернення до життя. Хмільні від щастя путівці вантажили БТРи в зворотну дорогу, а генерали Трепетов і Кречет поглядаючи на древні ходики, чекали їх повернення. Невідомо як пройдуть переговори з лісниками, але путівцям було на це наплювати. Все що їх роз'єднувало, виявилося змите лавиною почуттів, скупими чоловічими сльозами, що окропили по дорозі назад лиця. І десь високо в сірій височіні, на мить розімкнувся віковічний примарний туман, і вперше над Зоною проступило чисте небо…

* * *

Кречет звернувся із заявою до особового складу, що заполонив увесь простір Арсеналу. Ті, хто не міг його бачити, не зводили з репродукторів напруженого погляду. Таке вже було: дуже давно, ще в минулому столітті їх діди і прадіди так само слухали звістку про велику перемогу, не зводячи очей і затамувавши подих. Посилений репродукторами голос Кречета гримів над покаліченими долями, сповіщаючи, що роки забуття канули в небуття, що про них знали і пам'ятали, але не могли наражати на небезпеку, насильно вириваючи з аномального капкана ризикуючи їх життями.

Звіздаря поплескала чиясь рука, і він з полегшенням покинув поміст, звідки Кречет проникливо віщав про борг, про батьківщину, про ворога, що копить сили для вирішального удару. В сталкера втупилися смішливі очі:

— В генсеки мітиш, провідник?

— Та ну тебе, їх десять років як їх немає, тепер інституція президентства. А Кречет кремінь, відразу вникнув в суть питання, зрозумівши, що пора закінчувати з самітництвом. Адже все це могло бути набагато раніше, Лист лише підтвердив наші припущення, давши неспростовні факти і докази від яких старий лис не зміг ухилитися.

— Схима ввів мене в курс справи. Ну і як він з себе?

— Дивний весь, наївний якийсь, але стріляє здорово, за спину можна не побоюватися. Йдемо на Екс-один, і не зліземо з Шумана до тих пір, поки він не розгризе цей розетський камінь. Час йде вже на хвилини. А тут ще й лісники, Марков це тобі не Кречет, тут потрібен інший підхід.

— От про лісників і хотів поговорити, вірніше про північний напрям. Тільки без зайвих вух, надто шумно.

Звіздар поглянув у бік натовпу, який прийняв звістку про кореспонденцію з Периметра з таким гучним «ура», що вороння зірвалося навіть з високих шпилів бованіючої Розв'язки, де затягнутий в маскувальну сітку спостерігач шпиків ледь не навернувся вниз зі свого поста. Шпики ще з ночі потай зайняли вогневі позиції, в напрузі припавши до оптики, придивлявшись напливу до путівців і намагаючись зрозуміти, що ж буде далі. Ніякої мови про відстріл бути не могло — такий натовп розніс би їх базу не змигнувши оком. Вони не поспішали перебігати дорогу путівцям, вважаючи за краще підстерігати самотню здобич, що вторглася в їх володіння. На відміну від різних відморозків, вони все ж мали свій кодекс честі, і вивернувши рюкзак, спійманого сталкера частіше відпускали, вибиваючи з нього інформацію і забираючи лише артефакти, за якими власне ними і велося полювання. Шпики добре запам'ятали розплату за той фатальний постріл по Кречету. Путівці швидкими тінями промайнули по сповненій аномаліями пустинній станційній розв'язці, і з боєм витіснили їх в згубне болото, що сусідило із смарагдовим озером, де велика частина шпиків благополучно відійшла у світ інший. Дивна річ, путівці іноді могли подарувати життя урці і бандитові, злісному покидькові, що опустився, але все-таки своєму. З шпиками ж розмовляли виключно за допомогою кулі, бачачи в них ворогів батьківщини і шпигунських наймитів. Шпики відповідно не мали ніжних почуттів і нечисленний загін путівців, що проходив рейдом до Екс-один, міг бути безжально винищений. Вони побоювалися брати путівців в полон, ті вважали за краще за краще стрибнути в гущу супротивників, і пробивані кулями, голосно сміючись смерті в обличчя активізувати «нірвану», вважаючи за краще загинути, ніж здатися. Якими шляхами шпики проникали в Зону, ніхто не знав. Але якби ця інформація потрапила до путівців, то, уклавши тимчасове перемир'я з лісниками, ті негайно вчинили б спільний каральний рейд, наглухо обрубавши канали проникнення, припинивши доступ до аномальних утворень. Шпики вважали за краще за краще не попадатися на очі, а стріляти лише здалеку і напевно. Але тільки не цього разу — таке скопище путівців лоскотало нерви, примушуючи заздалегідь прораховувати шляхи до можливого відступу.

Верес вужем прослизнув крізь тріумфуючий натовп путівців, що захлеснув Шуню, який хмурячись і надаючи значущого вигляду, хрускотячи новенькою хамелеоновою бронею, стояв біля генерала і вигукуючи прізвища роздавав листи. Напівп'яний від щастя, і від цього ще небезпечніший Брама ревів — «в чергу сукині діти»! роздаючи стусани, справедливо побоюючись, як би юного ординарця не затоптали і не забрали разом з поспішно спорудженою трибуною.

— Фіга це мітинг. Вночі навіть з Екс-один пришли, он як шпиків тепер корчить — пирскаючи сміхом видавив Верес, значуще погрозивши пальцем спостерігачеві, що необачно ворухнувся. Буяну і його хлопцям з групи прикриття, листи віддали заздалегідь, тому зайнявши позиції, снайперам путівців тепер так і свербіло вліпити кулю особливо зухвалому шпикові, нерви у яких, схоже, почали здавати.

— Що в тебе? — відходячи до незвично спорожнілого Арсеналу, запитав Звіздар.

— Новини у мене вкрай погані. Новина номер раз: при вантаженні БТРів на Периметрі Берта вила і рвалася з ланцюга. Лежачий неподалік в яру Хмиз ледве зміг її утримати.

— Кепсько. Значить, на Периметрі ще залишилися вивертні. Чи вони навчилися точніше копіювати нашу ДНК, чи техніка у Старого знову збоїть. Недарма ж ми свій молодняк на хутірці проганяємо через Берту. Локатори у неї будь здоровий, вивертня за версту чує. Цуценята до рук йдуть?

— Тут все порядком, носяться по хутору, консерви у Кобальта вкрали — крику було, весь Периметр іржав. Ці цуценята на вагу золота кожне, а може і дорожче. Сподіваємося на другий виводок, а ці тямущі, капловухі, аномалії десятою стежкою обходять, кожного нового здалека обнюхують, не показуючись на очі. Хмиз павичем ходить, місцевий Троєкуров.

— Що Одинцов?

— Передав чіп, тримай. Коди доступу слати не став, і правильно зробив, а прислав щось інше, дуже цікаве.

— Що ж? Звичайно це я дивую його вістями із Зони, чи він вирішив звести рахунки і зробити хід у відповідь?

— Схоже на те. Я прочитав і це дуже дивно.

— Навіть так? І що там вже такого особливого?

— Даних по Листу немає. Перерили всі дані з ДНК картами, благо загальнодержавна вакцинація від раку дозволила нам без зайвих питань створити найповнішу картотеку не лише громадян СРСР, але практично кожного жителя планети. За горбом зубами скрипіли, але погоджувалися, а куди їм було діватися? Те, що створення вакцини має індивідуальний підхід і вимагає для синтезу особисте ДНК людини — загальновизнаний факт. Наші учені багаторазово спростили і здешевили процедуру аналізу, проявивши безперечну перевагу над пихатою і проплаченою західною наукою. Процес синтезу вакцини, за наявності ДНК, складає всього декілька хвилин.

— І що, зовсім ніяких зачіпок?

— Зовсім. Зіставлення генної інформації показує, що він людина, але людина, якої ніколи не було. Ми врахували досвід втрати даних за «Проектом», тепер наші бази ДНК багаторазово дублюються і охороняються не гірше, аніж стратегічне озброєння. Безпосередньо після аналізу дані багаторазово резервуються у бази, що не пов'язані безпосередньо, і видалити ці дані в різних місцях непомітно практично неможливо. Генна карта Листа не має навіть натяку на збіг. Навіть більше — після того, як ти потяг Листа на Периметр, зграя так і не повернулася до бенкету, ми встигли її зачистити, але мчатися тобі навздогін, випереджаючи безвість, не стали, це все одно що підсвітити їй ціль. Взяли зразки з усіх трупів і на усіх них знайшлися дані. Це люди Вишневського, стовідсотковий збіг по ДНК і зіставленим по базах фотографіям. Як тільки Старий взяв дані Листа, прогнавши через детектор і підключивши до асенізатора, я пішов за Периметр, спантеличивши аналітиків Одинцова новою проблемою, і спішно повернувся через північний рубіж. Це погана новина номер два.

— Час від часу не легше. На півночі що?

— На півночі постулатівці, і судячи з всього, вони готові пропустити Грифа і його людей до Екс-два. Це питання часу.

— Тільки цього нам бракувало! Це точно? — Звіздар так зиркнув підходящого до них бродягу, що того як вітром здуло.

— Граніт бачив, як до начальства постулату приходили в гості шпики. Він в курсі всього, що відбувається по цей бік Екс-два. Забугорним замовникам вже мало одних лише артефактів, впритул за технології взялися, а «Проект» їх залишив стільки, досі розсьорбуємо. Так, ще одно — путівці що прийшли вночі з Екс-один, розповідали, що останнім часом там з'явилося багато зомбованих шпиків. Вони явно щось учули, можливо...

Звіздар спідлоба глянув на бліде, прозоре обличчя Вересу і похмуро кивнув:

— Займися з хлопцями північчю. Варяга відправ до лісників, терпіння у нього прірва, нехай допоможе путівцям нормально провести переговори і не перестріляти один одного вже за п'ять хвилин. Граніт нехай гальмує постулат, і якщо Гриф випадково спіймає кулю, я надто плакати не буду.

— Зрозуміло, сам то куди? На Екс-один?

— Візьму Схиму, загін Брами і непомітно прослизнемо через Розв'язку. Шпики повинні сидіти тихо, особливо після сьогоднішнього з'їзду. Гриф буде занадто заклопотаний такою кількістю путівців на Арсеналі і маневрами лісників, щоб загравати ще й з постулатом. Тут час ще є.

— Зробимо. Ти сам головне не геройствуй, а то розповідали, як ти з ножем на зомбі в лабіринті ходив.

— Зникни звідси, критик. Он Коперник йде, а він як реп'ях, пристане з розмовами, не відв'яжешся.

Верес кивнув, поправив автомат, і через мить немов розчинився в повітрі, залишивши вихритися сухе листя.

* * *

Кречет обернувся на шерех, в сяйві місячного серпанку до нього зробила крок висока фігура.

— А, це ти. Теж не спитися? — він кинув погляд на фосфоресцюючі стрілки годинника — До виходу пару годин.

Звіздар невизначено кивнув, звично відмічаючи можливі вогневі позиції на темній плямі Розв'язки, і скептично покосився на генерала:

— Не боїшся палити на очах у снайперів? Тліючий вогник — мішень краще не придумаєш.

— Ні — заперечно покивав Кречет, випускаючи струмінь диму — вишки засклені «слюдяним» склом, а його пробити складніше, аніж двері бункера. Чого тільки наші діди не роблять. Розгребли цех з мотлохом, перебрали все до гвинтика, підлагодили, тут у них і плавильня, і кузня — цілі майстерні. Для особового складу немає нічого страшнішого бездіяльності, поки людина зайнята справою, то і дисципліна тримається, і дурниці всякі в голову не лізуть. Думаю, твоє керівництво дорого віддасть за наші рецепти. Адже багато що з того що ми робимо, можливо зробити тільки в Зоні. Взяти хоч «слюду» — сумніваюся, що за межами Зони від неї зможуть відколоти хоч шматок. Коваль каже, в неї структура буде міцніша, аніж у алмаза, а он вони ж її чимось обробляють, а потім запросто додають в скло.

— Тепер це наше керівництво.

— Звісно, все забуваю. Роки в Зоні накладають відбиток, тут мислити інакше, немов за Периметром немає зовнішнього світу, ми немов кинута напризволяще на іншій планеті колонія, і до Землі біс знає скільки. Так легше, не дивишся у бік Периметра і не божеволіти.

Він замовк, випускаючи цівку диму, притулившись широким плечем до холодного від передранкової роси металу. По залитій сріблястим світлом дорозі, що тонула в тінях і густо заросла лопухами, пригнувши горбату спину неквапом трюхикав сліпень, на мить насторожився, завмер, принюхуючись до думок людей, але впевнившись, що стріляти не будуть, неспішно сховався в зарощах.

— Гаразд, Трепетов, прорвемося. Скільки років тримались, ні Зоні, ні кулі не кланялися, і зараз вистоїмо. Ми таке тут пройшли, що дійсно, впору освоювати інші планети, живучість і пристосування у нас дай Боже кожному.

Трепетов, він же Звіздар, ледь помітно посміхнувся:

— Танкіст, ракетник, а тепер ще і космонавт? Пізно — цей «космос» сам до нас прийшов, не чекаючи в гості. Занадто ми ще дикі, що б нас в космічний простір випускати. Самі з собою вжитися не можемо.

У двері тихо поскреблися, і у вузьку кабінку просунулася голова Брами:

— Товаришу генерал, все у зборі. Ми готові виступати.

Кречет спустився вниз, міряв загін поглядом, а потім кивнув:

— Ну, з Богом. Тільки цього разу без самодіяльності, шпики зараз не головне, і не відводите очі — я ж бачу, руки у вас так і свербять випробувати «грозу» у ближньому бою. За Листа головою відповідаєте — довести живим до Шумана, а далі діяти згідно з обстановки. Поступаєте в підпорядкування Звіздаря — він Зону не менше вашого топтав, а досвіду в центральних районах у нього більше. Заперечення є?

— Товаришу генерал, Шуню, тьху ти... як його, Сашка з собою обов'язково брати? Він ледве ноги тягне.

— Брама, я тебе як облупленого знаю, ти ж з боєм пробиватися будеш, потім скажеш, що інакше ніяк, а він вас проведе вузькими закутками. Він там кожну щілину знає, і все облазив на відміну від нас.

Брама нехотя віддав честь.

— Думаєш Сашка брати обов'язково? — ледь чутно прошепотів генералові Звіздар, міряючи поглядом ординарця, який перевіряв свідчення голема — адже зовсім хлопчак, ми з катакомб дивом ноги мали, а Екс-один це не жарти.

— Передчуття, я звик йому вірити, інакше б не протягнув тут стільки — пошепки відповів Кречет, а потім звернувся до усіх — Сашка тепер не «хлопчак» і не «салага», а член особливого підрозділу «Путь». Пакет документів про його прилічення до загону підписав я особисто і передав назовні через Лисенка. Сашко навідріз відмовився йти за Периметр без Понирьова молодшого, і вистав ми його назовні, він би знайшов нову щілину і можливо б загинув при проникненні. Ви не гірше мене знаєте — одному в Зоні вижити важко, тому нехай краще буде у нас на видноті, під пильним наглядом Ясона.

Люди в загоні Брами були досвідчені, перевірені у справі, притерті один до одного, діючи в лабіринті як частини злагодженого механізму, уважно слухали наказ, лише Лист стояв осторонь біля Схими, що перевіряв автомат.

— Та ти не бійся, броня що треба, майстер своя справа знає, кулю впритул тримає і інерцію гасить, будь-який броник і поруч не стояв. Місцями ледь жорсткувато, але декілька годин на животі під прицілом, і вона стане гнучкою.

Рустам возився зі сталкером, допомагаючи йому приладнувати незвичну броню. Ще напередодні приземкуватий Коваль мовчки підійшов до Листа в барі, не кажучи ні слова, підняв і почав міряти сантиметром плечі, талію — як справжній кравець. Звісно, можна було взяти відповідну за розміром зі складу, але досвідчений Коваль знав, сталкерові головне рухливість і гнучкість, а посилена броня путівців не зовсім підходить для таких завдань. Путівці схвально кивали, дивлячись як Коваль міряє Листа. Кречет ще напередодні наказав їм змінити сталкерскі бронежилети, щоб не виділятися і не притягувати і без того зайву увагу шпиків, які, побачивши в загоні путівців двох вільних бродяг, можуть піти по сліду відчуваючи запах здобичі.

Шуман і декілька помічників — це все, що залишилося від загонів учених, яких закинули в Зону відразу після її виникнення, і добре охороняли. Експедиції закінчувалися плачевно, гинули, не залишаючи слідів. Шуману дивом вдалося уціліти і накрити бункер якимось полем, над природою якого він бився задовго до виникнення Зони. Йому не одноразово натякали, що навіть теоретичні шукання в цій області небезпечні, і чреваті для нього наслідками, та він вперто продовжував дослідження. І в напівсліпому бункері, що здригався під ударами тварюк, котрі завивали за стінами, з глохнучим дизельним генератором, безжально видираючи з приладів плати і лампи, тремтячими руками він зумів зібрати і втілити технічне рішення, вдихнувши в «сферу» в життя. «Сфера» стрибком відкинула звірину від бункера створивши непереборний заслон. Занадто непереборний. Путівці вийшли на бункер випадково, здалеку побачивши дивне світіння, і врятували Шумана від голодної смерті, який не зміг вийти зовні за припасами і допомогою. Вони взяли на себе зачистку Екс-один від розплодившихся тварюк і зомбі, а професор бився над проблемою струнного переходу, шукаючи способи повернути путівці в нормальний світ без наявності «хмарного моста». Кречет багато разів просив дивакуватого професора покинути небезпечний рівень і переселитися на Арсенал, але той кожного разу вперто відповідав, що не залишить Екс-один, «прекрасний полігон по вивченню аномальних полів», що зросталися в смертельний лабіринт і породжував такі явища, від яких його блискучий розум приходив в екстатичний стан.

Кречет відвернувся і неспішно попрямував у напрямі штабу. Він не любив прощатися, вважав це поганим знаком, і робив вигляд, що бійці, люди які за ці роки стали для нього сім'єю, йдуть ненадовго і скоро повернутися. Повернутися всі, живими і неушкодженими, принаймні, хотів в це вірити, адже навіть загибель одного з них була трагедією для усього Путі, як би пафосно це не звучало. Путівці неухильно дотримувались жорстокої дисципліни, і завдяки цьому їм вдавалося вижити і триматися в чужому просторі з найменшими втратами.

Брама зібрався, скидаючи з себе вид простакуватого, добродушного велетня:

— Так, бійці, висуваємося. Всім дивитися на Шуню. тьху ти, пробач Сашка, аж надто прикипіло. Всім дивитися на Сашку, йти слід в слід не ловити гав, після вчорашнього параду у шпиків вушка на макушці, хоч і адреналіну вони ковтнули неабияк, але стріляють на звук і навіть на запах.

Вони пройшли через броньований, укріплений бетонними плитами блокпост, з якого стирчало декілька спарених кулеметів і ребристе жало вогнемета, на той випадок якщо збожеволілу звірину доведеться палити вогнем. Вартові мовчки розступилися перед загоном, за жартівливою традицією відваживши копняк замикаючому, щоб повернувшись, той повернув його назад. Гремлін, якому дістався прощальний копняк, погрозив вартовому кулаком, готуйте, мовляв, дупи, і нагнав загін. Розв'язка зустріла гостей вугільними тінями і запустінням. При вході через рвані і перехняблені ворота їх зустрів наляпаний привітний напис «Ласкаво просимо в ад» і красувалося стилізоване зображення змії, яким шпики нахабно означали володіння, підкреслюючи вміння просочуватися непомітно і жалити у вразливі місця. Путівці приписали до цієї вивіски в потрібному місці жирну букву «З». Від зміни складових сума не мінялася, але примушувала посміхнутися, ще подивимося, хто опиниться у вказаному місці.

Сашка, якого так і продовжували за звичкою називати Шунею, не ображався, він був на сьомому небі від щастя. Він не чекав що суворий Кречет, при одному погляді на якого відчувалося підозріле тремтіння в колінах, залишить його в живих. З'явившись перед очима генерала, у волосся якого вже вплілася рання сивина, у нього пересохло у роті, і, вислухавши коротку, але інформативну доповідь Коперника той кивнув головою, кинув «добро» і вийшов, залишивши Шуню в розгубленості і невідомості. Коперник покликав за собою і Шуня похмуро поплентався за ним, з губ сам собою зірвався мотив «мурки», наспівуючи яку всі реальні пацани, подібно до древніх воїнів, повинні вітати швидку смерть, виражаючи презирство мусорам. Коперник кинув на нього здивований погляд, але промовчав, пропускаючи вперед себе у бетонний ангар, в який Шуня увійшов, як і належить конвойованому тримаючи руки ззаду, і втупився на майора тужливим поглядом. Майор значущо гмикнув, сказав знімати одяг, і Шуня сумно підкорявся, в нього відбирали право померти одягненим, проштовхнули у вузьку, оббиту деревом кімнатку, закрили двері і відкрили вентиль. Почулося шипіння, Шуня все ж закрив щилюючі очі, але потім відкрив, коли двері відкрилися, і на нього втупився Коперник, роззявивши від здивування рот, вбраний в простирадло, із шайкою і віником в руці. Деякий час він хапав ротом повітря, а потім закинув голову і довго, до сліз сміявся. Напарившигося і відмившогося Шуню до відвала нагодували і залишили спати в вузькій кімнатці, а коли той прокинувся, то його колишнього бандитського лахміття вже не було, на тумбочці лежала акуратно складена хамелеонова броня, з якою похапцем не спороли нашивки путівців. Шуня зітхнув, з деяким трепетом натягнув форму найлютіших ворогів всія братви і вийшов в коридор. Черговий, побачивши Шуню, підняв погляд від журналу, щось черкнув в нім і сказав, щоб той не барившись вирушав до Кречета. Гуркочучи новенькими, ладно сидячими берцами, Шуня вийшов з казарми і побачив БТР перед штабом, на броні якого сидів Брама, що побачивши Шуню дружньо підморгнув і кивнув у бік дверей, ворушися, мовляв. Шуня червоніючи від сорому пройшов через штаб, розглядаючи пожовклі від часу плакати, згадуючи, як кілька годин тому він ганебно наспівував «мурку». Кречет підняв голову від кіпи документів, в яких писав швидким розмашистим почерком, кивнув на стілець, а потім запитав ім'я, прізвище, і всі інші дані, які путівці, вочевидь, збирали про розстрілюваних і ретельно протоколювали. Шуня виклав все як на духу, і на несподіваний, наполегливий і недвозначний наказ генерала забиратися з колоною, що йшла на Периметр, раптом відповів відмовою. Кречет підняв голову від паперів, вивчаючи Шуню, ніби бачив його уперше, а потім знову повторив наказ наполегливіше, але у Шуні немов перемкнуло в голові, він уперся як баран, з жахом чуючи, як з його губ злітають слова, що без Понирьова він мовляв не повернеться і нехай його краще показово розстріляють на плацу, бо будучи виставлений геть, він неодмінно повернеться назад. Кречет почервонів, кинув ручку на стіл і дохідливо спробував вибити у нього цю думку з голови, але той лише заперечно кивав головою і остаточно злетівши з гальм, раптом запропонував генералові скути його наручниками і везти на Периметр силою. Про Кречета говорили багато що, у тому числі і те, що його досить важко вивести з себе, але Шуні це вдалося як нікому іншому. Генерал гаркнув — «Геть»! і Шуню винесло з кабінету. Прийшов в себе він вже на плацу. Брама подивився якось співчутливо, стукнув прикладом по броні, і колона зірвалася з місця, обдавши вихлопами солярки і залишивши наодинці. Наданий сам собі, він пішов у бар, де його всадовили за стіл, і налили «лозу». За годину його знову покликали в штаб, Кречет вказав кіпу нерозібраних документів і наказав братися до роботи. Шуня сторопіло втупився на завали, а потім боязко запитав про комп'ютер. Кречет згідно кивнув, і вже через півгодини йому притягли пару системних блоків, проклали мережевий кабель і, полегшено зітхнувши, він завантажив знайому кожному радянському школяреві операційну систему «Об'єм», що змусила збанкрутіти сам «Майкрософт».

Голем висвітив зображення, Шуня досить свиснув і тут же отримав чутливий стусан від Брами:

— Сашка, ти погано чув наказ Кречета? Це тобі не під сонцем гуляти. Раніше на тобі інші лахи були, а зараз пискнути не встигнеш, пристрелять, не дивлячись на стару і гарячу дружбу.

— Брамо пробач, забувся, це від захоплення — відповів на закритій частоті Шуня — …яка чарівна Розв'язка вночі. Ледь помітно блищать крізь незриму товщу зірки, далекі, колючі, немов замерзлі в арктичному сяйві вічної ночі.

— Ну дає…

— Шуня, мрійник твою перетуди! Не знайшов кращого часу?

Але Шуня, не замовкаючи, обережно крався вздовж тіні ангара, ховаючись від місяця, що хилився за горизонт:

— …шпик несе свою вахту важко привалився в кутку, дивлячись з темного провалу на їх світло, сидить на дев'ять годин і дивиться приблизно в нашому напрямі. Розумний голем не показує всієї краси ситуації — щоб глушити сигнал, вони носять в кишені «іскру. Дуже шкідливо, зате можна бачити путівців як на долоні і одночасно ховатися від сканерів ПК.

Брама, явно готуючись дати віршомазові черговий стусан, зупинив руку на півдорозі і подивився у вказаному напрямі. Голем, отримавши інформацію, тут же відсіяв випромінювання «іскри» і отримав збільшене зображення шпика, що сидів в провалі напівзруйнованої водонапірної вежі в обнімку з снайперською рушницею і клював носом. Звіздар підняв палець вгору, схвалюючи дії Шуні, і поповз вслід, намагаючись не ворушити ламку траву:

— Брамо — нехай говорить, у нього доладно виходить. Це нервове, з новачками таке буває, головне, він відмічає шлях і тримає очі відкритими, а краса, вона і через оптику прицілу краса, і нікуди від цього не подітися.

— Так, голем це річ! Гаразд, гаразд — не волай... бач який, на зап'ясток толком не налізає, а туди ж — особистість. Видно все як на долоні, а от про «іскру» це Шуня до речі сказав, а ми все думаємо, як вони примудряються зникати з-під самого носа, невидимки прямо, а тут он яка штука виходить. Але нічого, нехай хоч обкладуться по самі вуха цими «іскрами», а заодно і труси свинцеві одягнуть, для збереження генофонду, це їм не надто допоможе. Наказ Кречета — закон, йдемо тихо. Але, дідько забери, хоч вбий, не пам'ятаю, що повертатися назад треба так само навшпиньках!

— 20 —

Ірис поправив капюшон, намагаючись захистити лице від дрібного водяного пилу, що мжичив в повітрі і потер озябші руки. От же служба видалася, нікому такої не побажаєш, вже дві години як Шелест повинен був змінити, але ні Шелеста, ані його хлопців не було видно. Саме час бити тривогу і давати запит на базу, та ПК збоїть на чім світ стоїть. Хоч і обіцяв Гордій, що все буде нормально, тільки щось поганенько виходило це саме нормально. Але що тут дивуватися — в Глушині на один квадратний метр стільки аномалій приходилося, що чом би їй не за збоїти в такий час доби, коли вже не ніч, але й до ранку ще далеченько? От і інфра успішно здохла, періодично вимикалася, безуспішно намагаючись завантажитися, висвічуючи сумний пейзаж виворочених бетонних плит, похилившихся стовпів з колючим дротом, та рідкі сполохи плюючихся іскрами «тесл». Хорошого мало, та й яке тут хороше? Потрібно б зняти з почервонілих втомлених очей батку, що тупила, промасажувати замерзле втомлене обличчя, та не можна. Ледь який шерех, і автомат як живий сам собою стрибає до рук. Зазіваєшся, хапоне за горло пазуриста лапка і все, ніхто не допоможе і не відіб'є, лише на Аргуса й надія. Спить сучий син без задніх ніг, ну й нехай собі спить, і плювати, що за такий секрет всипав би начальник розводу під перше число. Аргусу закон не писаний, не придумали ще статуту для караульних собак, якщо спить — означає все гаразд, можна трохи розслабитися, а трохи що — підніме розумну морду і дивиться в темряву. Красивий сучий син, увесь в покійного Каймана вимахнув і очі на місці, як і належить нормальній собаці. Відбракування у них будь здоровий, ледь тільки щонайменший брак, за шкірку і все. І правильно, воно хоч і жорстоко, але кому потрібно, щоб по Глушині гуляли дикі нащадки Каймана? Ех, Каймане, Каймане — повернемося за Периметр, хто цілий залишиться, скинемося з хлопцями і встановимо тобі пам'ятник, не гірше, аніж у собаки Павлова, і поставимо на найвиднішому місці.

Не знати, навіщо Каймана, незграбного щуплого пса, запихнули в ніч першого штурму в танк разом з інструктором. Говорять, що його й не запихали, а він сам на броню застрибнув, коли в чорній як смола ночі танки виїхали з учебки. Тоді хапали всіх підряд, навіть не шикували, скомандували «по машинах» і хто розбиратиметься в вируючому сум'ятті, кінолог ти там чи танкіст — погони є, отже вперед. Поки їхали, Кайман скиглив і дряпав лапами броню, намагаючись дістатися до провідника. Хлопці, що сиділи на броні, його за нашийник тримали, а потім зглянулися, відкрили люк, і пес з радісним виском ковзнув усередину, супроводжуваний відбірним матом, заповз під ноги провідника і зачаївся. Танки зупинили на самому краю Зони, та екіпажі назовні не випустили навіть для шикування, а відразу направили вглиб. Коли проминули Периметр, Кайман, що сидів нижче трави, раптом заскавчав, заголосив, сповнюючи гавкотом тісну кабіну, і його виштовхнули назовні. Інструктор вивалився вслід за ним, а потім заволав: «всім з машини»! І це врятувало їх, а потім ще дуже багатьох… Танк скатало в тугу кулю і відкинуло вбік, а Кайман рвонувся по примарній сяючій смузі вперед, устигаючи перетнути її до того, як вона обрушилася, і зникнути в темряві. Це було порятунком, але це зрозуміли не відразу. Набагато пізніше вчені довго сушили голову над рівняннями, намагаючись уявити об'єкт менше людської маси, що рухався швидше неї, вказавши кінцеву точку проколу раніше, аніж націлений в невідомість «міст» рухнув.

Виснажені люди, що пішли услід за Марковим клянучи все на світі застрягли в аномальному зашморгу передбанника, з останніх сил відбивалися від вилізлих на них досі небачених стрімких тварюк. І тоді, з густого туману, несподівано вискочила величезна зграя і несамовито накинулася в на шкілябр. З легкістю вклоняючись від пазуристих лап, вони задавили їх коричневою масою і погнали геть від людей. Під ноги інструктору з густого туману із захопленим щенячим виском кинувся Кайман, порядком здичавілий, але зберігший вірність і приведший зграю в останній момент. Як це йому вдалося, так і залишиться загадкою, але за той час, доки не було людей, маючи незвичайну хитрість він зумів самостійно винищити вовкулаків одного за одним і стати альфа-вожаком на Глушині. Лісники назавжди запам'ятали ранок, коли величезний чуйний Кайман вивів їх з аномального лабіринту на Глушину, яку вподобала зграя. З тих самих пір жодна собака не чіпала людини, а люди часто ділили з ними свій мізерний харч. Ручними сліпаки не стали, але і нападати не нападали. Нащадки Каймана перейняли від батька його зовнішність і розум, в разом з тим не втративши успадковану від диких, покручених мутацією родичів, схильність до псіоніки. Інструктор став важливою людиною, нещадно відбраковуючи цуценят, що мали щонайменші відхилення від строгих вимог до службової собаки. Це стало традицією. Люті сліпі псиці, що мали щенитися, самі приходили до воріт бази і вартові звали інструктора. Незабаром, він був змушений винести свій дім за територію бази ближче до боліт, за що його й прозвали Болотяним Доктором.

Аргус підняв голову і подивився у бік звивистої дороги, яку покривали проломивши асфальт дерева, добряче вимахавши за ці десять років. Дерева нікому не заважали, рубати їх ніхто не збирався, палива ледь-ледь ставало для генераторів, тому по дорогах ніхто не їздив — які БТРи з такою кількістю аномалій? Ніякий захист не витримає, он скільки стоїть їх по закутках. «Міст» тоді так тріпонуло, що насипало їх немов з коробочки, та тільки толку від них без солярки, хіба прорив перечекати. Адже броня теж непогано тримає і, якщо в ній немає дір, можна перечекати. І по домінусам з них стріляти через відсувні щілини миле діло, адже він, зараза, щоб мізки заграбастати неодмінно повинен бачити жертву, але частенько сам отримував на горіхи і відходив в лігво. Буває, ріжок йому в голову випустиш і мало — упиря, того завалити куди швидше, та тільки з біса ти в нього поцілиш, упир не дурень, до техніки близько не підходить.

— Що там? — Ірис підняв автомат, постукуючи вільною рукою по приладу нічного бачення намагаючись його запустити. Батка запищала, змилувавшись і висвітивши на мить затягнене зеленню зображення, відключилась вже остаточно.

— Аргушо — вдивляючись в мерехтливі очі вівчарки, попрохав Ірис — виручай, не працює зараза. Даремно ми з тобою за цю дохлу оптику Гордію два «кришталі» віддали. Хто там? Упир?

У голову стрибнув образ людей в хамелеоновій броні, що обережно крокували в темряві передбанника.

— Молодець, Аргушо, знати б ще, що потрібно тут путівцям.

Пес заскімлив і винувато забарабанив хвостом, показуючи, що не може дотягнутися до їх думок.

— Все нормально, вони надто далеко, йдуть не таячись, хочуть, щоб їх побачили. Від них, брате, всього можна чекати. У них одна думка — скрутити Зону і вирватися через «хмарний міст». Така от тупоголова логіка. Тільки куди їм. Ні, щоб мізками прикинути, вивчити, розібратися — силою хочуть вирішити. Одначе немає в людини таких сил, щоб змусити Зону робити те, що вона захоче. Адже вони так нічого й не зрозуміли за ці десять років.

Пес згідно гавкнув, і послав картинку, як він стрибає на груди людині в хамелеоновій броні.

— Ні, Аргушо, вони йдуть не криючись, може, вряди годи скажуть, щось путнє? Іноді і на них знаходить просвітлення, тільки логіка як у танка — не даремно ж таких в танкісти беруть. Що? А я давно вже ментал, хто зна, чи й зумію завести танк. Не закінчив я учебку тоді, мені ваше плем'я ближче, так що не смійся.

Аргус вишкірив в посмішці пащу, вивалив язик і струсивши водяний пил застиг, поглянувши вгору. У голову лісникові стрибнуло багрове, в яскравих сполохах небо, і мертві люди в броні, що зливалася з дорогою.

Ірис струсонув ПК, а потім кілька разів стукнув ним по прикладу:

— От же моду взяли. Якщо ти ментал, то нормальна техніка тобі вже ніби й не потрібна, собачими очима дивитися, мовляв, можна не гірше. Ну й дають от такий от мотлох, і це кращим людям.

ПК нехотя ввімкнувся, і на нім висвітилося п'ять яскравих точок, що неквапно рухалися по дорозі передбанника. Ірис подивився прогноз, даних про скорий прорив не було, і, зітхнувши, він зробив крок крізь кущі:

— Поганими ми будемо людьми, якщо от так от, із-за різниці думок дамо їм загинути під проривом. Ну, дурні вони, ну туполобі, та вже краще путівці, аніж постулат. Підемо, Аргушо, запитаємо, чого їм потрібно. Тільки на розмови часу в нас обмаль, і підходящого БТРа, як на зло, немає поблизу. Байбаки знову бронь проїли, доведеться вести їх в хутір. З домінусом впораєшся?

Аргус озирнувся і показав переконливий частокіл зубів, а потім з ляском закрив. Красномовніше нікуди.

— Ти той ще забіяка — домінус повільний, але живучий! Пам'ятаєш, як уникати пострілів? Якщо почнуть стріляти — крути зиґзаґи і відходь до наших, попередь їх про гостей. Знати б ще, куди Шелест запропав, зараз пара стволів не завадила б.

Аргус сховався в кущах, випереджаючи лісника і передаючи картинку: люди стривожено дивилися на небо, ніби відчуваючи скорий прорив і прискорили рух. Ірис перейшов на біг. Аргус завбачливо позначив аномалії, так що темрява не дуже йому заважала, а от дерева, що розрослися на дорозі, дуже.

Він вискочив на путівці і ті ж відразу зупинилися:

— У нас термінова справа до Маркова. Ми покладемо зброю на землю і відійдемо.

— Навіть так? Гаразд, буде вам начальство. Потім. Тепер руки в ноги — з хвилини на хвилину гряне прорив, а до хутірця далеченько. Якщо хто влетить в аномалію, даруйте, чекати не буду. Якщо вистрілите в спину — то самі не виберетеся.

— Не бійся лісниче, ти головне шлях покажи, а ми постараємося не відстати.

Путівці поспішили за сухорлявою фігурою в камуфляжі. Йти було страшно, аномалій було стільки, що здавалося вони наповзають одна на одну. Големи висвічували суцільний масив, але лісник впевнено і вертко протискувався між ними, піднімаючись по схилу з пожухлою травою. Один з путівців помітив краєм ока розмазану тінь, що ковзала збоку, але часу вести прицільний вогонь не залишалося, на небі зібралися багрові хмари і піднявся вітер — до прориву залишилося всього кілька хвилин. Задихані путівці нагнали верткого Іриса, що вивчав хутір через оптику.

— Слухайте сюди. Тут є підвал, де можна перечекати прорив, але до біса упирів і часто бродить домінус. Якщо помічу, що хто з вас віддав мізки — стріляю без попередження.

Путівці кивнули і прикриваючи спини увійшли до старого хутірця, освітленого струмуючим з неба тьмяним світлом. З якоїсь щілини почулося різке сопіння, і Коперник повідши «грозу» віялом зрізав набігаючого упиря. Той крутнувся в повітрі врізався в темну колоду поїденої древоточцями скособоченої хати. Ірис добив упиря контрольним в голову, і пірнув в темряву:

— Та ворушіться ж, зараз бабахне!

Големи тримали рівне зображення, і путівці швидко пролетіли через провал в стіні до відкинутої кришки люка і сплигнули вниз, відкочуючись від спуску. Як тільки останній виявився усередині, Ірис закрив кришку на запорний механізм, щось клацнуло і в темряві спалахнуло полум'я.

— Ну, любі гості, не стовбичте в дверях, витирайте ноги, сідайте, місця багато, лави широкі, навіть спати можна. Розповідайте — звідки, куди, навіщо?

Коперник сів до столика навпроти лісника:

— Я майор Коперник, уповноважений Кречетом вести з переговори про укладення миру.

— Ірисе — кивнув лісник — звання немає, самі знаєте у нас тут без чинів. Кожен робить свою справу, всі звання ми залишили там, за Периметром. Мир говорите? Так часто бувало, після укладення миру все летіло псові під хвіст і починалося знову. Який сенс укладати перемир'я, щоб знову його порушувати? Узяти хоч останній випадок…

— Ірисе — важко схилився над столом Коперник — ми все це знаємо, готові повністю взяти усю провину на себе і пристати на мир на будь-яких умовах. Навіть здатися, якщо знадобиться.

Лісник іронічно поглянув на Коперника:

— Цікаво, дуже цікаво, що ж такого сталося, що гордий Путь готовий здатися Лісникам? Здивуйте мене.

— Здивую — Коперник поліз в кишеню, витягнув голем і протягнув Ірису — впізнаєш?

— Ніби як голем, тільки навіщо мені зіпсований?

— Придивись уважніше — це сплячий голем, без носія.

— Я помітив на вас ці цяцьки, тільки лісникам вони ні до чого і без них непогано обходимося.

— Ментали! Навіть серед лісників вас жменька, а големи в нас у кожного. Їх стільки, стане на усіх лісників.

— І звідкіль вони у вас? — насторожився Ірис, прислухаючись до розкотистого гулу. Аргус передавав сполохи і вітер вгинаючий дерева. Прориву він не боявся, йому, одвічному мешканцеві Зони, той не шкодив. Пес згорнувся над люком в чуйний клубок, перечікуючи негоду.

— Від керівництва служби Просторової Оборони. Вчора ми повернулися від Периметра, де нам вручили і големи і надію. Схоже, нашому ув'язненню прийшов кінець. Ми маємо докази того, що «хмарний міст» це не просто явище природи, не аномалія, а невідомий механізм, яким хтось керує і маємо намір знайти цих «хтось».

— Це правда? — в очах Іриса стояв сумнів.

Коперник кивнув Варягові, і той поклав перед Ірисом пакет документів. Той з хвилину їх вивчав, а потім відсунув:

— Ми можемо надрукувати не гірше. Треба щось вагоміше, аніж сухий наказ.

— Є й вагоміше — Коперник до чогось прислухався — ти адже Федосєєв, так? Степан Федосєєв?

— Федосєєв, ну й що з того? — незадоволено насупився Ірис.

— Танцюй, Федосєєв — тобі лист із-за Периметра. Чи може він теж підробка і мені кинути його у вогонь?

Ірис перехопив руку майора, той посміхнувся, віддав конверт і обернувся до бійців:

— Накривай стіл, хлопці, почастуємо рядового Федосєєва, чим Бог послав, та і самим пожувати не завадить. Хто знає наскільки затягнеться прорив, а переговори легше вести на ситий живіт.

Путівці відтягнули з кутка стіл, застелили плівкою і стали викладати харчі. Коперник побачив, як по щоках ментала течуть сльози і відвернувся. Вагомішого доказу не знайти. Їм просто пощастило, що Федосєєва ще пам'ятали, чекали. Листи вони теж, пришли далеко не всім. Скільки років пройшло, хтось помер, так і не дочекавшись їх повернення, та чи чекають тих, хто оголошений загиблим при виконанні? Колишні офіцерські дружини зняли траур, і вийшли заміж, діти виросли без батьків, пам'ятаючи тільки по смутних спогадах і фотографіях в пошарпаних сімейних альбомах з нерівним папером, зі слідами дано висохлих сліз. Але більшості листи прийшли, адже йшли зовсім зеленими хлопчаками, піднятими по тривозі і закиненими волею долею в Зону, перетворившись за десять років в суворих, битих життям чоловіків, що бачили таке, що й не снилося в найстрашніших кошмарах.

Майор, краєм ока спостерігав як Ірис у відблисках вогнища читає лист, покивав головою:

«Зона, Зона, що ж ти з нами зробила, переламала, перекроїла під себе, по власному образу і подобі, забираючи право бути людиною. Та чи й люди ми тепер»?

Довгими ночами, під спалахи такого самого от прориву, в казармах велися дискусії на тему, що ж, власне, з ними сталося і що буде далі. Була безліч припущень, від цілком розумних до маячних, хоча Зона сама була живим протиріччям багатьох законів буття, принаймні, в людському їх розумінні. Тому, не дивлячись на численні небезпеки, путівці намагалися потрапити в загін по зачистці Екс-один, і мати можливість перекинутися парою трійкою фраз з Шуманом і його асистентами, які на кожен от такий от виверт мали тверду наукову думку. Слухати їх непідготовленій людині, що не побувала в їх бункері в томливі години очікування, коли від далеких будов пливе їдкий туман і все вібрує від включеної на повну потужність «сфери» було важко. Як заведуть тарабарщину на своєму, псевдонауковому, то без літра «лози» і не розібратися. Чому псевдонауковому? Та тому що все будувалося на припущеннях і допущеннях. Адже як доладно у них виходило, один в один, але здебільшого в теорії. Хоча, чого гріха таїти, багато чого вони зробили для путівців. Взяти ті ж аптечки — без них, ой як непереливки було б. Навіть у вояк вони під строгий розпис, а Шуман розпатрав одну, і приладнав до неї універсальний діагност, що сам видавав висновки і вводив потрібні препарати, вироблювані професором. Адже не пошкодував, старий сухар, цілий бокс для цього, цінну апаратуру назовні викинув. А сировина, та цієї сировини ціла Зона, встигай лиш підносити! От і пруть сталкерюги Шуману все що потрібно, а він списочок на дверях прикріпив — що потрібно, і на що міняє. Ліки в нього не були не гірші, аніж за Периметром, а зовсім навіть навпаки. Якось один сталкерюга одну ось таку от аптечку з діагностом військовим продав, так що після цього почалося! Військових засипали вимогами від наукових інститутів провести в Зону експедицію для детальних досліджень, чи силою доставити Шумана за Периметр. От же яйцеголові, скількох вже зжувала Зона, а одначе ж лізуть! Але незабаром галас схлинув, військові полегшено зітхнули і стали робити універсальні аптечки з діагностом Шумановського зразка. Через сталкерську мережу вручили професорові грамоту про присвоєння йому Нобелівській премії, на що той дуже нечемно порадив багатьом світилам цією самою грамотою підтертися, додавши, що в них не вистачить коштів по кожному його відкриттю консиліуми збирати. Військові, розсудивши, що йти туди надто далеко і небезпечно, порадили залишити Шумана в спокої в його НДІ Екс-один, за назвою місцевості, оскільки сам професор покидати її ажніяк не бажає.

Коперник поправив ремінь і підійшов до столу:

— За мир! І що б нам стріляти по загальному ворогу, а не один в одного!

Ірис випив «лозу» і підняв на майора очі:

— Чому така упевненість, що ми знайдемо цих ваших «хтось»? Десять років ні слуху, ні духу і от на тобі — такі собі всемогутні хазяї Зони. Звідки така «достовірна» інформація?

— Від Звіздаря, знаєш такого?

— Хто ж не знає Звіздаря, він в кожну діру намагається ніс засунути. Отже, він розкопав?

— Він — кивнув Варяг, але не сам, читав же «особливий розвідувальний загін», ми ці крихітки по частинах збирали, поки не стала мозаїка вимальовуватися. У останні дні взагалі, ніби небо на землю впало: з'явився «хмарний міст» з нього виїхала вантажівка з людьми, і ми підібрали одного вцілілого, Звіздар підібрав.

— А що підібрали ж? — зацікавлено підсунувся ближче за Ірис, відразу забувши про їжу.

— От тут і починається найцікавіше. З того боку «моста» по вантажівці хтось вистрілив, ніби блискавицею пропекло, плазмова зброя у дії — як не крути, у нас такої немає. Отже, є у тих, хто наздоганяв.

— І що виживший?

— Нічого, живий, але пам'ять як наждаком стерло, а при нім жетон.

— А в жетоні?

— Які ви прудкі — відразу візьми, та й в рот поклади. Звіздар з такою оказією добирався, ворогові не побажаєш — то тварюки вилізуть, то вивертні обкладуть, чув про таких?

— Чув, але бачити не доводилося, наші собачки ліпше ваших залізяк їх визначають, їм мітки не потрібні — вони й так людину бачать наскрізь.

— Ну і що говорить твій чотирилапий друг? Брешемо ми?

Путівці з цікавістю поглянули на Іриса.

— Ні, говорите правду, хоча й не знаєте всього. Розберемося. Прорив майже вщух, дивно.

— Що тут дивного? — кремезний Варяг включив ПК і подивився дані.

— Дивно, що розвідник ходить у броні путівців, не менш дивно, що прорив так скоро затихає. Не знаю, як в інших частинах Зони, але тут він як зарядить, так зарядить. Немов вас очікував, і ознак не було, і Аргус нічого не говорив, а він у мене домінуса за кіло…

Тут лісникові осікся на півслові і кинувся до люка, відкриваючи його навстіж:

— Вискакуйте швидше! От же накаркали, притягнув на голову — на нас йде!

— Та хто йде, толком скажи?

— Морда ця безкровна. Швидше, швидше… займайте позиції і не дивіться в очі йому, а то живо мізки загребе.

Путівці вискочили вгору і зачаїлися в вуглах, намагаючись не показуватися в вивороченому отворі стіни, крізь яку повільно вповзав молочно-білий туман.

— Коперник — стукнув по плечу Ірис — автомат у тебе добрячий, постріляти дай.

— Пізніше — вдивляючись в смутні тіні, що проступали крізь туман, прошепотів майор.

— Ну, дивися, якщо знаєш, куди потрібно бити домінуса наповал — не питання.

Коперник зняв «грозу» і простягнув декілька запасних магазинів. Ірис гмикнув і сховався в тумані.

З вугла ледь чутно подав голос Дуда:

— Даремно ви йому «грозу» віддали, товаришу майор. Це ж лісник — їм вірити не можна, він же зараз з усіх ніг втікає, і з льоху вилізти спеціально змусив, щоб домінусу згодувати, внизу могли б відсидітися.

Крамарь, що видивлявся в тумані чорні стіни скособочених хатинок, цикнув на молодого:

— Багато домінусів ти за своє життя завалив? Ага тож-бо й воно, а туди ж, вчити! Звіддаля всі майстри дивитися та зі СВД стріляти, а ти спробуй зблизька його завали, коли він на тебе суне. Ірис обійде збоку, та й подивиться, що до чого. Домінус один не ходить, а неодмінно зі свитою і якщо на нас піде, так з декількох сторін стріляти спідручніше.

— Так я що, я нічого, автомат жалко.

— От тебе потрібно було послати, тебе б домінус точно не торкнув — у тебе мізків немає! Якщо бути — то загули, а «гроза» для цього зблизька саме те. В усякому разі, краще «калаша». Внизу ми б з голоду ноги протягнули. Навів би сюди зомбі, і сиділи б вони тут вдень і вночі чекаючи нас свіженькими, а може, узяли б, що поважче, і люк виколупали.

Дуда затих, а на ПК пілікнули мітки з’явившихся людей.

— Коперник, це Череда зі своїми! Потрібно їх попередити!

Коперник скептично оглянув кинутий «калаш» лісника і ледь чутно прошепотів:

— Пізно попереджати, дивіться, як хаотично рухаються мітки — вони вже під домінусом.

— Так що ж, по своїх стріляти? — Дуда нервово облизнувся — Як же так?

— А ось так, береш на мушку і стріляєш, бажано в голову.

— Так, товаришу майор, свої ж…

— Бачиш, бузок попереду росте, красиво й розложисто?

— Ага.

— Так от, зірви і урочисто вручи їм букет, раптом вони розчуляться і згадають!

— Так цей…. вони ж зомбовані!

— А я тобі про що? Пізно вже їх відкачувати, сказано ж — бити в голову. Це слабке місце екзоскелета. Вони самовільно пішли з бази, екзу начепили і пішли, всупереч наказу не провокувати лісників.

З цими словами Коперник розрядив скупу чергу у фігуру, що проступила крізь туман, в'яло переставляючи ноги і брела до їх укриття. Фігура ледь помітно сіпнулася, піднімаючи ствол автомата, щось заревла і вистрілила у відповідь. Він ледве встиг ухилитися, коли кулі прошили трухляві колоди, і відкотився убік.

— Розосередитися, прицільними в голову!

Коперник перекотився за купу заготовленої для будівництва цегли, що давно розповзлося і не відбулося, і випустив чергу в голову найближчої танкоподібної фігури в екзоскелеті. Зомбі рухнув на землю і забився в агонії.

— Вперееед.... тільки впееереед…

У тумані надривно завив собака, і пролунали скупі черги «грози».

Досвідчений Крамарь кинув під ноги «танкам» гранату і кинувся за бочку з водою, колеса якої давно вросли в землю. Осколки рубонули простір, декілька фігур рухнуло, і майор прицільно добивав в голову, не відвертаючись і дивлячись як на всебіч летить криваве місиво. Деякий час фігури сіпалися, щось бурмотали, тужливо схлипуючи, а потім затихли. Дуда вилетів прямо на чергового зомбі із зображенням щита на броні, що виходив із-за рогу і застиг в розгубленості. Зомбі не кваплячись підняв ствол, глухо ухнув постріл, і кулі з дзвоном пішли в небо.

— Та що ж ти стоїш? Шмаркач! Допомагай, давай!

Крамарь щосили притискав до землі фігуру у броні, котрій він в останню мить встиг подрубати ноги прикладом автомата, добре що захисний шарнір знаходився спереду. Дуда накинувся всією вагою, а Крамарь, стираючи з лиця криваву кашу, намагався перебити силовий кабель. Нарешті йому це вдалося, він знесилено рухнув поряд із зомбі, ловлячи ротом повітря, а той розплющив білі очі, мукаючи щось нечленороздільне. Коперник вискочив із-за розбитої кулями купи цеглини і вилетів за околицю. Ірис сидів прямо на землі, низько опустивши голову і впустивши «грозу», а поруч лежали тіла в зеленому камуфляжі лісників і скривавлений труп собаки.

Майор не дивлячись на грязюку сів поряд з ним, витягнув портсигар і закурив. Ірис взяв сигарету тремтячими пальцями:

— Твої всі цілі, майоре?

— Як сказати. Ті, з якими прийшов — ніби цілі. Варяга, розвідника, осколком тільки черкнуло, а такі живі. Ті хто валяється, давно вже не наші. Домінус забрав, а ще раніше — шпики. Адже я Череду давно пасу, він з шпиками знюхався, коли його брати хотіли — в останню мить втік, і нас лобами зіштовхнути хотів. Шпикам це тільки на руку.

— Зрозуміло. Шелест з хлопцями йшов мені на зміну і помітив свиту. Самі думали впоратися. Домінус зі свитою тут не новина, та якщо вони в екзоскелетах… Скільки народу могло загинути, поки б ми їх поклали. Спасибі, загалом…

— Та що вже там... адже вони Шелесту, хлопців і Аргуса поклали. Наша вина, швидше потрібно було його брати і вас попередити.

— Аргус? Ні, це Квебрит. Аргус зараз в ярку домінусом снідає. Дивитися не раджу, приємного там мало.

— А як ви його завалили вдвох?

Лісник встав, обтрусився від бруду, придивлявшись до темніючого вдалині лісу:

— Кілька чоловік відволікає на себе свиту і відводить чимдалі, а провідник з собакою йде на домінуса. Головне змусити його відвернуться, собака не боїться його пси-атак, і доки він намагається струсити її із загривка, потрібно встигнути підскочити ззаду і знести впритул голову. До речі, гарна річ, відразу видно, із-за Периметра, а не місцева самоділка.

Майор відсунув руку з «грозою»:

— Залиш собі, ще згодиться. Її модифіковано під патрон з «калаша», так що проблем в тебе не буде.

Вони повернулися на хутір. Від тіл на землі залишилася тільки обвуглена земля — слід від «нірвани», а Крамарь ляскав по щоках землистого кольору фігуру, з якої встигли стягнути екзоскелет.

— Дивись, майоре, яка пташка — сам Череда. Думаю, вам буде про що погомоніти, а я відійду морду вмию, а то вся в кваші.

— Про що говорити — йому домінус зніс мізки.

— Зніс та не зовсім — Крамарь кинув майорові тьмяно зблиснувшу металом штучку — це в нього на голові було. Як тільки домінус здох, він до тями приходити почав. До Шумана цю штуку нести потрібно — у нас не маркірують «made in USA».

Майор з цікавістю вивчав на кругляш ледь більше монети:

— Дивна штуковина, ніколи такої не бачив. А ти, Ірисе? Не попадалося вам такі, адже у вас тут теж шпики.

Ірис поглянув на кругляш:

— Бачив. Такий самий ми зняли зі шпика, що вбив Маркова.

— Що? — Коперник навіть на місці підскочив — Як вбив? Марков мертвий?

— Тиждень тому. Снайпер. Його як індичку у відповідь нафаршували, проте Маркову це не допомогло. Така історія.

— І хто зараз за головного?

— Брюс. Він не так норовистий як Марков, і згоден з багатьма — розкол потрібно припиняти.

В цей час фігура на землі заворушилася і хрипко засміялася:

— Майоре, якими вітрами? От і перетнулися… всі ви отримаєте… горлянки рвати один одному будете. Марков відходив своє… і Кречетові теж... недовго залишилося… вже йде…

Несподівано Чергу вигнуло дугою, затрясло в судомах, і він обм'як.

Варяг поторкав пульс на шиї:

— Мертвий.

— І що це було? — Коперник сховав кругляш до кишені.

— Звідкіль мені знати? Може Шуман скаже, големи все записали.

— Гаразд, з цим пізніше. Ірисе, потрібно ваших хлопців поховати, а то якось не по-людськи.

— Цим займуться інші. Аргус покликав підмогу, скоро з бази сюди підтягнутися наші.

Майор кивнув і вказав на екзоскелет, що лежав купою на землі:

— Дуда, візьми екзу, тільки не розгуби по дорозі. Сам запчастини збирати будеш.

Дуда підібрав екзоскелет і потягнув до Крамаря, котрий змивав з лиця кров.

— Ну що, Дудо, дійшло, що іноді не буває назад? Тут можна тільки вперед і якщо відстав, оглянься по сторонам, товариші пішли далеко вперед, з усіх боків змикають кільце аномалії і виблискують голодні очі, чекаючи, щоб ти залишився один. Зжеруть, і слідів не залишиться. Ось так воно і буває. Один в Зоні не воїн!

Він кивнув, змиваючи з екзоскелета кров, і думаючи про те, що коли б не надійне плече друзів — то це була б його кров, запечена на червоному щиті колишнього товариша.

Коперник, похмуро розглядаючи синіючий попереду Чортовий ліс, скомандував:

— Висуваємося, хлопці. Піднімається сонце, йти буде видніше, і доки воно світить над головами, завжди залишається місце для надії, вірно Ірисе?

Ірис не відповів, потріпав по вухах смішливу морду Аргуса, поправив незвично легку «грозу» і не озираючись слизнув в аномальне поле Глушини.

кінець першої книги

Росія, Міасс, лютий — травень 2011 року

Content

Ретроспект: Витоки

До читача

Пролог

— 01 —

— 02 —

— 03 —

— 04 —

— 05 —

— 06 —

— 07 —

— 08 —

— 09 —

— 10 —

— 11 —

— 12 —

— 13 —

— 14 —

— 15 —

— 16 —

— 17 —

— 18 —

— 19 —

— 20 —