Владислав Івченко

ОДНОГО РАЗУ

НА ДИКОМУ СХОДІ

2016

Розділ 1

Втеча

– Копайте собі могили! – крикнув матрос Жникін і грізно подивився на полонених.

Широкий степ з уже вигорілою під палючим літнім сонцем травою. Посеред степу стояв віз, у який було запряжено двоє заморених конячок, що в’яло крутили хвостами, женучи в’їдливих ґедзів. На возу сидів чоловік років тридцяти у сірих штанях, латаній сорочці, підперезаній шкіряним поясом з кобурою. Чоловіка звали Четвер Загорулько, або просто Чет. Він був широкоплечий, довгорукий, з великою головою, прикритою солом’яним кашкетом. Чет повернувся з царської війни, жив собі вдома, нікого не чіпав, а тепер був мобілізований до Червоної армії.

Чет дивився на сімох полонених, що стояли біля возу. Всі у брудному, скривавленому одязі. На обличчях зчорніла кров і пилюка. Кров у шістьох чоловіків. Сьома – жінка. Її звали Міра. Струнка білявка з тонкими рисами обличчя. Її не били. Тільки, мабуть, тягли, бо сукня в кількох місцях була порвана та брудна. Міра мружилася на сонці й спокійно дивилася на десяток солдат з рушницями, що стоять навпроти, виблискуючи багнетами своїх трьохлінійок. Солдати були одягнені, хто у що. Одні в бувалих одностроях різного фасону і кольору, інші просто у сорочках, підперезані хто поясами, а хто просто мотузками. Тільки будьонівки у всіх були однакові, новенькі, видані нещодавно. З великими червоними зірками. Солдати б присіли у тіні воза та закурили, вони були з селян і звикли берегти сили, але наказував тут матрос Жникін, невеличкий чоловік у шкіряній куртці, безкозирці на голові і з маузером на боці. Це він сказав копати могили, а зараз люто дивився на полонених.

– Копайте, копайте! Ви думаєте, ми будемо копати? Е ні, хоч перед смертю попрацюйте, гади контрреволюційні! Нумо, узяли лопати! – закричав матрос неприємним голосом нервової людини. – їх треба зарити, щоб вони не стали розсадниками всілякої зарази! Від контри і після смерті шкода може бути робоче-селянській державі! – пояснив Жникін солдатам, які, було, здивувалися, навіщо це треба заривати, коли завжди просто розстрілювали і наступали далі. Солдати зашепотілися між собою. Жникін роздратувався і тупнув чоботом. Ці тупі селюки, вони геть нічого не знали, окрім своїх хуторів, якими марили і вдень і вночі, все намагалися втекти, а радянську державу захищати не хотіли. І це в такий час! У Жникіна кулаки стиснулися, він читав революційні газети і знав, що вороги обступили молоду республіку, а в тилу намагалися ослабити її саботажем та епідеміями.

– Я кому сказав? Копати! Копати! – Жникін підбіг до першого полоненого і вдарив його в обличчя кулаком. Чоловік навіть не відвертався. З носа почала юшити кров, полонений байдуже витер її. – Копати! – кричав матрос і схопився за маузер. Полонені маузера не злякалися, вони розуміли, що зараз їх хоч так, хоч сяк розстріляють, чого вже тут було боятися. Але цей малахольний матрос – він же дурний, наче сало без хліба, – не заспокоїться і на мить, буде волати та бити, хай йому грець. Полонені скривилися, неквапливо узялися за лопати і почали длубати собі могили. Ті, хто з селян, з жалем дивляться на жирну степову землю. Оце б таку орати! Який би врожай можна було виростити, скільки б пудів збіжжя! Але ні, замість насіння озимини прийме вона їхні тіла, а наступної весни виплюне буйною зеленню трави. А як війна закінчиться, то і золотом хліба. Ех, коли закінчиться війна! Без них. Мужики думали про мир, про те, що тоді землі буде досхочу, бо ж поменшає народу істотно. Добре тоді буде, але без них.

Наймолодший з полонених, смішний гімназист із підсліпуватими очима, почав скиглити. Він утік від батьків, бо перечитав вдома кілька пригодницьких романів про сміливих та гордих бурів, які протистояли плебейським англійським загарбникам. Він думав, що потрапить на красиву та героїчну війну, стане героєм, якому будуть присвячені перші шпальти газет. Він у подробицях уявляв кожен свій подвиг на передовій, і подвигів тих було багато. Прийшов до золотопогонників, до білих, бо ж сам був із дворянського, нехай і збіднілого, роду. Та замість подвигів його відправили підносити снаряди на батарею, бо ані стріляти, ані рубатися на шаблях він не вмів. Він хотів навчитися, дуже хотів. Але в першому ж бою батарею посікли червоні, які напали на неї з тилу, хитрим, варварським маневром, якого ніхто не чекав. Так гімназист потрапив у полон і тепер мав безславно померти. Жодного подвигу, він навіть вистрелити не встиг, а тепер його пристрелять, наче бродячого собаку. Ця думка виявилася для нього заважкою. Він упав на землю і почав ридати. Інші полонені не дивилися на нього, мовчки копали свої могили, кидали лопатами чорні хлібини масного степового чорнозему. Зі смертю, що наближалася, кожен залишався сам на сам.

– Нумо припини, сучий сину! Бери лопату та копай! – підбіг до хлопця Жникін і вдарив його носаком у бік. Хлопець скрутився, а потім кинувся до чобіт матроса, схопив їх руками і почав цілувати.

– Дядьку, пощадіть! Дядьку, помилуйте! Не хочу вмирати! Пощадіть! – Хлопець бився в істериці, все цілував і цілував чоботи трохи ошелешеного Жникіна, який засумнівався лише на мить. А потім стиснув зуби. Бо знав, що світова революція не для слабкодухих, її не зробиш у білих рукавичках і треба бути готовим до крові.

– Нумо припини! – відкинув хлопця ногою, наче кошеня. – Бери лопату і копай! Копай!

Ударив носаком, потім кулаками, ще і ще. Хлопець закричав і ось уже копав разом з усіма. Чорну, розкішну землю, що швидко сіріла на щедрому степовому сонці та вітрі.

Шість чорних дірок у пожовклій траві, шість очей, якими смерть дивилася на свої майбутні жертви. Шість, бо Міра ями собі не копала.

– А ти чого не копаєш? – помітив Жникін і вмить роздратувався. – Думаєш, як панна, так і могилу тобі мусять інші копати? Все життя кров народну пила, палець об палець не вдарила і в останню мить попрацювати не хочеш, сучко! Нумо копай! – матрос жбурнув ногою лопату до Міри. Дівчина подивилася на нього. Презирливо, як на дурного собаку, що біжить за екіпажем і гавкає біля колеса невідомо для чого. Жникіна аж пересмикнуло від її погляду. Наче того ж собаку, якого візник приласкав на всю спину батогом. – Ах ти ж курво! Ще посміхатися мені будеш! Та я тебе! – Жникін аж затремтів від люті.

– Матросе, ми з вами не на «ти» і ніколи не будемо, – сказала Міра спокійно. І всі здивувалися цьому спокою. Солдати он аж закрутили головами, бо ж видно було, що Жникін запальний, і з ним так не можна балакати, бо вб’є. Але балакала. – Це по-перше. А по-друге, останні хвилини свого життя я не хочу витратити на те, щоб санітарію вам, червонопузим, забезпечувати. Краще сонцем помилуюся.

– Ах ти ж суко! – вибухнув матрос і кинувся до дівчини з занесеним кулаком. Вона навіть не спробувала втекти чи затулитися руками. Стояла і посміхалася. Всі вирячилися на них, і жоден не помітив, як Чет відстебнув кобуру і поклав руку на револьвер. А другу руку сунув у сіно на возі. Сидів і спостерігав, весь напружений, наче стиснута пружина.

Матрос підбіг до Міри і зупинився перед нею з піднятою, готовою для удару рукою. Кілька секунд вони дивилися в очі одне одному. Жникін тремтів, Міра була спокійна, наче аж з цікавістю роздивлялася матроса. Зовсім його не боялася, чим дратувала того ще більше.

– Твар! Підстилка офіцерська! Сучка! Шльондра! Ти мені не вказуй! – розбурхував себе матрос, але так і не наважився вдарити, відступив на крок. Чет прибрав руку з револьвера. – Суко! Суко! Суко! – забурмотів матрос, невдоволений сам на себе, що не зміг ударити. Тепер боявся і подивитися в очі Мірі, відвертався. – Не хочеш копати – залишимо так! Як собаку! Стервом валятися тут будеш! І я тебе власними руками пристрелю! Чуєш, курво? Особисто тобі кулю в потилицю пущу, сучко лінива! Та я таких, як ти, знаєш скількох до стінки поставив, наволоч буржуазійну!

Міра почула це і зблідла. Зчепила зуби, приплющила очі. Згадала, як гостювала у дядька Анатоля на Волині, в його великому маєтку. Батьки відіслали її з Петербурга відпочити на природі і набратися сил. А то ж худе, бліде, раптом на сухоти захворіє. А у дядька Анатоля і молоко, і мед, і ягоди, свіже повітря і товариство з чотирьох двоюрідних сестер та кузена Мікі. Звісно, трохи лякало, що війна була неподалік, але фронт нібито стабілізувався, у газетах писали, що австріяки з тевтонами далі не підуть. До того ж батько Мірин якраз утратив роботу, вдома було сутужно, позичати гроші батьки не вміли, то й вирішили, що вже самі бідуватимуть, а дитину мучити не треба.

Відправили, і все було добре аж до того самого вечора, коли все трапилося. Тоді вже тривожні часи почалися – і на фронті розгардіяш, і в тилу. Розповідали страшні речі, що солдати власних офіцерів убивають пострілами у спину, а потім тікають додому чи не цілими частинами, кидають фронт напризволяще. Дядько Анатоль, коли таке чув, то кривився і важко зітхав, бо сам же був колишній офіцер, російський дворянин, державник, і серцем переймався за долю імперії. Тітка Ельшбета бачила, як чоловік хвилювався, і політичні розмови заборонила. А того вечора діти влаштували виставу. Казкову. Міра грала принцесу, усі хотіли бути принцесою, але роль віддали Мірі, бо хто, як не вона, на казкову принцесу була схожа.

Вистава пройшла чудово, і дядько Анатоль, і тітка Ельшбета, і кузен Мікі, який вже вважався дорослим і участі у виставі не брав, щиро аплодували. Раптом на вулиці загавкали собаки. І пролунали постріли. Дядько Анатоль побілів, кинувся до парадного входу, коли це з чорного, який вів до двору, вломилися люди. П’яні, брудні та озброєні. Заволали: «Горілки! М’яса!» Дядько Анатоль наказав їм іти з будинку геть, та вони проштрикнули його багнетом. Ось так просто, навіть не говорили нічого. Дядько, такий рославий і сильний, здивовано дивився на миршавого дезертира, який насадив його на багнет, наче курча на рожен. Потім ноги підігнулися і дядько впав. Заплакали сестри, закричала тітка Ельшбета. Тільки Міра мовчала. Дивилася на труп дядька. Дезертири почали грабувати будинок, а їх зігнали в одну з кімнат, де зачинили. Це була кімната кузена Мікі. Він дістав зі свого столу револьвер, який подарував йому хтось з родичів на повноліття. Тітка Ельшбета намагалася зупинити сина, але він був невмолимий, обличчя побіліло. Навіть гримнув на мати, щоб не заважала. Тепер відчував себе єдиним чоловіком у родині і мусив захистити їх усіх. То постукав у двері і вбив нападника, який відчинив. Потім ще двох поранив, доки не закінчилися набої. Мікі застрелили. Бо хоч і дезертири, а понюхали пороху на фронті, стріляти вміли і здолали переляканого підлітка, досвідченого хіба що у полюванні на качок.

Тітка Ельшбета страшно закричала. Її витягли і почали ґвалтувати. Мало не на очах дітей. Потім усіх дівчат відвели до сараю, де зачинили у темряві. Згодом принесли туди і ледь живу тітку. Дезертири почали пити-гуляти у будинку. Слухали патефон, відкорковували шампанське, брудно лаялися, співали якихось сороміцьких пісень. Було дуже страшно, дівчатка сиділи і плакали над ледь живою матір’ю, яка стогнала на підлозі. Міра ж лазила стінами, складеними з дикого каменю. Шукала хоч якусь шпарину, щоб утекти, відчувала, що не можна залишатися. Але каміння було викладено щільно, дядько Анатоль любив у всьому порядок і якість.

Міра видерлася аж до даху, мацала дошки і черепицю. Знайшла одне слабке місце, хитала і розхитала, зідравши ніготь. Таки вибралася на дах. Хотіла далі сплигнути, відчинити двері до сараю і разом з усіма втекти, але почула п’яні голоси, що наближалися. Міра завмерла на даху. Вже почало світати, і якби дезертири були уважні, вони б помітили її. Але вони були п’яні і розпалені кров’ю. Говорили між собою, що свідків залишати не можна. Бо всяке може бути.

Відчинили двері до сараю, почали витягати дітей і тітку Ельшбету. Вони хотіли заколоти їх багнетами, але не змогли. Чомусь їм стало лячно штрикати дітей багнетами. Навіть п’яним лячно. То поставили їх біля стіни колишньої каретної, де раніше стояв автомобіль дядька Анатоля, який він добровільно віддав на потреби фронту. Тітка Ельшбета, яка ледь трималася на ногах, кинулася до солдат, цілувала їм ноги, благаючи, щоб дітей не чіпали.

– Вони ж малі! Вони ж діти!

Її відштовхнули до стінки і почали стріляти. Тут Міра закричала. Вона бачила все, і вона не могла втриматися. Її крик почули.

– Он де курва! Нумо злазь! – закричали дезертири. Один вистрелив. Якби вони не були такі п’яні, то Міру б убили на даху. Але куля розбила черепицю поруч з Мірою. Дівчина наче прокинулася і почала дертися дахом, перелізла через гребінь, потім протилежним схилом і стрибнула в кущі за сараєм.

– Нумо стій, зараза! – Дезертири побігли за нею. Не те щоб вона була їм дуже потрібна, однак інстинкт мисливця розбурхав їх. Хотілося ще крові, і вони бігли за Мірою, яка намагалася сховатися серед алей парку. Того самого парку, який дядько Анатоль так любив. У парку, вичищеному і доглянутому, було важко сховатися. Міра побігла до бесідки Кохання – так цю дерев’яну споруду називав дядько. Тут Міра якось цілувалися з кузеном Мікі і їй було страшно і дуже хвилююче, аж до тремтіння у ногах. Вона ще ніколи ні з ким не цілувалася. Хоч їй було вже сімнадцять, і подруги розповідали і не про таке!

Міра стрибнула під сходи альтанки у добре їй відому ще з дитинства схованку. Заповзла у куток і там тихенько тремтіла, намагаючись не вити від жаху та відчаю. Чула, як бігали п’яні дезертири, шукали її, голосно лаялися. Потім плюнули і стали повертатися до будинку, де чекала ще випивка. Усі повернулися, окрім одного, молодого хлопця з підбитим оком. Того самого, який наштрикнув на багнет дядька Анатоля. Цей хлопець хапав Міру за сідниці і груди, коли вів до сараю. Реготав і казав, що це не цицьки, а наче комарі покусали.

– Чого ти їх не виростила на панських харчах?

Потім він підходив до сараю і шепотів, щоб Міра вийшла до нього. Обіцяв за те відпустити когось із сестер. Міра б пішла, вона дуже любила сестричок. Але тітка Ельшбета, яка прийшла до тями, заборонила. Тітка сподівалася, що постріли чули у сусідньому селі, сповістять до повіту, і звідти ось-ось прибудуть поліція чи козаки. Але ніхто так і не прибув.

– Ну, де ти? Виходь! – закричав солдат. Він забіг у бесідку й оглядав парк. Вже світало. – Де ти?

Солдат ще раз огледів парк, а потім подивився на підлогу альтанки, прикинув висоту підвалу і зареготав.

– Сучко, ти ж тут, ти ж десь тут! Я ж тебе чую! Ти тут! Ти під підлогою! – солдат зареготав і почав стрибати на місці, з усієї сили гупаючи по підлозі новими чоботами, який узяв у пограбованому будинку. – Нумо вилазь, коза! Вилазь, кому я сказав! Я тобі зроблю, я тобі влаштую!

Він відчував страшне збудження і хрипко реготав, гупав чоботами все сильніше. Ох і правильно вони звернули з дороги, ох і правильно! Мало того, що будинок – повна чаша, так ще і бабів повно! Спочатку та панна. Хоч скількох народила, хоч і не молода уже, але тіло ще красиве. Селянські баби у такому віці, як загнані конячки, все на них висить. А ця була наче молодуха, лите тіло! Добре паннам живеться. Але зараз буде йому справжня молодуха! Може, навіть незаймана ще! Дезертир аж завив. У нього ще жодного разу не було незайманої. Багато чув про це, але жодної. Ось тепер все зміниться! А ще цнотливі дівчата хороші тим, що від них нічого не підчепиш. У нього і так з прутня капало, не хотів ще ризикувати.

– Моя ти будеш! Виходь, сучко, виходь! – вже не кричав, а хрипів солдат. Боявся, що товариші прибіжать і доведеться ділитися з ними дівкою. А він же хотів бути з нею сам, щоб тільки йому вона належала! То хрипів і з усієї сили бив ногами по дошках, щоб налякати дівку, примусити вилізти її з-під альтанки. Не знав дезертир, що в одному місці дошки підлоги підгнили. Дядько Анатоль все збирався сказати прикажчику їх лагодити, та не встиг. Солдат укотре стрибнув, вдарив чоботами об підлогу, одна з дощок зламалася і він провалився ногою. Заверещав, бо злякався та й забився боляче.

– Ну ти, сучко, доплигалася! Ну я тобі зроблю! Суко! – він лаявся, кричав і намагався звільнити ногу. Міра, що лежала на землі, прикривши голову руками, і тремтіла, тепер крізь щілину в підлозі побачила, що гвинтівка солдата впала і лежить осторонь. – Я тобі зроблю! Курво! Сучко! Я тобі влаштую!

Міра швидко поплазувала до виходу. Ось вона вже висунулася з підвалу, побачила, як солдат копирсається і не може витягнути ногу, бо чобіт зачепився за цвях у балці. Міра вилізла з-під підлоги і кинулася у бесідку. До гвинтівки. Солдат побачив її. І який п’яний не був, але злякався.

– Нумо віддай гвинтівку! Віддай! Віддай, я сказав! Та ти ж стріляти не вмієш! – кричав він і простягав до Міри руки і смикав ногою, яка провалилася по коліно і міцно зачепилася. Міра подивилася на дезертира. Кивнула. Стріляти вона дійсно не вміла. Ніхто не вчив її стріляти, вона ж дівчинка. Але не обов’язково стріляти. Вона бачила, що зробили з дядьком. Ось цей миршавий солдатик і зробив! Вона бачила і запам’ятала! Різкий рух, і Міра встромила багнет у живіт дезертиру. Так само, як він дяді Анатолю. Дезертир зойкнув і перелякано подивився на метал, що входив у його тіло. Схопив гвинтівку руками, хотів вирвати, але Міра міцно тримала і тільки натискувала. Тільки здавалося, що вона тендітна та слабка. Ні, вона була сильна, зараз вона була дуже сильна. Дезертир обхопив дуло руками, намагався зупинити багнет та Міра зі всієї сили тисла. Солдат поступово завалювався назад, хрипів, почав плюватися кров’ю. Міра притиснула його до підлоги і відчула, як багнет уперся в дерево. Солдат захрипів, кров зацебеніла з губ, він кілька разів смикнувся і завмер. А Міра далі тиснула на гвинтівку. Вся тремтіла, важко дихала і тиснула, тиснула, тиснула. Потім подивилася на дезертира. Він був мертвий. Залишила гвинтівку і сіла прямо на підлогу. Потім почула крики дезертирів, які пиячили в будинку. Скривилася. Підвелася і спробувала витягти багнет. Спочатку не вдалося. Тоді стала на труп і з усієї сили потягла гвинтівку. Таки висмикнула. Витерла піт із лоба. Узяла гвинтівку обома руками і пішла до будинку. Постріли, крики. Чоловічі.

Лише увечері Міра дійшла до повіту, шукала поліцмейстера. Але той сховався, бо його самого ледь не вбили.

– Нікуди я не поїду! Немає тепер поліції, немає! – бурмотів він п’яний та переляканий. – Смута почалася, нова смута! В мене двох городничих вбили лише за те, що вони у формі на вулицю вийшли! Не піду я нікуди звідси, не піду!

Міра повернулася до маєтку дядька Анатоля сама. Зайшла у двір і побачила там з десяток селян, які вантажили на вози речі та меблі з будинку. Поруч лежали тіла вбитих дезертирів, але селяни на них уваги не звертали. На Міру теж.

– Що вирячилася, іди звідси! – сказав їй якийсь мужик, що якраз витягнув з будинку патефон. – Чуєш чи ні!

– Чую, – кивнула Міра і пішла до сараю. Вийшла звідти з гвинтівкою. Знову постріли, крики. Чоловічі. Могилу родині дядька Анатоля Мирі довелося копати самій. Більше нічого копати вона не збиралася. То тепер ось стояла і мружилася на сонці, тоді як поруч бігав розлючений матрос.

– Чуєш, оцими от руками я тебе пристрелю! Як собаку скажену! – кричав Жникін Мірі. Здавалося, що зараз лусне від люті.

– Ач нервовий який, – прошепотів, один із солдатів.

– Він у полон до Вовчої дивізії потрапив, – тихо сказав другий.

– Ти що! – Всі перелякано подивилися на Жникіна, бо не уявляли, як людина може повернутися з полону Вовчої дивізії, найвідоміших у цих місцях зарізяк та душогубів.

Жникіну той полон частенько снився. І тоді він прокидався з криками і весь в поту. Матрос досі пам’ятав той жах. Кілька десятків червоноармійців у спідньому зі зв’язаними руками сиділи у тіньочку великої груші. Перестиглі плоди час від часу гепалися на землю і розбивалися. Дзижчали оси, яких тут було багато. Полонених охороняв десяток бійців у дуже строкатому одязі, але в кожного на шапці був пришитий вовчий хвіст. Охоронці сиділи колом і різалися в карти на гроші. Точніше, на майно. Час від часу той, хто програв, йшов до коней, що паслися поруч, знаходив свого, ліз у приторочений мішок і брав щось із награбованого. Чи то дорогу жіночу хустку, чи золотий червонець, годинника або двійко-трійко золотих зубів, яким платив борг. Грали далі, грали азартно, часто сперечалися, хапалися за зброю, однак не стріляли.

Полонені дивилися на ту гру, переглядалися між собою. Серед полонених був і Жникін. Кусав собі губи, крутив невдоволено головою. Оце б зараз кинутися, та передушити цих бандитів, як курчат. Тільки нічого не зробиш зі зв’язаними руками, тим більше що на них дивиться кулемет з тачанки, за яким сидить хлопчик років чотирнадцяти, не більше. Наче дитина, але всі бачили, як вправно винищував він червону кавалерію зі свого кулемета.

– Батько їде! – закричав хлопчик, коли помітив на дорозі куряву. Потім стало чутно торохтіння двигуна автівки, яку отаман Вовчої дивізії забрав у вбитого німецького полковника. За машиною рисила сотня отаманської охорони, перших зарізяк у всій Вовчій дивізії.

Бійці, почувши про Батька, вмить сховали карти, розсовали по мішкам вигране і стусанами примусили полонених підвестися та вишикуватися у ряд. Коли порядок був наведений, десятник стрибнув на коня і помчав до Батька на доповідь.

– Тридцять сім полонених, чекаємо наказу!

– Зараз подивимося, – кивнув Батько, він же отаман Куделін, колишній кримінальник, якого вітри війни та руїни видули в отамани Вовчої дивізії.

Коли під’їхав автомобіль Батька, один з охоронців шанобливо відкрив дверцята, і ступнув отаман Куделін на землю. Підійшов до полонених.

– Ну що, комуністики, добігалися? – спитав він і зареготав. – Наслухалися жидівських патякань і полізли куди не треба! Еге ж? Світле майбутнє почали будувати, йолопи!

Батько ішов уздовж лави полонених, посміхався. Потім зупинився біля Жникіна, який аж скривився від ненависті до ворога революції.

– Чого це тебе мордує, га, дурню? – спитав отаман і хижо вишкірився.

– Нічого, – зле відповів матрос.

– Диви, як неввічливо зі мною розмовляєш! Комісарам своїм чоботи лизав, а на мене аж гиркає! В очі дивися! – Отаман узяв матроса за підборіддя, смикнув угору, вдивився. Посміхнувся. – Хочеш сміливим бути, але ж боїшся, гірший за мишу перед котом! Дивися, хоч не всрися! – Отаман зареготав і за ним зареготали його бійці. А Жникін не витримав і плюнув Куделіну в обличчя. Той вдарив його кулаком. Майстерно вдарив, звалив на землю і почав лупцювати. – Ах ти ж виблядок комісарський, ах ти ж тварюка червонодупа! Ах ти ж мудило!

Бив, поки не заморився, плюнув на Жникіна, важко дихав, витирав піт з обличчя. Потім подивився на своїх охоронців.

– Ну що, хлопці, пограєтесь?

– Можна, Батько! – хором відповідають вони.

– Тоді червонодупих у поле! Нехай побігають!

Полонених стали тіснити з-під груші у поле на відому забаву Вовчої дивізії.

– А цього залиште! З цим я ще попрацюю! – наказав отаман, коли Жникіна теж намагалися вигнати в поле. Залишили на землі скривавленого.

– Біжіть! – наказали полоненим. Ті стояли, тупцювали на місці. Їм під ноги почали стріляти. Тоді тільки червоноармійці побігли у степ. Спочатку нерішуче, а потім все швидше. Охорона отамана Куделіна вичікувала кілька хвилин.

– З Богом, хлопці, – кивнув Батько.

І з дикими криками зірвалася з міста сотня на своїх швидких конях, виблиснули на сонці шаблі. Полетіли «вовчики» у степ, Швидко наздоганяли полонених і рубали їх. Неабияк рубили, а стинали голови одним ударом. Цим витонченим мистецтвом Вовча дивізія була відома всім.

За кілька хвилин задоволені охоронці вже поверталися. Витирали з шабель кров, гиготіли, що ті червоні бігали від них, наче зайці. Дякували Батька за забаву. Той наказав рушати далі. Жникіна запхали у багажник отаманської автівки, і колона зникла у степу.

За кілька днів червоні перейшли у наступ під прикриттям двох бронепоїздів, погнали Вовчу дивізію геть. Один з ескадронів червоних козаків атакував село, де був штаб «вовчиків», але трохи спізнився – отаман Куделін устиг утекти.

– Узяли сімнадцять полонених, машину отамана і чотири вози здобичі! – доповів командир ескадрону комполку Єрофеєву, який керував операцією. – А ще товариша Жникіна знайшли.

– Жникіна? Живого? – здивувався Єрофеєв, який знав, що по собі «вовчики» залишали тільки понівечені трупи.

– Живого. Але катували його.

Жникін лежав долілиць на возі, який віз його у шпиталь. На всю спину в матроса була вирізана велика зірка. Шматок шкіри, який зрізав особисто отаман Куделін, лежав поруч.

Ото після того і став матрос Жникін таким нервовим. Солдати розуміли, через що він пройшов. Всі про Вовчу дивізію чули, то співчували матросу. Оце і зараз, навіщо він у ту дівку в’ївся? Кричав, наче опечений. Не береже себе, зовсім не береже.

– Та не хвилюйтеся ви так, товаришу командире. Ми її в чиюсь яму кинемо, і все. Вона худа, всюди вміститься, – сказав один із солдатів, чоловік років сорока, з селянським обличчям і довгими, сильними руками хлібороба.

– Ні! Не вийде на шарка! Не вийде! Не хоче копати – кинемо її тут, нехай її собаки зжеруть! Підстилку офіцерську! – закричав матрос. – Копайте швидше! – кинувся він до інших полонених, які зупинилися і дивилися на нього. – Копайте! Нумо! – навів на них маузер, тоді вони знову взялися копати.

Жникін трохи відійшов і став робити самокрутку. Пальці тремтіли, нічого не виходило, він вилаявся. Полонені копали, Міра стояла та посміхалася, наче не розуміла, що от зараз її вб’ють. Зовсім спокійна, насолоджувалася сонцем. Чет здивовано дивився на неї, коли вона несподівано підморгнула йому. Потім зробила рух головою, немов щось запитувала. Незрозуміло що. Чет відвів погляд. Дивився на товаришів, які курили «козячі ніжки» з міцного самосаду. Уважно огледів їх, перевірив револьвер у кобурі і ще один узяв у сіні з возу. Міра подивилася на нього і загадково посміхнулася, кивнула головою.

– Що ти посміхаєшся! Смішно тобі! – закричав матрос, який помітив її посмішку. Кинув так і не скручену цигарку і побіг до дівчини. – Зараз побачимо, кому смішно буде! Зараз побачимо! Все, досить копати! Зараз же всіх до стінки!

– Товаришу командиру, малі ж ями, – намагався заспокоїти матроса хтось із солдатів.

– Для цієї контри і таких вистачить! Все одно їх земля не прийме, бо вони вороги революції! Нумо кидай лопати та шикуйся! Швидше!

Полонені покидали лопати і заморено подивилися на своїх майбутніх вбивць. Точніше на вбивцю, бо тільки матрос дістав свій маузер, а солдати, хоч і підвелися, тримали гвинтівки за плечима. Дивилися на полонених. А Міра все посміхалася, наче купалася у сонячному світлі.

– Весело тобі, весело! – ще більше роздратувався матрос. – Зараз я тебе засмучу! – Він тицьнув у неї маузером. Чет тримав руки на обох револьверах. – Іменем революції ви засуджені до страти, як контрреволюційні елементи! І зараз я особисто виконаю вирок! Дам вам покарання, яке ви заслужили, виступивши проти революції, проти святої справи, за якою світле майбутнє нашого народу!

Чет вже наставив один з револьверів на матроса, коли почув позаду тупіт копит. Озирнувся і побачив, що дорогою до них мчав вершник.

– Товаришу командире, вістовий до нас їде, – сказав Чет.

– Що? – Жникін озирнувся, невдоволений тим, що його відволікли.

– Вістовий. Зі штабу. Може, новий наказ якийсь?

– Який там ще наказ? Це контрреволюційну сволоту стріляли і стріляти будемо! – закричав матрос, підняв руку з маузером і прицілився в Міру. Чет тримав його на мушці. Жникін, наче відчувши щось, опустив руку. – Ну добре, почекаємо! А ти, суко, не смійся! Я тебе власними руками пристрелю! Як собаку скаженого! Зрозуміла, курво! – закричав матрос і таки відважився штовхнути Міру.

Міра зневажливо подивилася на Жникіна. Вона була у сірій, подертій і пропиленій сукні, світле волосся, давно не мите, звалялося. Але тримала спину прямо, в очах бісики і посмішка не сходила з обличчя.

Ось вже і вістовий примчав. Кінь весь у милі, видно, що гнав, як тільки міг.

– Наказ комісара – громадянку Б’янко доправити до штабу! – кивнув у бік Міри.

– Як до штабу? – здивувався Жникін і закричав: – Вона засуджена до розстрілу! Власними руками пристрелю, тварюку золотопогонну!

– Наказ комісара! Терміново! – повторив вістовий.

– За які заслуги? Вона буде розстріляна! Контра білява! Чого ти посміхаєшся! – волав матрос і наставив на Міру маузер.

– Товариш матрос Жникін! Наказ товариша комісара доставити її в штаб! І швидко! – наполягав вістовий, під яким кінь так і грав. Сам вістовий дивився грізно, видно, приємно йому наказувати цьому Жникіну, бійцю хороброму, але як людина він став після полону скандальний, і в полку його тепер не любили. – Наказ! – повторив вістовий, а сам із захопленням дивився на Міру, яка йому непомітно підморгнула. Жникін аж заревів з роздратування, з ненавистю подивився на вістового, потім на Міру.

– Ну, сучко! Пощастило тобі! Тільки не думай, що надовго! Все одно тебе розстріляю! Я! Особисто! Продірявлю лоб твій білий! Тоді подивимося, чи посміхатимешся, чи ні! Не втечеш от пролетарського покарання! Не зараз, так увечері! Пристрелю! – закричав матрос. Зненацька таки вдарив Міру кулаком. Вона встояла, витерла кров з розбитої губи і знову посміхнулася. Наче це гра якась була. Жникін зовсім осатанів, кинувся до неї, збив з ніг, хотів топтати ногами.

– Товариш комісар наказав доставити живою і непошкодженою! – закричав вістовий, у якого аж губи пересохли від захвату. Дивився на Міру, як кіт на м’ясо. Подобалася йому ця дівка. Така горда. І як гляне, так усе перевертається. Бісики в тих очах!

Вістовий поставив коня дибки, строго зиркнув на Жникіна, а той аж заревів від люті. Але привчений був до дисципліни. Та і якщо він, балтійський моряк, сіль революційної землі, не буде дотримуватися дисципліни, то що вже тоді чекати від мобілізованих гречкосіїв, які тільки і мріють, як по хуторах своїх розбігтися. То зупинився, не став утоптувати Міру в землю, як хотів.

– Забирай цю сучку! А ти, мерзотнице, запам’ятай, що не надовго відпускаю я тебе! Вже увечері особисто пристрелю! Особисто! Ось цими руками! В землі будеш посміхатися, підстилка офіцерська, курва буржуазна! Забирай її!

– Куди забирай, як я її повезу? – спитав вістовий.

– На мотузку і хай біжить за тобою! – Жникін від крику вже аж охрип.

– Давайте краще на возі довезу. Швиденько, – запропонував Чет.

– О, з возом краще, – погодився вістовий.

– Щоб якусь сволоту білогвардійську ще возом возити! – обурився матрос. – Хай пішки іде, проститутка офіцерська!

– Комісар наказав якомога швидше, – нагадав вістовий.

Міра посміхнулася і пішла до возу. Легко застрибнула, вмостилася на сіні, наче королева на троні.

– Рушай, Баню, – сказала Чету.

– Ах ти ж тварюко! Я тобі дам солдатом Червоної армії командувати! Суко! – вибухнув Жникін і кинувся до Міри, щоб схопити її за дрібні кучерики, стягнути з воза і бити, бити, бити. Але Чет нагнав коня і віз заторохтів до села, де знаходився штаб. Вістовий поїхав поруч. Жникін вилаявся і повернувся до полонених.

Позаду воза матрос знову сказав про караючу руку світової революції та пролетарський суд, про заслужене покарання. Далі постріли. Не залп, а по одному, з маузера матрос стріляв полонених, що стояли навпроти викопаних власноруч могил. Коли Жникін убив усіх, солдати закинули до могил руки чи ноги, що стирчали з ями, потім почали прикидати земелькою.

– Зовсім Жникін з катушок зірвався, – сказав вістовий, а сам все дивився на Міру, в якої сукня задралася вище колін. Ноги тонкі, гарні ноги. Вістовий аж за губи себе кусав.

– Ага, хоч на ланцюг саджай матросика, – погодився Чет.

– Це він після Вовчої дивізії. Тоді ж весь загін балтійських моряків побили. Йому пощастило вижити. Тільки ж потім сам отаман Куделін на спині величезну зірку вирізав. Так що Жникін тепер ніколи не роздягається, навіть у баню ходить у сорочці. Після полону присягнувся він за кожного загиблого товариша по п’ять контр на той світ відправити. Вже, кажуть, сімнадцятьох відомстив, – сказав вістовий і закивав головою в захопленні. Чи то Жникіним, чи то Мірою, що сиділа з відсутнім виглядом і дивилася невідомо куди, виставивши голі коліна.

Матрос Жникін олівцем робив записи у маленький блокнот. Шість рисок – по рисці за кожного вбитого.

– Ваня Тепляков, відомстив я тебе! Покойся з миром і чекай революційного воскресіння, коли підведуться з могил всі революційні герої, щоб жити у раю світлого майбутнього! – урочисто проголосив Жникін. Солдати, які закінчували закопувати могили, дивилися на нього з переляком. Матрос же сховав блокнот і замислився. Подумки перераховував усіх убитих товаришів, щоб не забути, щоб серце не охолонуло до помсти.

– А чого її в штаб везуть? – спитав Чет і кивнув за спину, де сиділа Міра.

– Та не знаю. Може, полонені щось розповіли.

– Полонені? – спитав Чет, і Міра почала прислухатися.

– Ага. Узяли трьох вранці. Офіцери. У селянський одяг переодяглися, але ж руки білі, ніжні, не буває таких рук у мужиків. Ось їх і впізнали, арештували, допитують тепер. Один вже помер, – посміхнувся вістовий, а сам вирячився на рот Міри, на припухлі після удару губи.

Так дивився, що аж плямкав, а сам не помітив, як боса нога Міри під соломою потроху просувалася вперед, аж поки не вперлася у Четову спину. Її пальчики залоскотали його. Обидва посміхнулися. Вістовий цих ігор не помітив, він все дивився на припухлі після удару Жникіна губи Міри. Потім відвернувся і хрипко сплюнув. Ач, яка принцеса! Це тобі не байдужі коровуваті медсестри зі шпиталю, з якими кохатися аж нудно. Ось ця панночка, вона мертвого підніме, мабуть, знає всякі фокуси панські, про які бувалі товариші розповідають.

Вістовому було двадцять років, природа в ньому буяла, і серце охоплював тривожний неспокій. Він дивився і дивився на Міру, йому схотілося почути її голос.

– Наче щось там про скарби якісь казали. Щось ти знаєш про скарби, га, красуне?

Міра мовчала, дивилася собі у степ, щось розумувала, посміхалася, а ще лоскотала пальчиками Четову спину.

– Та ти і сама скарб, – посміхнувся вістовий і зазирнув Мірі в очі. Злякався її погляду, нагнав коня, вирівнявся з Четом, схилився до нього. – Чуєш, може, давай звернемо? Он там ярок є, колодязь там, кущики. Давай звернемо!

– Навіщо? – наче не зрозумів Чет.

– Водички попити. З нею, – засміявся хрипко вістовий і кивнув Четові за спину, подивився на Міру. – Хочеш же водички, красуне?

Міра не відповіла, вістовий засміявся і продовжив:

– А то ж це неправильно. Офіцерні усякої давала, контрі та буржуазії, а нам, бійцям робочо-селянської Червоної армії, хіба не можна скуштувати це добро? Хіба не заслужили ми кров’ю все, що побажаємо? Заслужили! Наша вона, маємо ми право! І ти, брате, не дивися, що вона худа. Ти тільки в очі їй глянь, то відразу зрозумієш, які там чорти водяться, – вістовий збуджено засміявся і хрипко задихав. – Ти не думай, я у бабах розбираюся. Я в Одесі служив, там не в один публічний дім ходив, то знаюся. Оця краля, вона сильно може чоловіка порадувати. Такий рай влаштувати, що на все життя запам’ятаєш. Все одно її сьогодні-завтра до стінки! Мусимо ми скуштувати мед цей. Нумо, звернемо до ярку!

Чет мовчав. Віз торохтів степом, на ямі струснулася і голова Чета. Вістовий сприйняв це, як згоду.

– Ось і добре! А то як же таку красу червакам віддавати, мусимо і скуштувати панських наїдків! – захвилювався вістовий, пригальмував коня, порівнявся з Мірою. – Ну що, красуне, поїдемо водички попити у ярок. Там покажеш нам, як панів-офіцерів ублажала, що вмієш робити, аби чоловікам приємно було. Ага?

Спитав, на неї вирячився, ноги так стиснув, що аж кінь фиркати почав.

– Ой, дивися! – Міра зробила великі очі і подивилася кудись вістовому за спину. Той здивувався, відсахнувся від дівчини, озирнувся. А Міра підхопилася з возу, вихопила у вістового шаблю і з одного удару знесла йому голову. Тільки кров і бриснула. З переляку кінь став дибки, скинув тіло і поскакав геть. Міра спокійно витерла шаблю об сіно. Чет навіть не озирнувся подивитися, що воно діється. Тільки посміхнувся і закрутив головою.

– Ну то й що? – спитала його Міра.

– Та думаю.

– Тугодум ти.

– А ти – швидка.

– Такі зараз часи. Треба швидшим за кулю бути, інакше наздожене. То поїдеш зі мною? – Вона дивилася Чету в спину. Той щось думав. Потім сплюнув.

– А, поїхали, – сказав він і почав розвертати віз. Правив у бік лісу, який чорнів за полем. Міра посміхнулася і всілася поруч.

– Правильно, зі мною весело, – сказала вона. Чет якось розгублено всміхнувся.

– Та я бачу.

Розділ 2

Наздогнати та випередити

Штаб полку Червоної армії розміщувався у великій хаті сільського куркуля. У добрій хаті з залізним дахом, дубовою підлогою, двома пічками, обкладеними кахлем. Колишні господарі, батько та син, висіли зараз у саду на яблуні. Батька повісили, бо знайшли на горищі кулемет. Повісили б і так, бо куркуль, але тут виявилося, що ще й контрреволюційний елемент, спить та бачить, як би вдарити в спину молодій республіці. Сина повісили б і так, бо знову ж таки куркульське сім’я, ну і щоб не мстився. Молодий, дурний, міг би шкоду якусь зробити радянській владі. А із зашморгу шкоду революції не вчиниш. І для місцевих повчально, нехай знають, що червоні никатися не будуть – влада це рішуча та непереборна, перед якою тільки схилитися і чекати на рішення власної долі.

Під яблунею ще лежав труп матері. Пристрелили, щоб голосінням за сином та чоловіком не заважала. Та їй так і краще, щоб не мучитися. Поруч лежав скривавлений труп якогось чоловіка, що його нещодавно винесли з хати. На обличчі живого місця не залишилося. По зчорнілій крові вже квапливо бігали численні мухи.

У великій кімнаті куркульської хати за столом сиділи командир полку Андрій Єрофеєв та комісар Борис Ліберман. Комполку – середнього зросту міцний чоловік, зі страшними шрамами на обличчі. Комісар – високий та худий, з чорним кучерявим волоссям і пухкими губами, у новій шкірянці, з маузером на боці. Перед ними на стільцях сиділо двоє скривавлених полонених. Один вже не подавав ознак життя. Другий щось шепотів спухлими губами. Полонені сиділи у кутку під простреленими і порубаними шаблями іконами. Це такий був елемент антирелігійної пропаганди. Поруч стояло троє солдат зі збитими кулаками, які за наказом гамселили полонених, щоб розв’язати їм язики.

– Ну що ж, повторимо, корнете Соловейчик, – звернувся Ліберман до того полоненого, який ще подавав ознаки життя. – Ваше командування наказало атакувати в напрямку Охтирки. Так?

Корнет ледь кивнув головою. З його обличчя падали краплі крові.

– Добре, – кивнув комісар. – Скориставшись перегрупуванням наших сил, ви до Охтирки дійшли. І там провели обшук у палаці барона фон Шпіла. Так?

Ліберман подивився на полоненого, той похнюпив голову і мовчав.

– Так? – невдоволено перепитав комісар.

Корнета штовхнув один із солдатів, і той кивнув головою. З рота його потекла червона цівка. На підлозі поруч валялися вибиті зуби і шматочки м’яса з обличчя. Били сильно, кастетами.

– У палаці ви шукали скарби барона. Та не знайшли. Через вихід банд до вас у тил вимушені були відступити. Та зустріли поручика Синицина, який згадав, що служив з сином барона, а той розповідав, що окрім палацу барона в Охтирці був ще і його лісовий будинок біля села Шпилівка. І ви подумали, що скарби, яких ви не знайшли у місті, можуть бути там. Так?

Корнет кивнув. Точніше просто сіпнув головою, можливо, це вже була просто агонія.

– Ваші розмови почула така собі Міра Б’янко, донька дрібного чиновника з Петербурга, яка кілька тижнів тому з’явилася при штабі і з якою у поручика Синицина були статеві зносини, або роман, як ви це називаєте. Вона сказала, що теж товаришувала з сином барона і навіть була в тому лісовому будинку, то обіцяла провести до нього. Але потім кудись зникла. Тоді ви з поручиком Синициним і підпоручиком Вольфом вирішили самостійно дістатися лісового будинку і забрати скарби барона фон Шпіла, які, за чутками, оцінюються більше ніж у півтора мільйони золотих карбованців. Так?

Корнет знепритомнів і не відповідав.

– Води! – наказав Ліберман.

Один із солдатів вибіг і приніс із вулиці відро крижаної води з глибокого колодязя. Вилив на полоненого, але той не опритомнів. Солдат прислухався до корнета.

– Товаришу комісаре, готовий він.

– Оце ще біла кістка! – роздратувався Ліберман. – Слабаки! Варто тільки трохи притиснути, то й дохнуть, як мухи! Приберіть їх звідси!

Солдати винесли трупи, зачинили двері, залишивши командира полку і комісара.

– Андрію, ти розумієш, який шанс ми отримали? – спитав комісар і подивився на товариша палаючим поглядом.

– Який, Борю? – трохи здивувався Єрофеєв, який був більше рубака, аніж розумаха.

– Півтора мільйони золотих рублів! Радянська Росія задихається в оточенні ворогів, їй потрібні гроші, щоб вести далі визвольну війну, але узяти їх нізвідки! І тут така сума! Якщо ми здобудемо її, то це буде велика перемога революції! Величезна! – Комісар почав збуджено ходити кімнатою. Стукали підбори його новеньких чобіт. Коли ступив ногою в калюжу крові, чобіт поїхав підлогою, і Ліберман ледь не гепнувся.

– Нумо прибрати тут! – закричав він з кімнати. Солдати привели якусь селянку, що швиденько витерла кров та прибрала зуби і шматки плоті. В її присутності командири мовчали. Знали, що тут по селах здебільшого ворожий соціальний елемент, при якому краще не патякати, інакше банди швидко про все дізнаються.

Коли селянка пішла, Ліберман зачинив за нею двері. Він був роз’ятрений тими скарбами, не міг знайти собі місця, перебирав ногами, наче кінь.

– Півтора мільйони золотом! Та ти знаєш, скільки зброї для революції можна купити на ці гроші! – зашепотів комісар.

– Не кажи гоп, поки не перескочиш, – заспокоїв Єрофеєв, який по мужицькій своїй природі завжди був обережний і не схильний до зайвих мріянь.

– Андрію, зараз привезуть ту дівку, і вона нас відведе туди! До того лісового будинку! – Комісар не хотів бути песимістом зараз, коли їм так пощастило. – Можливо, вона і місце знає, де гроші сховані! Це буде наша велика перемога, Андрію! Рішучий крок до перемоги всесвітньої революції! Бо це ж не просто золото чи дорогоцінне каміння! Це ж зброя, це паровози, це міць революції, її м’язи! І ми здобудемо їх! Ті скарби стануть вугіллям у топку революційного паровоза, який вивезе нас у світле майбутнє, у комунізм!

– Добре, аби так, Борю, – кивнув Єрофеєв. Він почав воювати ще в японську. Тоді теж здавалося, що буде не війна, а легка прогулянка з блискучою перемогою над косоокими варварами. А вийшла ганьба. Єрофеєв потрапив у полон, чотири місяці був там, потім втік. З дванадцяти шибайголів, що наважилися на втечу, до своїх повернулося лише троє. Інші залишилися на тих чужих сопках, про які потім написали сумну пісню.

Єрофеєв досі згадував ту втечу. Дванадцять колишніх полонених поспішали вузенькою лісовою стежкою. Ішли насторожено, ступали нога у ногу, прислухалися до кожного звуку у лісі. Один з них показав, що збирається відійти до вітру, зійшов зі стежини, зайшов у кущі. Група продовжила рух. Коли крик. Страшний крик людини, яку вбивають. Вони кидаються до товариша. Вони були дружні, один за одного, вони не покинули бідолаху, бо ж разом бочку солі з’їли, пройшли через страшне і вижили у полоні. Вискочили за кущі і побачили величезного смугастого звіра, який рвав на шматки вже бездиханне тіло їхнього товариша. Вони зупинилися, а звір атакував їх, п’яний від крові. Першим настигнув саме Єрофеєва. Збив з ніг, як кішка мишу. Єрофеєв покотився з розпанаханим кігтями обличчям, звір повалив ще одного, перекусив шию Одним рухом потужних щелеп, повалив наступного. Той боєць примудрився запхати в пащу хижака палку, на яку спирався під час ходи. Тигр закрутив головою, і палка відлетіла. Він схопив чоловіка і почав шматувати його гострими іклами. Єрофеєв кинувся на звіра з-за спини і ввігнав у шию заточений шомпол. Увігнав глибоко, до самої рукояті. Цим шомполом Єрофеєв вже вбив японського охоронця табору для полонених. І маньчжурського селянина, який випадково зустрів їх в тайзі і міг донести.

Звір заревів і скинув Єрофеєва, підхопився, щоб убивати далі. Один з утікачів схопив із землі каменюку і жбурнув у голову хижака. Той загарчав. Всі почали хапати каменюки і кидати їх у нападника. Один з утікачів ударив своїм дебелим ціпком по лапі звіра. Той ревів, Крутив головою, з шиї стирчав шомпол і юшила кров.

– На тобі! – Єрофеєв зі скривавленим обличчям теж кидав каміння, якого тут було багато, – великі брили, які з тріском ударялися об голову хижака. Він спробував утекти, але йому перечепили лапи і кидали знову та знову. Аж поки звір не перестав рухатися. Втікачі важко дихали, тремтіли і дивилися на звіра.

– Це тигра! – сказав один з них, який був ординарцем у офіцера і бачив зображення тварини в книзі. Про тигра чули всі, але ніхто його не бачив. Роздивлялися.

– О, звірина! – сказав Єрофеєв. Підійшов і витягнув із шиї звіра шомпол, який ще міг знадобитися. Потім склали тіла загиблих товаришів у яму, навалили зверху камінням, бо голіруч могилу тут було не вирити. Заліпили рани Єрофеєва якимось листям і пішли далі. Відтоді на його обличчі ці шрами, які більшість приймала за шабельні.

Поки комполку згадував, комісар ходив навколо і напружено про щось думав.

– Значить, так, Андрію, накажи, нехай готується загін. Сотня бійців. Гармата і три кулемети. Про всяк випадок. Не виключено, що бажаючих отримати скарби буде багато. Але узяти їх мусимо ми і тільки ми! Ці скарби конче потрібні революції!

– Добре, Борю, – комполку пішов віддавати накази.

Ліберман сидів, схиливши голову. Чомусь він згадав своє багате революційне минуле. І в тюрмі посидів, і на каторзі був, і до шибениці його виводили, але в останній момент замінили смертну кару довічним ув’язненням. Згадав свою першу справу, теж пов’язану з добуванням грошей для революції.

Ліберман, ще зовсім молодий, з довгим та кучерявим волоссям, сидів у якомусь кабаку з кількома бугаями відверто кримінальної зовнішності. Він був ще без шкірянки і нагана, у цивільному вбранні, помітно знервований. Але у внутрішній кишені його сюртука лежав маленький браунінг, і це надавало йому деякої впевненості у розмові з цими бандитами.

– Там буде десь сто тисяч. Половину мені, половину вам, – сказав Ліберман, прикладаючи всіх зусиль, щоб голос його не тремтів.

– Нас четверо, а ти один, – злодії важко подивилися на нього, але він витримав їхній погляд.

Що йому ще залишається, коли для боротьби потрібні гроші, а узяти їх нізвідки. Хіба він пішов би до цих душогубів, якби охранка не схопила всю бойову групу їх організації? Схопила по-дурному, як дітей. Якийсь філер у Києві вистежив їх на конспіративній квартирі, увійшов туди, коли хлопці спали, забрав зброю, а потім викликав поліцію. З п’ятьох арештованих двоє пішли на шибеницю, інші – до Сибіру. А йому тепер доводиться мати справи з громилами, яким начхати на революцію. Їм би тільки гроші. Але йому теж потрібні гроші, щоб закупити зброю та друкарню.

– Якось недобре виходить з частками, – сказали кримінальники і почали зловісно всміхатися. – Ти один, нас – четверо, а гроші навпіл.

– Я про все дізнався і все спланував, – він намагався показати, що зовсім не боїться цих злодіїв.

– Навіщо тобі стільки грошей, жиду? – спитав один з бандитів.

– Для революції.

– То ти з тих, з прибацаних? – зневажливо посміхнулися бандити, які не поважали цих дурнів-революціонерів, що ладні були іти до тюрми або й загинути бозна за що.

– Завтра, о десятій, починаємо, – він підвівся і пішов. Бандити подивилися йому вслід, а коли він вийшов, зареготали. Потім говорили про те, що після справи замочать жидка, бо з таким фраєром ділитися – себе не поважати.

– Дев’ять грамів свинцю йому, а не половину грошви!

– Та який там свинець! Перо у бік, і вся справа!

Вранці до контори банку, яку намітив Борис, зайшли бандити, одягнені мулярами. З ящиками, в яких начебто реманент. Спитали, де тут стіну робити. Їх провели до підвалу. Там вони узяли з ящиків не кельми та кирки, а револьвери, обеззброїли охорону, привели керуючого відділенням. Довелося розбити йому пенсне на обличчі, щоб він відкрив великий сейф. Швиденько покидали пачки грошей у великі полотняні торби. Потім заштовхнули керуючого у сейф і зачинили там. Задоволено посміхалися, підіймаючись сходами нагору. За планом, Ліберман мусив чекати їх на бричці біля входу.

Але Ліберман чекав їх біля сходів до підвалу. Вже встиг покласти на підлогу двох охоронців і спокійно чекав, тримаючи в руках по револьверу. В нього були деякі зміни до плану, які для громил виявилися несподіваними і фатальними. Коли бандити вийшли нагору, Борис розстріляв їх упритул. Потім забрав торби з грошима і звернувся до переляканих відвідувачів та службовців банку:

– Я буду чекати під дверима десять хвилин. Якщо хтось вийде, то отримає кулю. Все зрозуміло?

Люди, що лежали на підлозі, перелякано мовчали, боялися навіть голову підняти.

– Ну, мовчання – ознака згоди, – пожартував Ліберман і вийшов з банку. Двері зачинив на навісний замок, який купив заздалегідь. Спокійно пішов вулицею, ніхто не звертав на нього увагу. Це було добре, бо Борис ледь тримався на ногах. Потім на добуті ним гроші куплять одразу дві друкарні і кілька ящиків зброї. За ту операцію його відмітять із самого ЦК партії, а поліція призначить велику нагороду за його голову.

Комісар знов згадав ті постріли на сходах. Тоді він вперше стріляв у людей. Його ледь не знудило прямо там, він вийшов на вулицю, хотів забігти у підворіття, але примусив себе витримати. Блював уже вдома. Далі вбивати було значно легше. А вбивати доводилося, бо революція не робиться в білих рукавичках. Комісар знав це, то особливо не переймався через кров. Треба, то треба. Всесвітнє щастя варте крові. І краще вбити тисячі чи десятки тисяч задля світлого майбутнього мільйонів. Арифметика історичного процесу проста і сюди не можна впускати дамські сантименти про гріх вбивства. Не гріх, якщо заради високої мети.

У кімнату повернувся Єрофеєв.

– Все, Борю, загін готується. Може, поїхати з тобою?

– Ні, Андрію, залишайся тут. Нам треба тримати фронт. А тут і махновці, і денікінці, банди ще нишпорять. Чого так довго ту дівку не везуть?

– Та не так щоб і довго, – заспокоїв Єрофеєв, але й сам вже трохи почав хвилюватися.

– Ти надійного бійця послав за нею?

– Надійного. Мій вістовий, вже другий рік при мені, повністю відданий справі революції.

– Просто та ще дівка, вона може і звабити. Коли сиділа в сараї, так забила памороки охоронцю, що він дозволив їй втекти. Пам’ятаєш же?

Єрофеєв закивав, бо пам’ятав добре, що це за змія була, дівка ця. Поставили її охороняти молодого солдата, з московських робочих. Дисциплінований, письменний, про революцію навчений. Начебто надійний. Але от біля сараю притиснувся вухом до стінки, слухав спокусливий шепіт зсередини, потім заглядав у щілину. Там Міра розстебнула свою сукню і показувала груди. Підставляла їх під промінь сонця, що випадково заглядав у сарай через дірку в даху. Солдат припав оком і важко дихав. Поліз рукою в штани, почав робити рухи. Міра засміялася. Дуже звабливо. Так що всі памороки солдату забила.

– Навіщо ж так. Іди до мене, – зашепотіла хрипким голосом.

Солдат гучно ковтнув слину, озирнувся, чи немає кого поруч. Потім крадькома підійшов до дверей, відчинив їх, зайшов до сараю. Солодко посміхнувся, почав знімати штани. Із темряви вистрибнула Міра і вдарила нижче пояса. Солдат зі стогоном зігнувся, Міра вихопила його гвинтівку, вдарила прикладом у голову. Солдат повалився на землю, наче оклунок з дертю. Міра зв’язала руки ременем, затягла подалі в сарай, з гімнастерки зробила кляп. Обережно визирнула з дверей, прикрила їх і побігла до ближчого гаю.

– Лише випадково роз’їзд на дорогі її знову схопив, – нагадав Ліберман.

Одразу семеро вершників на дорозі з лісу. Виїхали з-за дерев і вирячилися на Міру. Не просто вирячилися, а ще і гвинтівки наставили.

– Ти куди? – спитав один. Міра кліпнула очима, а потім показала рукою їм за спину, наче хтось там був. Добре показала, бо ж досвідчені бійці, а всі, як один, озирнулися, наче за наказом. А Міра стрибнула з дороги в кущі, побігла. Позаду крики, постріли, кулі над головою засвистіли. Міра тікала, швидко бігла, коли дерева і кущі несподівано закінчилися, попереду поле. І два десятка солдатів, перелякані пострілами, залягли, наставили на ліс свої гвинтівки.

– Стій! – крикнули їй.

Зупинилася Міра, смачно плюнула на землю і засміялася.

– Господи, як же не щастить! – підняла руки вгору.

– Небезпечна дівка, – нагадав Ліберман. – Гірша за змію, небезпечніша за кулю.

– Не хвилюйся. Боєць надійний. За революцію горою, не зрадить, – запевнив комполку.

До кімнати забіг солдат.

– Товаришу командире, Гнідко прискакав! Сам! У крові весь!

– Чорт! – Єрофеєв підхопився і побіг з хати.

– Що таке, Андрію? – поспішив за ним Ліберман.

– По конях! – закричав Єрофеєв з ґанку.

За хвилину вже мчали полем. Знайшли тіло вбитого вістового. І голову трохи осторонь.

– Ну сучка! – зашепотів Єрофеєв і поставив коня дибки.

– Я ж казав! – закричав Ліберман. – Небезпечна! Підступна!

Єрофеєв озирнувся. Побачив невеликий загін у полі. Це поверталися з розстрілу солдати і матрос Жникін, які ще заходили до ярку попити води з колодязя.

– Де вона? – кинувся Єрофеєв до Жникіна.

– Хто? – здивувався матрос.

– Сучка та! Міра!

– Наказ же був до штабу доправити! – Жникін не міг второпати, що сталося, а потім побачив труп вістового. Одразу зрозумів, що сталося, плеснув себе долонею по лобу. – А Загорулько де?

– Який Загорулько? – спитав Ліберман.

– Боєць Загорулько! Я ж з ним її відправив! Він на возі був! – закричав Жникін і схопився за маузер.

– З Четом? – тихо перепитав Єрофеєв і скривився.

– З ним! – заволав Жникин.

– Може, вона його в полон узяла? – спитав комісар.

– Чета в полон не візьмеш, – сумно відповів комполку.

– Зрадив! Зрадив, селюк задрипаний! – заверещав Жникін.

– У погоню! – наказав Ліберман.

Вони зірвалися з місця, мчали по сліду воза, але швидко знайшли його порожнім і без коней, яких втікачі випрягли.

– Пересіли! – закричав Єрофеєв. – Обшукати тут все!

Вже увечері Єрофеєв і Ліберман сиділи у куркульській хаті, яку займав штаб, та пили спирт. Зайшов матрос Жникін, весь в пилюці, ледь на ногах тримався від виснаження.

– Все обшукали! Як крізь землю провалився той Загорулько!

– Це він уміє, – кивнув Єрофеєв.

– Завтра виступаємо. Доженемо їх! Нікуди не дінуться, – Ліберман стукнув кулаком по столу, аж чарки підстрибнули.

– Піду скажу хлопцям, щоб готувалися, – комполку вийшов з кімнати. Вже на вулиці сказав сам собі: – Спробуй ти Чета наздогнати! – зітхнув і закрутив головою.

Віддавши всі накази і перевіривши охорону, Єрофеєв сів покурити. Спочатку в садку, але там вже почали тхнути трупи, жара ж бо. Зайшов у двір, там скрутив цигарку. Затягнувся тютюновим димом.

З цим Четом він був добре знайомий. Ще на царській війні потоваришували. Згадав, як георгіївськими кавалерами прибули на відпочинок у якесь білоруське містечко неподалік від лінії фронту. Ось вже Андрій познайомився з якоюсь дівчиною, танцювали.

– А ходімо до мене, – запросила дівчина, яка вже розповіла, що працює покоївкою у багатих людей.

– А панна не лаятиме?

– Панна тільки зрадіє, – посміхнулася дівчина. – І товариша свого бери, – вона кивнула в бік Че’га.

Чого б і ні? Радо пішли і невдовзі вже були у великому будинку, радше палаці. Там зустріла їх красива, чорноволоса жінка в аж занадто відкритій сукні. Пили солодке вино, їли фрукти, деяких Андрій і назв не знав. Потім Єрофеєв з покоївкою попрямували до кухні, а Чет із пані до її спальні на другому поверсі.

Єрофеєв вже кохався зі служницею, коли почув нагорі крики та постріли.

– Пан прийшов! – злякалася покоївка, але солдата не відпустила. – Ні, ще!

Ледь Єрофеєв вирвався з палких обіймів, побіг сходами нагору. Там побачив чоловіка в офіцерській формі, який валявся на підлозі та плакав. З носу його юшила кров. Чет голяка стояв біля стіни, тримав ногу на револьвері.

– Уявляєш! На самому цікавому увірвався! – зареготав Чет. Пані сиділа на ліжку і не виглядала дуже вже засмученою тим, що відбувалося. З презирством дивилася на чоловіка, який стукав кулаком по підлозі і плакав, наче гімназистка. Зі сліз та крові утворилася ціла калюжка.

Потім приїхала поліція, викликана сусідами. Невдовзі Єрофеєв і Чет опинилися у тюремній камері. Лежали на нарах в одних кальсонах, вошей били.

– Так що, розстріляють нас? – спитав Єрофеєв. Спокійно так, наче просто цікавився, котра година.

– Та бозна, – відповів Чет з тим же градусом зацікавленості.

Відчинилися двері і до камери зайшов полковник Шемаханський. Вже у віці, але бравий, починав службу ще на останній турецькій війні, повоював у Туркестані і в Порт-Артурі. З перченим характером офіцер, он вуса як стирчать, очі ледь блискавками не кидаються.

– Ну орли! Ну орли! Ну не можете без пригод! – загримів він, але за роздратуванням можна було помітити і захват.

– Так точно, пане полковнику! – відповіли обидва бійці, що зістрибнули з нар, стали струнко, як того вимагав статут.

– А знаєте, що за законами військового часу я вас розстріляти мушу! – гнівно спитав полковник.

– Так точно! – відповіли у два голоси, урочисто.

– Що – так точно? А воювати тоді кому? Коли таких орлів самому розстрілювати, то з ким же тоді тевтонів бити? – забідкався полковник.

– Пане полковнику, дозвольте спокутувати провину в бою, – сказав Чет.

– Якому бою? Стоїть фронт! Ані ми вперед не ідемо, ані німець!

– Тоді треба дізнатися, що готують. Полоненого треба узяти, – запропонував Чет.

– Ага, ми приведемо, – приєднався Єрофеєв.

Полковник подивився на них. Прискіпливо так. Хитнув головою, наче не дуже то довіряв.

– Ох, орли! Тільки без голови зовсім! Офіцера вдарити! Та ще в його будинку! Та ще ця історія з його дружиною! Ну наче навмисно усе якомога гірше робили! Ох!

– Офіцера і приведемо. Полковника німецького, – пообіцяв Чет.

– Полковника? – здивувався полковник Шемаханський.

– Полковника, – підтвердив Єрофеєв.

– А, була не була! – махнув офіцер рукою. – Тільки дивіться, без полковника німецького краще не повертайтеся! Одразу під розстріл підете! Зрозуміли?

– Слухаємося, пане полковнику!

І ось вже Чет та Єрофеєв повзли кущами. Минають німецькі позиції, залізли у лісок в тилу, там сіли перекурити.

– Ну і де ми полковника візьмемо? – спитав Єрофеєв.

– Та пошукати треба, – відповів Чет.

– Ох ти і бовдур! Спочатку до пані поліз, тепер ось німецького полковника пообіцяв! Зовсім ні про що не думаєш!

– Багато думати – голова боліти буде. Ходімо, – сказав Чет.

За деякий час вони вже лежали у кущах і роздивлялися у бінокль якусь німецьку військову частину, що розташувалася у селі.

– То полковник? – спитав Чет і передав бінокль товаришу, який подивився на німецького офіцера, який виходив з екіпажа.

– Полковник, – кивнув Єрофеєв. – Тільки там же рота солдат і кулемет!

– О! – Чет підняв догори палець, посміхнувся. – І кулемет! – поплазував у бік німців.

– Куди ти? Скажи хоч, що задумав! – зашепотів невдоволений Єрофеєв, але Чет не відповів. – Оце ще чортяка! – Єрофеєв поліз за товаришем.

Потроху вже сутеніло. Чет підкрався впритул до кулемета, який був установлений на вишці, звідки зручно було обстрілювати околиці. Біля кулемета стояв черговий. Чет вийняв ніж і почав крякати, наче качка. Німець виглянув з вишки, бо не чекав качки під собою. Чет кинув ножа, який встромився у горло вартового. Німець захрипів, перевалився через поручні й оклунком упав униз. Чет підхопив його і тихенько поклав на землю. Показав Єрофеєву, щоб той ліз до кулемета. Сам крадькома побіг до великої селянської хати, в яку зайшов полковник. На вході там чергували два солдати. Чет кинув шматок землі, який підібрав. Шматок гепнувся позаду, вартові озирнулися, а Чет вже був біля одного. Скрутив йому шию, наче курчаті, а другому приставив палець до спини. Німець підняв руки. Чет зняв з нього металеву каску і вдарив нею ж по потилиці. Німець впав. Чет обережно затягнув обох непритомних солдат у сіни. Полковник, мабуть, почув шум, щось спитав німецькою. Чет не відповів. Почув музику. Прислухався, закивав головою, мабуть, музика йому сподобалася.

Увірвався до кімнати. А там полковник сидів в одних кальсонах на ліжку, тримав у руках гітару і з романтичним виразом обличчя щось співав, мабуть, про кохання. Зараз ошелешено вирячився на Чета. Той показав, щоб полковник мовчав. Повалив офіцера, зв’язав, засунув кляп до рота. Потім забрав два парабелуми, німця прив’язав зі спини до себе. Вже йшов, коли побачив гітару. Повернувся, узяв її, покрутив у руках, бренькнув по струнах. Гітара йому сподобалася. Прихопив із собою, вийшов з хати і зіштовхнувся з двома солдатами, які прийшли змінювати караул і не розуміли, куди поділися їх товариші. Солдати дивилися на Чета, у якого за спиною був полковник, а в руках гітара. Руки їхні потягнулися до гвинтівок. Чет підкинув гітару вгору, вихопив парабелуми з-за поясу. Два постріли. Солдати впали, встигнувши лише схопитися за гвинтівки, а Чет же повернув пістолети за пояс і підхопив гітару, поки вона не впала. Побіг з трофеями до лісу. У німців почалася тривога. Солдати вибігали з хат, а Єрофеєв поливав їх з кулемета, прикриваючи Чета, поки той не забіг за дерева. Потім Андрій відступив сам.

– Кидай гітару! Кидай гітару! – кричав Єрофеєв, коли бігли лісом. Але Чет його не слухав, міцно тримав музичний інструмент, хоча з ним і важко було бігти лісом, а гілки били по струнах, видаючи чудернацькі звуки. Позаду чутно було постріли і крики німців. – Нам ще фронт переходити! Кидай!

Уже вночі плазували полем, на одному краю якого стояли німці, а на другому – російська армія. Єрофеєв тягнув на собі полковника, а Чет – гітару. Іноді полем починав бігати промінь прожектора. Тоді зупинялися, застигали, втискуючись у землю. Чекали, поки прожектор пройде, і повзли далі.

– Пане полковнику, завдання виконане! Дозвольте передати полоненого! – доповіли вже в штабі полковника Шемаханського.

– Ну орли! Змогли! Полковника! – Шемаханський аж підстрибував на місці, коли загледів Четів трофей. – А це що у тебе?

– Гітара.

– Де взяв?

– У німців. Сподобалася. Так грає красиво!

– От, Загорулько! За це я тебе і люблю! Що розумієш ти красу! Молодець! – Полковник підбіг до Чета і міцно його обійняв. – Георгія тобі не поверну, але від покарання звільняю.

– Радий старатися! – тупнув Чет. – Георгія я ще зароблю!

– Ось у цьому я не сумніваюся, – кивнув Шемаханський.

– І заробив же! – це Єрофеєв уже в хаті розповідав про подвиги товариша комісару. Налив собі та Ліберману спирту з фляги. – Аж два Георгія заробив! Один за те, що ми великий наступ німців зупинили. Не просто наступ, а наступ трупів!

– Це як? – здивувався комісар.

– А так. Німці якось навчилися мертвих із землі піднімати і спрямовувати в останній бій. Там треба було спеціальним газом тіла обробляти, вони піднімалися та ішли в атаку.

– Андрію, більше не пий, досить! – строго сказав Ліберман.

– Борю, та я тобі правду кажу! На власні ж очі це бачив! І з нами ж тоді був Іван Карпович Підіпригора.

– Це той сищик?

– Так, найкращий сищик імперії! – закивав радісно Єрофеєв. – Хороший мужик!

– Імперіалістичний поплічник! Він же в охранці київській служив!

– Ну, я теж в імператорській армії служив і царю присягав, але то ж коли було. А Іван Карпович…

– Та хай йому грець, тому сищику. То, кажеш, трупи оживляли? – перепитав комісар, і очі в нього загорілися.

– Так. Десятки тисяч звезли в одне місце з усього фронту, обробили газом і вони посунули вперед. Насправді ці мертві, їх Іван Карпович трупаками називав, то вони так собі солдати. Ходять неквапливо, стріляти прицільно не можуть, наказів не розуміють. Ідуть собі прямо, і все. Але коли їх багато, то не зупинити, бо ж кулі їх не беруть.

– Як не беруть?

– А так! Ти по них з кулемета січеш, а вони сунуть вперед. Кулі через тіло пролітають, і все. Хіба що кулями навпіл перерубаєш, тоді труп упаде. І багнетом його не зупиниш, бо не помічає він твій багнет! Ти його на багнет, а він далі на тебе лізе. Тільки якщо голову відтяти або ноги, так можна було зупинити цих негідників. І ніяк інакше! І нехай би один чи десять, а їх же тисячі, сотні тисяч. У них на дорозі полк був, так змели полк і не помітили! Але ми їх зупинили. Іван Карпович придумав як! Якби не ми, німці б Петроград тоді взяли!

– Ти, Андрію, цим дуже не хвалися. Бо ж чим раніше царська влада війну б програла, тим швидше б революція почалася. А ти, виходить, царя захищав! – докірливо сказав комісар.

– Та, Боря, я ж тоді не знав ані про революцію, ані про комунізм. Просто воював, думав, що за Вітчизну.

– Я розумію, – кивнув Ліберман. – А отой газ, яким німці мерців в атаку піднімали, його не залишилося?

– Ні, Іван Карпович все знищив. І газ, і вчених, які його розробляли, і обладнання все.

– Як знищив? – скривився Ліберман. – Для чого?

– Сказав, що диявольська вигадка і проти Бога злочин, бо мертвим спокій треба давати. Ну, щоб ніхто більше не скористався тим газом, він все і знищив. Його генерали лаяли, до тюрми обіцяли посадити, бо самі ж хотіли проти німців скористатися. Але Іван Карпович не злякався. Так нам і казав, що його лаятимуть, але знищив, бо не можна людям деякі речі в руки давати. Слабка людина і на погане швидка. Так він казав.

– Дурень твій Іван Карпович. Справжній реакційний дурень! – строго сказав Ліберман. – Уявляєш, як би нам нині той газ у нагоді став? Та якщо б ми могли мертвих підняти і в наступ кинути, так одразу б всіх ворогів революції знищили!

– Недобре це якось, мерців з могил піднімати, – засумнівався Єрофеєв.

– Недобре справу революції не захистити. А все, що революції на користь, то добре і дозволено! Ми вже про це з тобою говорили, Андрію!

– Так, говорили, – кивнув комполку.

– А де тепер той Іван Карпович? Треба ним зайнятися.

– Як зайнятися? – здивувався Єрофеєв.

– А так, що арештувати, допитати. Він – хитрий лис, може, таки залишив або зразок газу, або рецепт його виготовлення. Дам телеграму до Москви, нехай розшукують. – Ліберман зробив запис у нотатнику. – А ти продовжуй про Чета того.

– Та що продовжувати. Шибайголова він був страшний! Добре ми воювали, могли і до унтер-офіцера дослужитися, якби не поведінка Четова. Бо завжди встрявав він, куди не треба. Потім мене поранили, я під Петербургом лікувався. А там революція, два роки його не бачив.

– І як знову зустрілися? – спитав Ліберман.

– Та випадково. Я з позицій повертався, без охорони, а тут банда дезертирів наскочила. Вбили б гади! – Єрофеєв аж головою закрутив.

Згадав, як мчав полем, а за ним летів десяток вершників. Єрофеєв стріляв по них з револьвера, кількох збив, але набої закінчилися. Гнав далі, коли під ним убили коня. Комполку вчасно зістрибнув, покотився землею, підвівся, вихопив шаблю і чекав вершників, які стрімко наближалися. Здається, що йому вже було не врятуватися. І він сам це добре розумів, дратувався, що ось так задурно загине від рук якихось босяків, коли стільки ще треба зробити для перемоги революції! Спересердя сік шаблею повітря. Загинути не боявся, але хотів загинути за революцію, а неабияк. Тьху! Прийняти смерть від якихось дезертирів, яким тільки і треба, що чоботи з трупа зняти!

– Нумо наближайтеся! Ось я! – кричав Єрофеєв і різав шаблею повітря. Вершники стишили хід і брали його у кільце. Ні, не будуть вони з ним битися на шаблях, просто пристрелять з безпечної відстані, заберуть зброю, чоботи, перевірять кишені. Вони задоволено посміхалися, бачили, що нікуди він від них не дінеться. Зненацька пролунали постріли, такі влучні, що всі дезертири, один за одним, попадали з коней, наче перестиглі яблука на вітрі. Останній докотився по землі майже до ніг Єрофеєва. Комполку здивовано озирнувся. Побачив на сусідньому горбочку вершника з гвинтівкою. Вершник з’їхав униз.

– Привіт, Андрюхо! – сказав несподіваний рятувальник. Єрофеєв придивився і впізнав Чета.

– Чете, ти! Друже, як ти тут опинився?

– Та повз проїздив. Бачу – вбивають. Придивився – тебе. Дай, думаю, втручуся, хороша ж людина!

– Братуха! – Єрофеєв побіг до Чета, той зістрибнув з коня, обіймалися, цілувалися. – Ну ти вчасно! Думав, що все, гаплик мені! Спікся Андрюха Єрофеєв! І ганебно ж як! Від якихось дезертирів загинути! А тут ти! Ну що, брате, ходімо разом революцію робити! – сказав Єрофеєв і поплескав товариша по плечу.

– Куди? – здивувався Чет.

– Революцію! Воювати за всесвітнє братство! Комунізм! – аж закричав Єрофеєв. – Ходімо! Нам такі бійці ой як потрібні!

– Та ні, в мене хутір, – закрутив головою Чет.

– Який хутір, Чете? Звідки в тебе хутір? – здивувався комполку.

– Та так, пригріла жіночка одна.

– Тьху, жіночка! Тут такі справи робляться, а ти – жіночка! Тут світова революція! Ми історію робимо! Точніше, закінчуємо! Бо як установимо комунізм, то не буде більше історії, а тільки щастя! Суцільне, для всіх щастя! А ти – хутір, хутір! Поїхали зі мною! Революції такі бійці, як ти, конче потрібні! З такими бійцями ми хоч кого переможемо! І ти задніх не пастимеш! Це раніше ти мужик був, ніхто! А тепер ти командиром можеш стати. Я он – комполку! І ти станеш! Бо ж боєць добрий, досвід маєш! – Єрофеєв ще раз обійняв Чета. – Ходімо!

– Та ні.

– Як ні? Чете, ти ж наша людина! Сирота, з селян! Ти ж у перших лавах боротьби мусиш бути! За справедливість і всесвітнє щастя робочих та селян воювати! Революція ж! Рівність, братерство! Дивовижна штука! Поїхали!

– Андрію, та мені і вдома добре. Не хочу.

– Ти, мабуть, не розумієш! Це ж комунізм! Це ж як рай, тільки для трудящих! Це ж для нас! Невже до раю не хочеш?

– Ні. Хіба мені до раю можна? – здивувався Чет. – Я людей вбивав.

– Так то у попівський рай не можна, якщо убивав! А в наш, в комуністичний рай, якщо ти воював за радянську владу, за перемогу революції, за молоду республіку, то навіть краще, що вбивав ворогів! Обов’язково в комуністичний рай потрапиш, де з хлібом сіллю зустрічатиме тебе сама Роза Люксембург, славетна революціонерка!

Поки Єрофеєв агітував, Чет збирав у вбитих дезертирів гвинтівки і торби зі здобиччю. І коней збирав, в’язав уряд. Єрофеєв із сумом на нього подивився.

– Може, таки передумаєш, Чете? Правильна ж справа! Для людей! Для народу! Для тебе і для мене! Хіба можна осторонь бути, коли революція? Це ж раз у житті трапляється! Якщо пощастить! Ходімо з нами, Чете, ходімо!

– Ні. Бувай, Андрюхо. Радий був тебе побачите, але не моя справа оця революція.

Чет застрибнув на коня та поїхав геть.

– Так і не пішов до нас служити! Не зрозумів він революцію, не відчув, – зітхнув Єрофеєв. – Хоча ж кому, як не йому, її відчувати! Сироті селянській! Може, правду кажуть, що то кров у нього панська, заважає революцію серцем відчути.

– Ти ж кажеш, що селянин? – не зрозумів Ліберман.

– Ну воно як, його мати, з селянської родини, покриткою була. Тобто завагітніла без шлюбу. Як ото живіт виріс, її батьки з хати вигнали. Ледь не під тином народжувала, по чужих хатах жила, потім захворіла та померла. Дитину чужі люди підібрали, виростили. Але казали, що батько його – офіцер, дівчину спокусив, а потім покинув. То, може, ота кров панська і не дає Чету відчути революцію? Хоча інший, навпаки, білих би не любив, бо через офіцерика якогось його мати загинула! Мститися б мусив, а він на хуторі засів. Нецікаве йому ані майбутнє світле, ані всесвітня справедливість!

– А як у полку опинився? – спитав Ліберман.

– Та як. Мобілізацію коли проводили, то всіх загрібали, хто міг рушницю тримати. Ну і його. Я сам особисто поїхав, щоб він дурниць не наробив, – пояснив Єрофеєв. Він добре пам’ятав, як все було.

Хату в полі оточили кілька десятків солдатів, які поховалися, хто за деревами, хто за сараєм, і чекали. Єрофеєв під’їхав до воріт, коня там залишив, зайшов у двір. З хати Чет вийшов, при зброї. Єрофеєву соромно було в очі товаришу дивитися, але що комполку міг зробити, коли наказ про загальну мобілізацію?

– Привіт, Чете.

– Привіт, Андрію. Чи в гості приїхав? – спитав Чет і посміхнувся. – І не сам, дивлюся.

– Не в гості, Чете, у справах. Мобілізація в нас. Забираємо тебе до армії.

– Ох, Андрію, наслужився я в армії.

– То царська була армія, а це наша, робітничо-селянська, Червона. Зовсім інша справа.

– Справа інша, а забривають, як і раніше.

– Бо свідомість низька у селян. Для них же комунізм будують, а вони ото поховалися по хатах і знати нічого не хочуть. Доводиться силою заганяти.

– Мене теж силою будеш, Андрію?

– Всіх, Чете, всіх. Дивися, в тебе ж он жінка є, хутір. Або іди служити, або станеш ворогом революції, а з такими розмова коротка, – сказав Єрофеєв.

– Лякаєш, чи що?

– Ні, не лякаю. Розповідаю, що відбувається. Солдати стоять за двором. Не підуть вони звідси доти, поки ти в армію не підеш. Або доти, поки не спалять тут все. Тобі обирати, – каже Єрофеєв і дивиться кудись у бік.

Чет мовчить, для комполку те мовчання неприємне.

– Ти зрозумій, що просто нині момент такий. Революція у небезпеці, і нам тут не можна слабини давати. Маємо бути твердими та суворими. Поставити під штик усіх, хто гвинтівку втримати може. Щоб захищали революцію, яка заради трудящих, заради тебе і мене. Немає іншого шляху. Розумієш? – подивився Єрофеєв на Чета. Той посміхнувся криво. Ще постояли деякий час.

– Ну добре, – сказав Чет. – Як треба, то послужу. Тільки прибери солдат і хутір не чіпай.

– Добре, Чете. Молодець, правильно вирішив, – Єрофеєв наказав солдатам піти. Сам залишився чекати Чета. Того проводжала якась жіночка зі сльозами на очах.

– Так він у полку й опинився. Служив, але вперед не ліз, – продовжив Єрофеєв. – Ото все на возі їздив. Коней він любив, знався на них, а в бій не ліз. Такий же боєць був, а то так, наче візник якийсь. Не впізнавав я його. А тут оце заради чергової панночки скурвився! Тьху! Як таким дурнем можна бути?

– То ти її не знаєш, – сказав Ліберман і важко зітхнув.

Сам мав що згадати. Ще у дореволюційні часи прямував він якось центральною вулицею одного волинського міста, куди прибув за завданням партійного керівництва. Був одягнений вбого, а тут назустріч компанія місцевої золотої молоді вискочила. Всі нарядні та модні. Серед них і Міра у супроводі кузена Мікі. Це компанія його товаришів, нащадків найкращих тутешніх родин. Всі сміються, жартують. Ішли до цукерні їсти тістечка та пити каву з лікером. Тут же з собору поруч виходив поліцмейстер міста, біля воріт його чекав екіпаж. Ліберман вийшов з натовпу і попрямував до поліцмейстера. Поспішав, розштовхував перехожих, наблизився, вихопив револьвер і двічі вистрелив. Поліцмейстер впав, зчинився галас. Ліберман швидко пішов геть. Зброю не ховав, то ніхто не насмілювався його зупинити. Зайшов за ріг, там з цукерні вже вискочила золота молодь, жадібна до видовищ. Міра теж. Ліберман швидко крокував і погордливо дивився на цих порожніх людей, що витрачають своє життя бозна на що замість того, щоб боротися за всесвітнє щастя і комунізм. Помітив Міру. Вона посміхнулася йому і зробила знак очима, мовляв, позаду щось відбувається. Стріляти очима навчила її одна подруга в Пітері, яка казала, що навіть з чоловіком у ліжку була. На ходу Ліберман озирнувся. Позаду нікого не було. Тим часом біленька Мірина парасолька, якої він не бачив, встряла йому між ногами. Він перечепився і з розгону гепнувся на землю. Револьвер випав з руки і поцокотів бруківкою. На Лібермана тут же кинулися, схопили, передали поліції, що якраз нагодилася.

– Вона небезпечніша за змію, – сказав Ліберман. У нього був ще один спогад. Зустрічав Міру вже у революційному Петрограді. Прийшов з групою чекістів для експропріації цінностей у одного банкіра. Коли піднімався сходами, то побачив якусь дівчину. Вона видалася знайомою.

– Стій! – кинувся до неї, вона дістала револьвер, натиснула на курок. Убила б, але осічка. Її схопили. Впізнав Міру. У саквояжі, який вона несла, виявили золото і прикраси. А банкіра знайшли сплячим. Щось підсипала йому до чарки. Тоді це видалося Ліберману смішним. – І як же дворянка стала злодійкою? – запитав він її на допиті. Міра мовчала, тільки посміхалася.

Що їй було розповідати про те, як вона, дивом діставшись до Петербурга, дізналася, що батька ще в перші дні революції вбили п’яні матроси, які сплутали його мундир землевпорядника з офіцерським? Чи що мати від цього збожеволіла і її швиденько відправили до божевільні, де вона вмерла за місяць, бо годувати хворих було майже нічим? З квартири їхньої спочатку все винесли сусіди, а потім у їхні дві кімнати в’їхали чужі люди, які почали лаяти Міру, коли вона прийшла. Вони пішла, безпорадно тинялася вулицями, поки випадково не надибала подругу, яка навчила гарненьку дівчину ніколи не голодувати.

– А ти гарна, Міро, ти свіжа, як ранковий сніг, тобі платитимуть великі гроші!

Подруга познайомила із заможними людьми, що успішно ловили рибку в мутній воді заколоту. І закрутилося. Ось той банкір, він забув про все, коли вона прийшла, і не помітив її маневрів з чаркою та снодійним. Вона вийшла з квартири з хорошою здобиччю. Далі її чекав дипломатичний паспорт у шведському посольстві, консул якого був у неї закоханий. Потім пароплав і Європа, де б цінності з валізки не стали зайвими. Але на заваді стали ці чекісти. Звідки і взялися? Вона посміхнулася і закрутила головою. Вона була гарна, оті її світлі кучерики, ніс трохи з горбинкою, тонка шия, гордий, спокійний погляд. Комісар відчував, що збудився, що втратив голову, що хоче її. У нього були жінки. Останнім часом, коли він почав працювати в ЧК, то особливо багато. Та хіба можна було порівняти тих корів, які цілували йому чоботи, благаючи про порятунок своїх контрреволюційних родичів, з цією лялею! Він би назвав її принцесою, але це було б неправильно з класової точки зору. Геть принцес, геть королев! Він зробить з неї свою служницю, покірну та чуттєву!

Він би схибив, неодмінно схибив, якби не побачив книгу Володимира Ілліча Леніна «Матеріалізм та емпіріокритицизм». І це врятувало його. Комісар був над глибокою прірвою, але могутній твір ватажка революції утримав його. Ліберман вчасно схаменувся. Згадав, що він – солдат революції, то не міг дозволити тваринним інстинктам перемогти відданість ідеалам. Він мусив покласти всі свої почуття та бажання на вівтар революції. Всі його дії мусили бути присвячені одному – перемозі революції. І про це він не мусив забувати і на мить. Ця красуня була ворогом, небезпечною контрреволюціонеркою. Колись вона ледь не вбила його, бо після замаху на поліцмейстера Лібермана ледь не повісили. Тепер вона знову хоче знищити його. Така природа ворогів революції. Але він буде сильнішим. Він не піддасться її чарам. Ця жінка – ворог, то не повинна жити. Підхопився, відсахнувся від Міри, як від отруйної змії, вибіг з кабінету, щоб не бачити її очей. Згадав про Одіссея, який наказав прив’язати себе до щогли, щоб убезпечитися від співу сирен. Він убезпечиться ще надійніше. Наказав розстріляти її, як ворога революції. Вона чула наказ і сприйняла його напрочуд спокійно. Не кинулася на коліна, не почала кричати та просити про порятунок. Нічого, наче це не її збиралися розстрілювати. Тільки посміхалася.

– Ти не боїшся смерті? – навіщось спитав Ліберман у коридорі.

Вона засміялася.

– Комісаре, я вже мертва. Мене вбивали не раз. Спочатку, коли дезертири увірвалися в будинок мого дядька, вбили його, всю його родину, узялися за мене. Потім, коли мене схопили солдати по дорозі до Петербурга. Після того я вже нічого не боюся.

Міра згадала, як лежала під деревом. Її руки були прив’язані до стовбура. Одежа зірвана. Час від часу до неї підходили по одному п’яні солдати і злягалися з нею. Вона була непритомна, когось це задовольняло. Кого – ні, той опритомнював її ляпасами. Тоді вона починала смикати руки, зв’язані мотузкою.

– Ну відкрий очі, відкрий! – П’яний дезертир у соболиній шубі нахилився над нею. – Відкрий очі, відкрий, хочу їх бачити! – Плескав її по щоках. Міра опритомніла. Солдат заліз на неї, спустив штани, почав рухатися. Шуба накривала їх обох. Солдат кректав від задоволення. Міра смикала руки. Смикала, смикала і смикала. Нарешті мотузка впала. Руки вільні. Міра не поспішала, лівою рукою ковзала під шубою. Знайшла ремінь з кобурою. Дезертир охав усе гучніше. Потім почав сіпатися, наче його судомило. І тут пролунав постріл. У голову. Дезертир завалився на Міру. Вона ледь зіштовхнула його з себе, підвелася. Ноги не тримали її, вся тремтіла. Намагалася іти, хапалася за гілки і стовбури дерев, щоб утриматися на ногах. З кожним кроком ступала все впевненіше. І наближалася до великого багаття, навколо якого сиділа п’яна солдатня. Потім постріли і крики. Чоловічі.

– Я вже нічого не боюся, – Ліберман відчуває у погляді Міри стільки ненависті, що більше не вагається.

– Розстріляти! Негайно!

Її вивели, посадили в машину, в якій було троє озброєних чекістів, надійних людей, відданих революції. Мусили вивезти за місто, на полігон, де виконувалися вироки. Але машина не доїхала до полігону. Зранку машину знайшли на околиці міста. Машину і тіла двох чекістів. Третій зник разом з Мірою. Його знайшли згодом. Закрутила йому голову, примусила стріляти в товаришів, використала, а потім вбила.

– І цього твого Чета вона вб’є. Бо вона не жінка, вона – гадюка! – Ліберман аж кулаком по столу вдарив.

– Та ну! Баба і є баба, – гмукнув Єрофеєв і взявся за флягу зі спиртом.

– Досить, – зупинив його Ліберман. – Завтра рано виступати. Ми повинні їх випередити.

– Та нікуди не дінуться. Хоча Чет ще той хитрун, – визнав Єрофеєв і зітхнув, дивлячись на флягу зі спиртом. Випив би ще. Бо війна важка справа. І коли лягати спати тверезим, то нізащо не заснеш. Бо все якась маячня ввижатиметься. Кров, тельбухи, трупи. А як спиртику випити, то воно легше спиться. Набагато. Поки комісар укладався, комполку ще зробив потайки кілька ковтків, запив водою і тоді вже пішов спати.

Розділ 3

Зустріч із Вовчою дивізією

Чет та Міра переночували у копиці соломи, а ледь почало світати, сіли на коней і рушили. Зараз їхали верхи лісовою, дорогою. Прислухалися. Навколо все було тихо. Дивилися і на сліди, добре помітні на піску.

– Хтось їхав перед нами. Вчора, мабуть, – сказала Міра.

Чет кивнув, потім подивився на неї. Відвернувся, кусав губи. Гостро схотів почути її голос.

– То кажеш, золото?

– І золото і діаманти. Багато, – кивнула Міра. Вона обірвала поділ сукні, щоб зручно було сидіти верхи. Хоч і без сідла, а трималася на коні так, наче все життя верхи їздила.

– Де багато золота, там багато і бажаючих.

– Ну, кількість бажаючих завжди можна зменшити. – Міра засміялася і поплескала долонею по гвинтівці вістового, яка була в неї за плечима.

Їхали далі. Тиша, тіні від дерев. Коні вгрузали копитами у торішнє листя, яке вкривало лісну дорогу товстим шаром. Зненацька пролунали постріли. Чет гепнувся на землю, Міра теж. Лежали у неприродних позах, наче мертві. Хвилина тиші, потім з кущів вибігли якісь озброєні дядьки у строкатому одязі, але всі у шапках з вовчими хвостами; Поспішали до тіл, перегукувалися між собою, що, нарешті, узяли хоч якусь здобич. Два коні, зброя, а ще, може, і по кишенях щось є.

– Чорт! Старці! Навіть сідел немає! – забідкався один з нападників.

– Та хоч щось! – примирливо сказав інший.

Вони вже звикли, що в цих багато разів обідраних краях годі й сподіватися на багату здобич. Наближалися до Чета та Міри, зброю опустили. Коли постріли. Чет стріляв одразу з двох рук, Міра з одної, але лупила гвинтівкою прямо в лоб. Нападники попадали, не встигнувши зробити жодного пострілу.

Тиша. Чет вичекав з хвилину, роздивлявся, чи немає когось у кущах, потім підхопився і побіг, пригинаючись до землі, готовий стріляти при першій нагоді. Ось він вже був біля нападників. Всі мертві. Підійшла тихо, наче кішка, і Міра. Торкнулася ногою вовчого хвоста на шапці одного з загиблих.

– Вовча дивізія.

– Ти їх знаєш? – спитав Чет.

– Було діло, – вона посміхнулася.

Кілька місяців тому Міра їхала у потязі, повному біженців з півночі, що тікали від кривавого бунту на начебто спокійний південь. Міра сиділа біля вікна і відверто нудилася у компанії корнета Соловейчика, невисокого, худорлявого, гарячкуватого хлопця, який намагався виглядати дорослим та мужнім. Корнет, чомусь одягнений у парадний мундир, сидів павичем, час від часу торкався кобури з револьвером, який надавав йому впевненості. Навпроти сидів худий і голомозий чоловік у пенсне. Корнет вже деякий час з ним сперечався. Мірі було нудно, то вона роздивлялася пейзажі за вікном. То ліси були, тепер ось поля.

– Голодранці не можуть перемогти! Такого ще не бувало! Хоч у Давньому Римі, хоч у нас при Пугачові! – майже кричав Соловейчик і гупав кулаком по столу, щоб приховати тремтіння свого голосу.

– Але ж от у Франції голодранці у свій час перемогли! – єхидно зауважив дядько в пенсне.

Соловейчик подумав: «Бридкий тиловий щур», – і подивився зневажливо, хоча і сам не багато пороху понюхав.

– Так то ж Франція! Господи, та вони жаб їдять! У них що завгодно може трапитися! А ми – руські люди! – Соловейчик знову гепнув кулаком, сильно гепнув і ледь не засичав, бо забився.

– Корнете, ви на дві чверті поляк, а ще на чверть німець, якщо я не помиляюся! – в’їдливо нагадав співрозмовник, який добре знав батьків Соловейчика, дрібних поміщиків з-під Ревеля.

– Кров не важлива! Важливий дух! – закричав Соловейчик, якому за ту німецьку чверть крові довелося багато вислухати ще у кадетському училищі, під час Першої світової війни, коли німці стали головними ворогами. Далі довелося слухати від бойових товаришів на фронті, де він пробув усього місяць, не встигши взяти участь в жодному бою, бо захворів на грип і був відправлений у тил. Сподівався, що тепер надолужить своє у священній війні з червоними бунтівниками. – По духу я – руська людина! На відміну від деяких, які мовби й руські, а поводяться гірше за жидів!

Соловейчик натякав, що його співрозмовник їхав не до армії вступати добровольцем, щоб боротися з комуністичною заразою, захищати Русь від жидо-комуняцької сволоти, а тікав до Константинополя. Не хотів проливати кров за царя і Вітчизну, точніше, тільки за Вітчизну, бо цар сам відмовився від трону, завдавши болючого удару всім монархістам. Хоча деякі вважали, що государя-імператора під загрозою смерті примусили зректися престолу.

– Я… – почав було з образливою посмішкою чоловік, але продовжити не зміг, бо в голову йому потрапила куля. Кров і шматочки черепа розлетілися по всьому купе. А ще друзки розбитого скла. Ще постріли, у вагонах зчинився крик. Корнет ошелешено дивився на все це і затремтів. Вбитий завалився на стіл, Соловейчик заверещав, наче перелякана баба. Міра скривилася.

– Корнете, поводьтеся, як офіцер! – тихо сказала вона й обережно визирнула з вікна.

Соловейчик замовк, з неприхованим жахом дивлячись на вбитого співрозмовника, який завалився на стіл і світив діркою у потилиці. Потяг тим часом їхав далі, весь у пострілах та криках. Ось хтось заверещав: «Вовчики! Вовчики!» Корнет, коли почув це, то почав скиглити:

– Господи! Ми пропали! Вовча дивізія! Ми пропали! За що, Господи, за що?

Соловейчик підхопився, намагався кудись бігти. Але в коридорі вагона була така метушня, що не проштовхатися, і корнет повернувся з побілілим обличчям. З його скривлених жахом губ падала слина.

– Міро! Ми пропали! Вони – звірі! Вони будуть нас катувати! Це – Вовча дивізія! Нас чекає страшна смерть! – шепотів він, блідий та в сльозах.

Міра знову подивилася у вікно.

– Можливо, – сказала спокійно.

– Міро, я не хочу потрапити до них у полон! Краще застрелитися! – закричав корнет.

– Сядьте, – наказала Міра. Тихенько, але так, що корнет сів і почав дивитися на неї з надією, наче розгублена дитина на дорослого. – І сидіть тихо.

Вона говорила зосереджено, бо вивчала ситуацію за вікном. Потяг все ще мчав, а з двох боків за ним летіла орда вершників з вовчими хвостами на шапках. Вони стріляли по вагонах і поступово наближалися. З потяга по нападниках ніхто не стріляв. У ешелоні їхали одні лише біженці, охорони не було. Хіба що кілька офіцерів, які зараз похапцем зривали форму і викидали її у вікна, а самі вбиралися в цивільне. Бо ж відомо, що Вовча дивізія була особливо жорстока до офіцерів та комісарів. Таке з ними робили, що страшно навіть говорити про це. Корнет чув ті розмови, і перелякано дивився, як вершники стрімко наближалися до вагонів.

– Вони близько! Вони зараз захоплять потяг!

– Корнете, не висовуйтеся! – наказала Міра. Нові постріли й осколки скла, які подряпали обличчя Соловейчика, підтвердили її правоту.

Корнет далі тремтів, утирав неслухняними руками кров з обличчя.

– Що робити, Міро, що робити? Ми пропали! – перелякано шепотів він.

– Сидіть тихо! – спокійно сказала дівчина.

– Але вони вб’ють нас! Страшно вб’ють! Вони катують офіцерів, а жінок ґвалтують! Вони нелюди! Треба щось робити!

– Єдине, що ви можете зараз зробити, це помовчати, – несподівано зло відповіла Міра, якій набрид вже корнетів плач.

Бандити між тим наздогнали потяг. Першим мчав на здоровезному коні по пояс голий велетень, що тримав у руках обушок, та не простий, а відразу з трьома шипастими гирями. Гилив тим обушком вікна вагонів. У розбиті вікна прямо з коней стрибали бандити. І відразу починали грабувати та вбивати. Постріли, зойки, крики.

– Міро, не можна так сидіти! Міро! – закричав корнет. У цей час потяг почав різко гальмувати, бо «вовчики» захопили паровоз. Корнет не втримався на ногах і впав, при цьому вдарився головою об полицю і знепритомнів.

– О, так краще, – сказала Міра, яка нахилилася і забрала у корнета револьвер з кобури. Сіла і спокійно дивилася у вікно. Потяг вже зупинився, уздовж нього носилися верхи бандити. У деяких з них були набиті тюки зі здобиччю. У кількох і жінки, перекинуті через сідла. Крики і постріли грабіжників наближалися. Міра на них не зважала. Чекала. Ось і в її вагон увірвалися бандити. Кидалися в купе, хапали, що могли. Один з «вовчиків» зазирнув до Міри.

– Віддавай гроші і прикраси! Нумо!

– У валізі, – кивнула Міра на велику валізу загиблого сусіда, яку виштовхала у прохід.

Бандит спробував відчинити валізу, та виявилося, що вона зачинена на замок. «Вовчик» не здивувався, вистрелив і таки відчинив валізу, почав копирсатися у речах. Знайшов мішечок з дорогоцінностями. Сховав собі за пазуху. Задоволено зареготав. Потім подивився на Міру.

– Нумо йди сюди!

– Впевнений, що хочеш цього? – спитала вона спокійно. Бандит здивовано вирячився на неї, бо звик до переляку і покори, а не питань з боку жінок, яких грабував.

– Що? – трохи ошелешено перепитав він.

– Питаю, чи ти дійсно хочеш, щоб я пішла до тебе, – Міра посміхнулася, чим роздратувала бандита, який звик, що лише він сміється, а інші в його присутності тільки плачуть і тремтять.

– Сюди, я сказав! Ти що, не зрозуміла, суко! – Він кинувся до Міри з кулаками, щоб провчити цю зарозумілу сучку, щоб показати, хто тут мав запитувати і сміятися. Він вже, мабуть, намріяв, як буде ґвалтувати її, коли пролунав постріл. І бандит завалився на підлогу з діркою посеред лоба.

Не те щоб постріл пролунав, як грім серед ясного неба, але здивування в інших бандитів таки викликав.

– Що там? – спитали товариші вбитого, зайняті в інших купе, але відповісти їм було вже нікому.

Міра обережно визирнула в прохід. Попрямувала до виходу з вагона, коли дорогу їй перепинив бандит, що тягнув кілька валіз водночас. Він випхався з купе і здивовано вирячився на Міру.

– Ти хто така? Нумо йди сюди, сучко! – бандит хтиво посміхнувся, бо помітив, яка Міра гарна. Потім помітив револьвер у руці Міри. І плями крові на її сукні. – Якого біса?

Смикнувся, але йому було нічим вихопити з-за паска револьвер, бо обидві руки були зайняті награбованим. Навіть не встиг здогадатися поставити валізи і полізти за зброєю, оскільки пролунав постріл. Бандит почав падати, як і перший, з акуратною діркою у центрі лоба. Наче ото в індусів, фотографії яких можна було побачити у журналі «Навколо світу».

Міра переступила через труп, коли в прохід вибігло одразу кілька бандитів, здивовані черговим пострілом і мовчанням товаришів. Знову постріли. І знов акуратні дірочки у лобі в зарізяк, кожен з яких лише встиг здивуватися тому, від чиїх рук приймав смерть. Міра вбила всіх «вовчиків», потім повернулася до першого. Схилилася над ним, полізла за пазуху, забрала у нього мішечок, який він знайшов у валізі. Перевірила й інших вбитих бандитів. Забирала лише червінці й дорогоцінності. Потім повернулася до свого купе і поплескала по щоках Соловейчика.

– Корнете, нам вже час.

Він відкрив очі, здивовано подивився на Міру з револьверами, які вона забрала у бандитів.

– Що трапилося?

– Нічого. Якщо не хочете тут залишитися, то ходімо.

– Куди?

– Подалі звідси.

Корнет підвівся, вийшов у прохід, побачив там трупи й ошелешено закрутив головою.

– Х-х-хто це їх? – спитав хрипко.

– Доля, – тихо відповіла Міра.

Корнет помітив добрячу калюжу крові біля одного з убитих. Соловейчику стало зле, він ледь не втратив свідомість.

– Корнете, тримайтеся! – наказала йому Міра. Переступала через трупи, наче через дерев’яні колоди, тягнула Соловейчика до виходу з вагона. Пасажири перелякано на них дивилися і мовчали. У деяких на обличчі були синці, на підлозі конав чоловік з розпанаханим черевом. «Вовчики» не знали хороших манер, звикли легко вбивати, якщо хтось пручався, або й просто так убивати.

Корнет визирнув з дверей вагона і побачив, що уздовж потяга носилися бандити, вже обкладені мішками зі здобиччю.

– Там «вовчики»! – прошепотів він Мірі на вухо.

– Та ви що! – наче здивувалася вона. – Добре, що попередили, тепер знатиму. – Міра посміхнулася, а до вагона заскочив ще один бандит.

– Сучко! – тільки і встиг сказати він, бо миттєво гепнувся на підлогу вже зі звичною діркою у лобі.

– Вони нас уб’ють! – перелякано зашепотів Соловейчик, вирячившись на труп.

– Можливо. Роздягайтеся, – спокійно наказала Міра. Корнет ошелешено подивився на неї.

– Що?

– Роздягайтеся!

– Вибачте, я не буду, я… вмерти, як офіцер, як дворянин, не зганьбити… – почав було булькотіти Соловейчик, який притиснувся спиною до стінки і стояв до Міри боком.

Міра вистрелила і збила ремінну бляху на штанах корнета. Ті почали падати. Соловейчик намагався притримати їх, але Міра притиснула його ліктем до стінки.

– Роздягайтеся. І швидко, – сказала вона тихо, але так впевнено, що корнет почав таки роздягатися. А Міра роздягла щойно вбитого бандита. Кинула Соловейчику, який вже стояв в одній білизні, бандитські лахи.

– Тепер одягайтеся.

– Навіщо? – спитав корнет, але обпікся поглядом Міри і почав кивати головою і поспіхом натягувати одяг убитого «вовчика». Міра обережно визирнула з вагона. Побачила, що уздовж потяга їхав вершник. Молодий хлопець зі скривавленою шаблею. Так сп’янів від крові, що навіть не грабував, а їхав уздовж ешелону та волав. Міра визирнула і махнула йому рукою. Хлопець помітив її, поставив коня дибки, зупинився біля дверей вагона. Міра підморгнула, провела язиком по губах. Поманила пальчиком, щоб «вовчик» ішов до неї. Хлопець не вагався, стрибнув у вагон прямо з коня.

– Яка краля! – він поспішав до Міри, шаблю кинув, розстебнув на ходу штани. Постріл. Куля продірявила лоб. Бандит упав. У тамбур перелякано визирнув Соловейчик, який почувався дуже ніяково у бандитському одязі.

– Корнете, сідайте на коня, – наказала Міра. – Я кинусь через сідло. Їдьте від потяга наче зі здобиччю. Зрозуміли?

Корнет перелякано кивнув, але видно, що від шоку мало що розумів.

– На коня, – повторила Міра. – Потім їдеш від потяга. Не поспішаєш, наче зі здобиччю. Вперед!

Міра дала корнету ляпаса, щоб хоч трохи отямився. Соловейчик боязко визирнув з вагона і тут же сховався.

– Там «вовчики»!

– На коня або пристрелю, – сказала Міра і наставила на корнета револьвер.

– Що?

– Швидко! – виштовхнула його з вагона. Корнет вивалився, впав на землю, підхопився. На нього ніхто не звертав уваги, навколо була метушня, бандити поспішали, бо скоро міг прийти панцерний потяг. Соловейчик схопив коня за вуздечку, всівся у сідлі, перелякано озирнувся, під’їхав до дверей вагона, звідки вистрибнула Міра і лягла поперек сідла.

– Поїхали, чого стоїш! – зашипіла корнету. Той нагнав коня і поїхав геть від потяга.

Кілька бандитів тільки тоді звернули увагу на корнета, коли він був уже на відстані півсотні метрів.

– Стій! Ти куди? Хто це? Стій!

Соловейчик пришпорив коня. Бандити кинулися навздогін. Потроху наближалися. Корнет щосили гнав коня, але йому з двома людьми було важко.

– Міро, бандити наближаються! – перелякано зашепотів Соловейчик, в якого похолола спина, наче вкрившись льодом.

– Я бачу, – Міра вже вихопила револьвер і прицілилася. Далі постріли. Бандити почали гепатися з коней. Один за одним, з однаковими, наче фабричними, дірками у лобі. Двоє «вовчиків» зупинилися, розвернули коней і нагнали їх геть від утікачів.

Біля потяга награбоване майно вже вантажили на вози. За всім цим спостерігав отаман Куделін, Батько «вовчиків». У нього на шапці була ціла вовча голова з ощиреною пащею.

– Швидше! – гримів він, і бандити, які вже і так упріли, поспішали ще більше.

– Пане отамане, пане отамане! – це прискакали ті двоє з переслідувачів, що встигли втекти. Галасували тепер, наче божевільні.

– Що таке? – невдоволено спитав Куделін, якого турбувала здобич, а не якісь дурниці.

– Втекли! – хором доповіли бандити.

– Хто?

– Чоловік і баба! Поклали всіх! Баба поклала! – тараторили «вовчики».

– Що?

– Скажена баба! Поперек сідла висіла і всіх поклала з револьвера! – Бандити перелякано вклонилися і кивали головами. – Прямо у лоб цілила! Скажена сука!

– Що? – вибухнув отаман Куделін. – Моїх вовків поклала якась задрипана лисиця!

– З двох рук! Зі ста кроків лупила! – виправдовувалися бандити, аж руками розводили, мовляв, нічого не могли вдіяти.

Постріл. Один із бандитів упав.

– Такі дурні, яких може покласти баба, не потрібні у моїй дивізії, – гримнув отаман. – Але тебе я залишу, – звернувся до другого бандита, який тремтів ні живий ні мертвий. – Щоб ти впізнав ту сучку, коли я її спіймаю! І тоді вона за все відповість! – закричав отаман Куделін. – Все, їдемо! – Він махнув рукою геть від залізниці. І вмить вози почали їхати від пограбованого потяга, останні бандити вискакували з вагонів, стрибали на коней, і за кілька хвилин банда вже зникла в степах.

– А ти з ними стикався? – спитала Чета Міра, у якої зустріч з «вовчиками» промайнула перед очима.

– Та було раз, – кивнув він.

Ще навесні на хутір до Чета приїхала ціла делегація. Поважні дядьки з сусіднього села Синівки. Стояли півколом біля дверей хати, чекали, поки Чет одягнеться. Бо ж без штанів до таких людей не вийдеш. Ось і Чет здивовано роздивлявся делегацію, яка йому ледь не вклонялася. А це ж не абихто був, а власники землі та крупорушок, млинів та олійниць, які взяли нині владу в Синівці і міцно її тримали. Ось ці люди прийшли до нього, вклонилися і заглядали в очі.

– Вовча дивізія іде, – сказав один із гостей. Чет кивнув, що знає. Вже полагодив віз, щоб забрати своїх і тікати у ліс, там пересидіти кляту дивізію. – Нам відбитися треба. Стріляємо ми добре, рубаємося теж, але нам отаман потрібен, щоб очолити. Щоб битися з Вовчою дивізією – отаман потрібен, бо інакше передушать нас, наче курчат. То тебе просимо.

– Та який з мене отаман? – здивувався Чет. – Я – солдат.

– Заплатимо добре. Скільки скажеш. Ти знаєш, Синівка – село багате, – вів своє один із дядьків.

– Та наївся я вже війни, мені і на хуторі непогано.

– Коли прийде сюди Вовча дивізія, то погано буде, що на хуторі, що в селі, будь-де. Допоможи нам. А ми відплатимо.

– У них гармати, – знизав плечима Чет.

– А нам відступати нікуди, – відповіли синівські мужики. Чет замислився, вони дивилися на нього.

– А порох у вас є? – спитав Чет.

– Пороху достатньо. І вибухівка є. Гармат тільки немає.

– Добре, щось вигадаємо, – кивнув Чет. Селяни почали дякувати йому, ледь руки не цілували. Чету від того стало ніяково.

За кілька днів Вовча дивізія вже сунула на Синівку, яка ощирилася барикадами на тинах крайніх хат та стволами гвинтівок. Кіннота «вовчиків» швидко оточила село, піхота зайняла позиції. Отаман Куделін послав десяток бійців запропонувати селянам здатися.

– Скажіть тим селюкам, щоб здавалися мені на милість. А як ні, то змішаю їх з лайном! Снарядів вистачить! – закричав отаман і вказав на пагорб поруч, де його люди встановлювали гармати. З пагорбу село було як на долоні, кращого місця не знайти, щоб по ньому бити.

Бійці наблизилися, крикнули вимоги отамана селянам. Ті попросили часу подумати. «Вовчики» відповіли, що батько Куделін чекати не любить, то або зараз здаватися, або невдовзі гинути. «Вовчики» ставили коней дибки і реготали, бо ж чули, яке Синівка багате село. Не всяке місто такі статки має. Відчували здобич, яка п’янила не гірше за горілку.

Раптом пролунав страшенний вибух. Такої сили, що аж земля затремтіла під ногами. Всі побачили, як над пагорбом, на якому тільки-но стояла артилерія Вовчої дивізії, тепер піднімався стовп диму та пилу. Селяни дали залп і перестріляли всіх парламентарів Дикої дивізії, окрім одного.

– Біжи і скажи своєму смердючому отаманові, що хай він тепер свої гармати у дулу собі засуне! А Синівки йому не бачити! – наказали селяни.

Переляканий «вовчик» побіг геть, а отаман Куделін аж завив від люті, бо ж без гармат хіба візьмеш цю Синівку! Два дні Вовча дивізія потикалася на штурм, палила навколишні хутори, в яких майже не було здобичі, бо ж всі втекли до Синівки, а потім відступила. Вдячні селяни вклонилися Четові до землі, дякували, питали, якої нагороди він хоче.

– Спокою хочу. Щоб не чіпали мене більше, – сказав Чет. Повернувся на хутір, вірніше, на згарище, де синівці вже будували йому нове обійстя. Більше і краще, аніж було.

– Хотів спокою, та де тут спокій? – сказав Чет Мірі.

– На тому світі тільки спокійно. А може, і там люди калатаються, – гірко всміхнулася вона.

– Та ні, хоч там мусить спокій бути.

Розділ 4

Незвичайний полон

Чет та Міра все їхали лісом. Коли він трохи розступився, попереду води побачили невеличкий хутір. Хата, кілька сараїв і будівля, схожа на придорожній шинок. Трохи городу, який щільною стіною оточував ліс. Чет поклав руки на зброю, бо всякого можна було чекати у цій глушині. Дивно, що у лісі зберігся хутір. Не спалили його досі і не пограбували, хоча часи тепер такі, що охочих чуже узяти багато. Он до Чета на хутір приходили тричі.

Він кохався з жінкою, що дала йому притулок на хуторі. Все було у самому розпалі, жінка стогнала й обіймала його сильні плечі, щось палко шепотіла йому. Коли Чет різко підвівся, голий та м’язистий.

– Що таке? – спитала схвильована жінка. Чет показав, щоб мовчала. Швиденько стрибнув у штани, поліз на горище, вистромив голову з даху, де у соломі був зроблений отвір. Почув шепіт у дворі. Кілька чоловіків сперечалися про те, чи брати тільки коней з сараю та теличку, чи лізти до хати, може, там ще щось цікаве. Вирішили таки лізти. Постукали у двері. Чет вже сплигнув з даху, обійшов двір, придивився, чи навколо нікого немає. Наче немає. Чет заліз у сарай і подивився з темряви у спини гостей. Їх було семеро. Нахабні та нетверезі, вони пограбували вже не один хутір.

– Хто там? – перелякано спитала жінка.

– Підкажіть дорогу! – сказав тонким голосом наймолодший з грабіжників, ще підліток. – Я до мами йду, заблукав! Вовки тут! – тиснув він на жалість, бо ж почув жіночий голос. Чет вже навів кулемет, англійський «льюїс», який вирив із сіна. Виставив його з віконця сараю і почав стріляти. Звалив усіх сімох. Опісля вийшов, добив поранених з револьвера. Потім постукав у двері. Товсті, дубові, такі і з кулемету не проб’єш. Він сам їх поставив, щоб у хату непросто було зайти. За дверима тремтіла жінка. Поруч плакав її син, що прокинувся від пострілів.

– Все добре, не бійся, – заспокоїв їх Чет. Вранці повантажив трупи на віз і доправив їх до лісу, де зарив.

Потім на хутір прийшли денікінці. Роз’їзд козаків на чолі з офіцером, високим, білявим поручиком Синициним, з нервовим обличчям і тонкими вусиками. З ними був і пан Беккер, місцевий землевласник, який спершу втік від революції, а тепер ось повернувся і почав збирати пограбоване селянами майно свого маєтку. Цей Беккер нишпорив хатою. Знайшов килим, шафу і кілька книжок з картинками, які належали йому, а потім були вкрадені. Не Четом, ці речі йому подарували вдячні мешканці Синівки.

– То грабував маєток? – спитав офіцер у Чета і здивовано роздивлявся цього селюка, який мав напрочуд гарну статуру, наче не гречкосій якийсь, а біла кістка. – Ну що ж, відлупцюємо тебе у виховних цілях. Щоб знав, що не треба чуже брати. Знімай штани, Ванько.

Чет важко подивився на офіцера.

– Не Ванька я, – сказав тихо.

– Та мені плювати, хто ти є. Крав, то відповідай.

У дворі заплакали жінка з дитиною. Чет скривився. Якби не вони, він би так не дався. А то зняв штани і йому всипали спеціально заготовленими різками.

– Дивися, холопе, наступного разу розстріляємо! – сказав після екзекуції поручик і вони поїхали. Попереду козаки, а за ними Беккер на четівському возі зі своїм майном. Чет трохи почекав, потім дістав з хованки зброю і засідлав коня. Жінка намагалася зупинити. Любила Чета і боялася, що вб’ють його. Але він прибрав її руки і помчав лісом, лише одному йому відомими стежками навпростець. Сидіти не міг, то вимушений був скакати стоячи, Наздогнав козаків вже майже на виїзді з лісу. Поручнику Синицину пощастило, що терміново викликали до штабу і він поїхав до появи Чета, який перестріляв козаків і Беккера. Неквапливо зібрав зброю, коней, зняв чоботи, понишпорив у кишенях, забравши портсигар поміщика і його ж бінокль. Повантажив зібране на віз і з тим повернувся.

Третій раз приходили вже червоні. Проводили реквізицію коней. Забрали у Чета всіх трьох, яких він не встиг сховати у лісі. Жінка запропонувала товаришам пообідати. Червоні погодилися. Легко вмололи чавунок борщу з сулією самогону. Потім позасинали, бо самогон був непростий. Чет виніс сплячі тіла, повантажив на віз, вивіз у ліс. Там твердою рукою колія перерізав їм горлянки. Трупи сховав. Коли червоні приїхали шукати своїх, то Чет сказав, що вони забрали коней та самогон і поїхали лісом, а там, мабуть, бандити якісь напали. Червоні знали, що у навколишніх лісах багатенько банд, то повірили і відступили, лише забравши у Чета теля.

Отаке неспокійне життя було тепер на хуторах. Чет все придивляється до цього хутора, який їм зустрівся, Міра теж. Коли вже їхали поруч, то з двору вийшов дід з цеберком. Такий міцний чолов’яга, вгодований, червонопикий. Прямував через дорогу до колодязя. Побачив гостей і зовсім не злякався, хоч вони озброєні були.

– Доброго дня добрим людям, – сказав таким баским голосом.

– Доброго, – відповів Чет.

– Куди прямуєте?

– У справах.

– Як хочете відпочити та поїсти, то можете в нас зупинитися. Візьмемо недорого, бо мало нині стало подорожніх.

– У вас що, тут шинок?

– Та був колись шинок, на всю округу гримів. А зараз вже столи пилом припали, бо не до веселощів стало людям, – бідкався старий. – То зайдете?

– Ні, поспішаємо ми, – сказав Чет.

– Ну, як хочете. Їдьте, щоб я вам дорогу не перейшов, – запросив старий і махнув пустим цеберком.

– А на Шпилівку правильно ми їдемо? – спитала Міра.

– О, ви теж туди, – посміхнувся старий.

– А що, вже їхав хтось? – так наче заради ввічливості спитала Міра.

– Ага, хлопець один. З цілою валізою книг. Правильно їдете. Тільки через версту роздоріжжя буде, так беріть ліворуч і приїдете до Шпилівки.

– Дякую, діду, – сказав Чет.

– Немає за що.

– А хлопець той давно проїздив? – поцікавилася Міра.

– Та вчора ще.

Поїхали далі, минули хутір, знову ліс.

– Хтось нас випереджає, – сказала Міра.

– Нехай. Навіть, якщо візьме скарби, йому ж повертатися доведеться. А тут ми, – заспокоїв Чет.

Вони не бачили стовп чорного диму, що піднявся з хутора у них за спиною. Їхали ще з півгодини. Ліс, тиша, спокій. Коли зненацька з гілок дерев, що росли по обидва боки дороги, впала на них велика сітка. А за нею посипалися з дерев якісь люди, що повалили подорожніх на землю. Чет встигнув вистрелити тричі, Міра – один раз. Кілька нападників були вбиті, але інші вже в’язали Чета й Міру, кинули на ноші і лісовими стежками понесли на той хутір, який вони щойно проїхали. Там їх чекав старий, з яким вони розмовляли. Тільки тоді він був у звичайній свитці та брудних штанях, а зараз у золотих одежах і з майже короною на голові. В руках тримав довгий посох з золотим набалдашником.

Чета й Міру піднесли старому до ніг.

– Вони вбили трьох наших! Жінка теж стріляла! – загомоніли збуджені смертю товаришів нападники, на вигляд звичайні селяни, тільки у кожного за поясом по револьверу та ножу. Старий різко підняв руку, і всі вмить замовкли. Почав жадібно розглядати Міру, порівнюючи її зі шматком застиглого воску у срібному тазі. Міра здивовано спостерігала за всіма цими маніпуляціями.

– Це вона! Велика жертва знайдена! – урочисто промовив старий, і натовпом людей пішов задоволений гомін. – У підвал її, на відгодівлю.

– А куди його? – показали на Чета. – Він вбив наших!

– Його на маленьку жертву наступного тижня, – наказав старий.

Чета й Міру підхопили і занесли до хати. Під нею знаходився великий підвал. Полонених знесли туди і залишили в залізних клітках. Більш того, прикували кайданами до дерев’яних столів. Нападники пішли, темрява. Чет та Міра спробували звільнитися, але тільки дзеленчали металом кайданів. Вони були сповиті дуже надійно, не рипнешся.

– Попалися, – сказала Міра. Чет щось мугикнув у відповідь.

– Хто ви? – зненацька спитав з темряви чоловічій голос.

– А ти хто? – поцікавилася Міра. Чет мовчав.

– Я – сотник армії УНР Дубківський.

– Де ми? – продовжувала розпитувати Міра.

– У полоні.

– Хто ці люди, що нас схопили?

– Людожери.

– Хто? – виразно здивувалася Міра.

– Таємна секта, яка практикує поїдання людей. За віровченням людожерів, лише систематичне вживання людського м’яса, людятинки, як вони його називають, дозволяє отримати спасіння і вічне життя.

– Що за дурня? – здивувався Чет. – Я прожив у цих краях багато років, а нічого про таке не чув.

– Людожери діють дуже обережно і вміло. Зазвичай тримають шинки при дорогах чи постоялі двори, які забезпечують їм приплив жертв. Люди зникають, і ніхто цим особливо не переймається. За часів царату людожери вміли налагодити стосунки з поліцією, то їх діяльність залишалася непоміченою. У часи війни людожери поховалися по лісах і ловлять жертви тут. Як павуки мух. Оце спіймали нас, – сотник так радісно розповідав це, наче був задоволений, що потрапив у підвал.

– Звідки це ти все знаєш? – Міра, удала захоплення.

– Я прочитав про цю секту книгу. Вона вийшла у серії вигадок, бо ніхто з видавців не міг повірити, що таке можливе насправді. Але майже все, що я читав, підтвердилося тим, що я бачив тут. То правда, чиста правда! – аж кричав з темряви, наче переконував когось, Дубківський.

– Хто той старий у золотих убраннях, який всім тут керує? – спитала Міра.

– Це їх вождь і панотець водночас. У людожерів існує теократія.

– Що існує? – спитав Чет, якому не подобалися слова, значення яких він не знав.

– Теократія. Тобто вся повнота влади в них належить жерцям, які виконують складні релігійні обряди по вшануванню їх кривавого бога.

– Старий щось казав про велику жертву, – згадала Міра.

– Так, вони не просто їдять людей, а обставляють все, як жертву, яку вони приносять своєму богу. Жертви поділяються на великі, середні та дрібні. Перші приносяться раз на рік, другі – щомісяця, а треті – щотижня. Людожери вбивають свої жертви за довгим і достатньо болючим сценарієм, після чого готують їх і вживають, при цьому ще й співають пісні, в яких вихваляють свого кривавого бога, який, мабуть, диявол.

– Той старий сказав, що я буду великою жертвою, – сказала Міра.

– О, тоді вам пощастило, красуне.

– Звідки ти знаєш, яка я? І в чому мені пощастило?

– Я бачив вас у виблисках смолоскипів, коли вони привели вас. І здивувався вашій хвилюючій красі! А пощастило в тому, що якщо нас із вашим товаришем вб’ють вже наступного тижня, то вас лише за кілька місяців, бо велика жертва приноситься восени.

– А як вони зрозуміли, що саме я – велика жертва?

– Їх старійшина ворожить на воску і виливає по ньому, як повинна виглядати велика жертва. А потім шукає схожу. Ось цього разу велика жертва повинна бути схожа на вас. То ви поживете довше, аніж ми. Та, на жаль, кінець ваш буде таким самим, – зітхнув сотник.

– Звідси можна якось вибратися? – поцікавився Чет.

– Ні. Ми прикуті кайданами до столів, на яких нас потім будуть розбирати, наче свиней. Якщо ми розіб’ємо кайдани, то на шляху у нас буде три стіни ґрат, а потім ще залізні двері і ще одні. Це пастка, з якої неможливо вибратися.

– Пасток, з яких неможливо вибратися, не буває, – злісно сказав Чет і почав соватися на своєму столі. Намагався знайти якесь слабке місце в кайданах.

– Як ти опинився тут? – спитала Міра невидимого співрозмовника. І сама смикала кайдани, але вони були міцні до безнадійності.

– Я їхав поруч, був зваблений запахом свіжого борщу. Зупинився пообідати. Вони поклали щось у їжу, я знепритомнів, а коли опритомнів, то був уже тут.

– Давно ти тут?

– Вже другий день. А ви як потрапили сюди?

– Ми теж їхали, проминули хутір, а потім на нас впала велика сітка і нас схопили.

– Це вони вміють. Вони професійні людолови. Куди ви їхали?

– Та просто, у справах. А ти?

Дубківський засміявся. Оце ще дивак. Прикутий залізом, його чекала смерть, а він сміявся. Що смішного?

– Взагалі-то це таємниця, – сказав сотник. – Але нам все одно вмирати тут, то я можу розповісти. Я їхав до Шпилівки.

Кілька секунд тиші.

– А що це? – спитала Міра, наче в перший раз чула цю назву. Чет припинив соватися, слухав.

– Таке село у лісах.

– Там у тебе родичі?

– Ні. Справи.

– Які справи?

– Можливо, там є скарби.

– Скарби? – Міра засміялася, мовляв, вона не вірить у цю маячню.

– Скарби. Вартістю десь у мільйон золотих карбованців! Може, і більше! – аж образився її зневажливості Дубківський.

– Звідки скарби в якомусь лісовому селі? Що це за казки? – спитала Міра тоном, який показував, що вона не вірить сотнику.

– Не в селі. А в будинку фон Шпіла, дуже багатого місцевого землевласника, – пояснив Дубківський.

– Я думаю, що його будинок вже багато разів пограбували. Як і всі інші панські будівлі в цих краях, – песимістично заявила Міра.

– Будинок могли пограбувати, але навряд чи фон Шпіл тримав свої скарби просто на столі в залі. Він сховав їх.

– Де?

– Цього я не знаю. Але я зміг знайти детальне планування будинку фон Шпіла. Він замовляв його одному архітектору з Відня, а той потім видав книгу своїх робіт, серед яких був і будинок фон Шпіла. З тим плануванням знайти скарби було б легко.

– А звідки ти дізнався про самі скарби? – спитала Міра, що вже не приховувала своєї зацікавленості.

– З газет, – охоче розповів Дубківський. – Ще у 1916 році в газетах прогриміла гучна справа про спробу пограбування будинку фон Шпіла. Сім злодіїв з Ростова та Одеси, відчайдушних шибайголів, справжніх шибеників та зарізяк, озброєних револьверами та бомбами, пробралися до лісового будинку барона. Мусили повернутися за кілька годин, їх чекало аж два вози для здобичі. Але бандити не повернулися! Вони зникли! Точніше, п’ятеро зникли, а ще двох знайшли селяни. Злодії були сиві та божевільні! Кричали дурним голосом і стогнали, наче їх катували, а сказати, що трапилося, не могли. Взагалі розучилися говорити! То трапилося щось страшне. Бо це ж були ті ще зарізяки, за кожним тягнулося багато злочинів і їх важко було налякати, а ще важче налякати до божевілля. У газетах висували найрізноманітніші версії того, що відбулося. Жодну не можна було вважати доведеною. Але всі сходилися на тому, що в будинку барона сховані дуже великі гроші, бо ж він володів тисячами десятин землі, трьома цукровими заводами, акціями залізних доріг та багато чим ще. Але банкам не довіряв і всі гроші тримав у себе, бо казав, що його лісовий будинок охороняється краще за будь-який банк.

– Ким охороняється?

Сотник задоволено реготнув, наче Міра потрапила в розставлену їм пастку.

– Та різні ходять чутки. Але то не головне. Важливо, що скарби досі не знайшли. Було важливо, – чоловік у темряві зітхнув, вмить утративши всю свою веселість. – І це ж треба було попастися людожерам! Я ж знав про них майже все! Але той клятий борщ! Я занадто люблю поїсти. Ех-хе-хе.

– Слухай, так то ти їхав зі стосом книжок? – здогадалася Міра.

– Так.

– О, так про тебе нам розповідав старійшина. Хитрі вони.

– Страшні вони. О, ідуть!

Клацнули замки на залізних дверях.

– Годувальник прийшов. Робіть все, що він скаже, інакше буде боляче, – попередив сотник. – Дуже боляче, – зашепотів він перелякано. Мабуть, на собі відчув, як саме.

Двері відчинилися, до підвалу зайшла людина. Клацнула запальничкою, засвітила ліхтар. Височенний і худий чоловік. Справжня шпала. На поголеному черепі помітні якісь шрами і плями. Виглядав страшно, хоч до цирку відправляй, у номер з потворами. Чоловік притяг з собою велике цебро, яке парувало, наповнюючи підвал неприємним запахом. Шпала не поспішав, спочатку старанно зачинив за собою двері. Такий же ретельний був і з ґратами. Підійшов, поставив цебро, відкрив замок, зайшов, заніс цебро, зачинив двері, відчинив наступні.

Поки Шпала наближався, Чет роздивлявся підвал. Кам’яні стіни, кілька рядів міцних ґрат. Великі дубові столи з припнутими полоненими. Під стінкою сотник – трохи товстуватий чоловік з білим тілом і чомусь спущеними штанями. Чет помічає, що і сам без штанів, але не встиг засоромитися, бо Шпала наблизився до Чета, поставив ліхтар поруч, вийняв з-за пояса величезну дерев’яну ложку, зачерпнув нею з відра.

– Відкрий рота, – Шпала, коли розмовляв, гудів, наче паровоз. Він був дійсно страшним. Голомоза голова, очі вирячені, риси обличчя наче покручені. – Відкрий рота!

– Навіщо? – спитав Чет.

– Будеш їсти.

– Я не хочу.

Чоловік своїми сильними пальцями перетиснув ніс. Чекав, що Чету треба буде дихати і він відкриє рот, у який можна буде висипати ложку варива з цебра. Шпала чекав десь хвилину, але Чет не відкрив рота. Тоді Шпала роздратовано заревів. Щось узяв з кишені замусоленого жупана. Притиснув Четову долоню, яка і так була припнута до столу кайданами. Рух – і Чет засичав, наче обпікся. Але не кричав, хоч видно було, що йому боляче. Шпала загнав йому голку під ніготь.

– Або будеш їсти, або здохнеш, – сказав своїм дивним неприємним голосом.

– Ви їжте, їжте! Він буде катувати вас, поки не примусить, їжте! – порадив переляканий Дубківський.

– Будеш їсти? – спитав Шпала. Чет не відповів, просто кивнув. Шпала сунув йому ложку варива з цебра, вилив у рот. Чет намагався ковтати, кректав.

– Яке гівно! – скривився і сплюнув.

– Жери та мовчи! – наказав Шпала і вдарив ложкою по лобі. Мабуть, це він готував, то образився.

Дав Четові ще вісім ложок. Той вже казав, що не може стільки їсти, але Шпала обіцяв знову штрикати голками під нігті. Чет ковтав усе, що йому наливали. Далі Шпала підійшов до Міри. Вона не пручалася. Намагалася дивитися на Шпалу звабливо, але той не звертав на неї жодної уваги. Ані на погляди, ані на облизування губ, ані на гру язиком. Годував, потім перейшов до Дубківського. З ним було швидко, сотник старанно ковтав усе, що наливали. Шпала забрав спустіле цебро і пішов геть, ретельно зачинивши за собою замки. Знову темрява. Деякий час всі лежали мовчки, переповнені несмачною і жирною їжею.

– Яка ж гидота! – сказала Міра. Чет щось пробурмотів.

– Нічого, поступово звикнете. Людина до всього звикає, – філософські зауважив Дубківський. – І ви не розслабляйтеся. За шість годин все повториться. Це в них називається посилена відгодівля. І він запалює ліхтар моєю запальничкою! Це ж подарунок мами! Забрав, гад такий!

Міра плювалася у темряві.

– Мене зараз знудить від цього!

– Жирно і несмачно, – погодився Дубківський. – Вони не цяцькаються з жертвами. Тільки коли будуть вже вбивати, то напуватимуть нас брагою, щоб ми сп’яніли і були веселі. Це, як кажуть, відображається на якості м’яса, його смаку.

– Звідки ти це все знаєш? – трохи роздратовано спитала Міра, якій було не до вподоби слухати про страшне майбутнє.

– З книг. Я дуже начитаний. Вчився в університеті, бібліотеки відвідував, читав там дуже багато книг.

– І що, в них писали про цих людожерів?

– Так! Писали! Звісно, що все це проходило як художня література, вигадки, казки якісь. У такому випадку цензура легко пропускала, хоча і робила зауваження, що занадто вже криваві казки. Доводилося давати хабарі. Був такий професор Бар-Кончалаба, як людина – покидьок, але займався чудовиськами і видавав книги про них, наче художню літературу. Я їх читав, то дещо знаю про різних чудовиськ. Зокрема, про людожерів. Про їхні звичаї, про те, як вони будуть нас вбивати і що з нас готувати, – сотник зітхнув.

Чет знову смикався на своєму столі.

– Дивно, цей бевзь навіть не глянув на мене, – сказала Міра. – Я йому вже і підморгувала, і язиком по губах водила. Завжди це діє, а тут і оком не повів.

– Він заляканий, – сказав Дубківський. – Мабуть, його б’ють, принаймні на обличчі у нього синці і зуби не всі, а ще оті страшні шрами на голові, наче йому там тавро випалювали. Ото він такий пришелепуватий і є.

– Слухай, а навіщо нам спустили штани? – спитав Чет, який не звик ось так валятися без штанів при дамі, нехай зараз і темрява навколо.

– Щоб у туалет нас не водити. У столі є дірка і туди треба робити всі справи, – сказав Дубківський, який вже знав місцеві правила.

– Що? – здивувалася Міра.

– А тобі, мабуть, розрізали сукню? Так? Це вони, щоб не водити нас у туалет. Щоб ми тільки лежали, їли та набирали вагу.

– От же поганці! – роздратувалася Міра. – Це ж треба було так вляпатися!

– Так, – знову зітхнув Дубківський. – І хотів же проїхати, та той борщ мене збив з пантелику. Хоча не тут, так у лісі б спіймали. Тепер мало подорожніх, то людожери, мабуть, ловлять усіх, хто проїздить поруч.

Деякий час мовчали.

– Слухай, а що ти робив би зі скарбами? – спитала Міра, якій просто не лежалося у цій темряві. Краще вже побалакати було, аніж думати, що їх з’їдять.

– Віддав би на благо України, – сказав сотник після невеликої паузи. Вимовив дуже урочисто.

– Що? – спитали хором і Чет і Міра, здивовані такою відповіддю.

– Ну, я ж патріот. Я б віддав скарби на справу незалежності. А собі б узяв зовсім трошки. В мене тут неподалік, в Охтирці, залишилася кохана дівчина, Оксана. Ми досить давно не бачилися, але вона чекає мене, я знаю. Забрав би її звідти і ми б боролися за Україну разом.

– То ти мазепинець? – зрозуміла Міра, яка чула про таких диваків, ще коли жила у дядька Анатоля на Волині.

– Я – патріот України. А ви – ні? – здивувався сотник, наче йому тільки українські патріоти у житті і траплялися.

Міра якось нервово засміялася.

– Ну, я люблю Україну. Дуже. Слухай, то ти знаєш, де можуть бути скарби? – питала вона.

– Яка зараз різниця? Нас же зжеруть, – сумно сказав Дубківський.

– Просто цікаво.

– Я здогадуюся. Але не хочу про це говорити, бо тільки серце крається. Я міг би допомогти Україні, дати гроші на закупівлю зброї, на інші справи. А замість цього потрапив у цей клятий підвал. До людожерів! Про яких все знав! Ну як таке може бути? – краяв себе Дубківський.

Знову загриміли замки.

– Дивно, чого так швидко, – прошепотів сотник.

Знову прийшов Шпала, клацнув запальничкою, узяв свічку.

Наче перевірив тази під столами, вони були порожні. Мусив би йти, але затримався чомусь біля Чета. Щось там тупцював, важко дихав. Потім пішов. Темрява. І тиша.

– Слухайте, а такого ще жодного разу не було, – зауважив за деякий час Дубківський.

– Чого саме? – спитала Міра.

– Щоб ця потвора приходила знову. Цей лисий, він був як годинник, кожні шість годин з’являвся з цеберком їжі. А тут прийшов невчасно, щось там ходив біля вашого товариша. До речі, як його звуть?

– Чет, – сказала Міра, а Чет між тим намагався знайти слабке місце у кайданах.

– Як? – перепитав Дубківський.

– Чет. Скорочено від Четверга, – пояснила Міра.

– Оце так! А чому таке дивне ім’я?

– Чому, Чете? – спитала Міра. Їй він не міг не відповісти.

– Я – сирота. Мати померла при дорозі. Знайшли мене селяни, які на ярмарок їхали. Трапилося це у четвер, то так мене і назвали.

– А вас як звуть, красуне? – поцікавився сотник.

– Міра. Міра Б’янко.

– Б’янко? А чи не з тих ви Б’янко, у яких були великі помістя на Волині?

– Ні, – відповіла Міра якось роздратовано. Вона не хотіла згадувати про долю дядька Анатоля і його родини.

– Просто рідкісне прізвище, думав, ви…

– Ні! – різко перервала сотника Міра.

– Я знав Анатоля Б’янко, він був великий український патріот, хоча і служив царю. Але він давав стипендії на вивчення української старовини, звичаїв та традицій. Я і сам отримував таку стипендію два роки. Дуже поважна людина. Аби побільше таких, так ми б відбудували незалежну та сильну Україну, – сказав Дубківський. – Він ще ж школи будував по селах, лікарні, щоб знизити смертність серед простого люду. Хоч і дворянин, але так піклувався про людей!

– І знаєте, чим йому відповіли ті люди? – різко спитала Міра.

– Чим?

– Спочатку і пальцем не кивнули, коли вбивали його і родину. Потім пограбували будинок, навіть не подумали поховати тіла вбитих. Потім і взагалі спалили маєток, замітали сліди. Ось така подяка за всі хороші справи дядька Анатоля!

– Не може такого бути! – Дубківський аж закричав.

– Може, – тихо і жорстко сказала Міра.

– Це неправда!

– Правда.

– Звідки ви знаєте?

– Бо я єдина, хто зміг втекти звідти.

Тиша. Кілька хвилин.

– То ви таки донька пана Анатоля?

– Племінниця. Я приїхала в гості з Петербурга, потім почалася революція, і я залишилася. А далі прийшли дезертири. Купа п’яних скотів, які вбили дядю, а потім зґвалтували тітку і розстріляли всю його родину. І селяни, ті самі, про яких дядя так піклувався, яким будував школи та лікарні, давав гроші в борг без відсотків, вони не те що не допомогли, вони навіть не сповістили у повіт про те, що відбувається! Сиділи по хатах і чекали, чим все закінчиться. Ось такі ваші селяни! Вони любили дядю, цілували йому руку, дякували, але коли прийшла біда, забули про всі його добрі справи. Але не забули про майно. Вже наступного дня мужики приїхали до будинку дяді Анатоля на возах і почали вантажити все, що можна було вивезти! Спочатку речі, потім меблі, зняли навіть залізний дах! Мені довелося скористатися зброєю, щоб вони хоча б не намагалися стягти з дядька натільний хрест! Ось зброю вони зрозуміли. Тільки зброю! То ні в який народ я не вірю. Бо усякий народ – то натовп, а у натовпу немає ані розуму, ані совісті. Натовпу, як череді, потрібен батіг.

– То ви даремно, Міро, даремно, – аж захлинався від хвилювання Дубківський. – Народ по природі своїй невинний. Він наче дитина. І так само, як дитину, народ можна підштовхнути на щось погане. Ті люди, які спалили будинок пана Анатоля…

– А перед тим пограбували його, а ще перед тим навіть не подумали врятувати від страшної смерті його дружину і дітей!

– О Господи! Я знав і пані Ельшбету, і Мікі, і чарівних дівчаток! Ви точно знаєте, що вони померли? – тремтячим голосом спитав Дубківський.

– Я копала їм могили! До речі, ті дезертири, які вбивали, вони теж не з Місяця впали, вони теж були з народу!

– Народ просто спокусили! Підштовхнули на злочинний шлях! Це зробили жиди! І комуністи! На німецькі гроші!

Коли знову загриміли замки, Дубківський замовчав. Прийшов Шпала, дивився щось біля Чета, ходив навколо, знову перевірив таз, кілька разів торкнувся Чета, аж поки пішов. Знову темрява.

– Жиди, вони як той змій, що спокусив Адама та Єву… – продовжив Дубківський свій монолог.

– Сотнику, мовчіть! – гримнула Міра і потім лагідно звернулася: – Чете.

– Що?

– Ти бачив, як він ходить біля тебе?

– Хто?

– Наш тюремщик.

– Як?

– Як пес навколо сучки.

– Звідки ви набралися таких виразів! – обурено здивувався Дубківський.

– Я пожила деякий час серед народу, – відповіла Міра. – Чете, здається, це наш єдиний шанс.

– Про що ти кажеш?

– Про тюремщика. Він приходив до тебе. І ще прийде. Посміхнися йому, заговори з ним.

– Навіщо? – здивувався Чет, який все смикав кайдани, бо не міг просто лежати і чекати на страшну смерть.

– Здається, ти йому подобаєшся.

– Що ти верзеш? – здивувався Чет.

– Те, що є!

– Слухайте, а це ж багато чого пояснює! – аж скрикнув Дубківський. – Ось чому він такий собі парія! Людожери вигнали його, прирекли до життя на дні, примусили виконувати найбруднішу роботу, бо він – ізгой, він – мужелюбник!

– Хто-хто? – не зрозумів Чет.

– Чоловік, що любить чоловіків, – пояснила Міра.

– Тобто – любить? – не міг второпати Чет.

– Спить з ними, як із жінками.

– Хіба таке буває? – спитав Чет.

– Я ж казав, Міро, що народ, він як діти! Не скаламучений знанням! – урочисто вимовив Дубківський. – Буває, буває, Чете. Це така хвороба, здається, невиліковна.

– Коли він ще раз прийде, то посміхнися йому, – наказала Міра.

– Чого це я буду йому посміхатися? – роздратовано спитав Чет.

– Того, що я не хочу загинути тут! – підвищила голос Міра. – Я хочу вибратися звідси і потрапити таки до Шпилівки! – зірвалося у неї.

– Хвилинку! А ви що, теж у Шпилівку збираєтеся? – тепер вже здивувався Дубківський.

– Так, збираємося! – Міра прикусила губу, бо сказала зайве. – Чете, послухай мене! Можливо, це наш шанс! Єдиний шанс!

– Який шанс?

– Коли тюремник прийде, заговори до нього. Заговори так, як ти говориш до жінок, яких хочеш звабити!

– Я так не можу!

– То ви теж полюєте за скарбами фон Шпіла! – нарешті дотумкав Дубківський.

– Замовчіть, сотнику! – крикнула Міра. – Чете, ти можеш! Думай про мене!

– Що?

– Коли тюремник прийде, думай про мене. Уявляй, що розмовляєш зі мною! Зрозумів?

– Причому тут ти?

– Ти думаєш, я не бачила, як ти дивишся на мене? – спитала Міра і засміялася. Хрипко, так, що навіть сотник Дубківський, який хотів виразити своє обурення, замовк і важко задихав.

І тут стало чутно, як знову загриміли замки.

– Закрий очі й уявляй, що поряд з тобою я, – зашепотіла Міра. – І я буду з тобою, як тільки ми вийдемо звідси! Це наш шанс, Чете! Зроби, як я кажу, ти можеш! І я буду твоя, коханий, – Міра говорила так пристрасно, а потім ще і цьомкнула губами, від чого вологе повітря підвалу наповнилося чуттєвістю та хіттю.

Шпала знову прийшов, знову крутився біля Чета. Помітно було, що людожер нервував. То не міг потрапити ключем в замок, то щось шепотів собі під ніс. Потім зупинився біля столу, на якому був Чет. Той лежав, наче скам’янілий. Закрив очі, нічого не говорив і нічого не робив. Шпала дивився на нього, зробив крок, потім відступив. Тоді Міра тихенько застогнала. Ну, наче вона спала, позіхнула і заплямкала губами. У Чета почало вставати. Шпала помітив це і задоволено замугикав. Підійшов до Чета, торкнувся його. Потім його члена.

Далі все відбулося доволі швидко. Міра підказала Шпалі розв’язати Четові руки. Шпала спочатку не хотів.

– Та дивися, він же хоче обійняти тебе! Ти йому подобаєшся! – хрипко шепотіла Міра. – Відчуй силу його рук!

Вона вміла переконувати. Як тільки Шпала розв’язав Чету руки, той убив його. Голіруч. Скрутив шию, як курчаті. Узяв ключі, відкрив клітки і звільнив Міру.

– Його теж, – Міра вказала на Дубківського.

– Навіщо він нам? – здивувався Чет.

– Він допоможе в будинку барона.

– Я не покажу вам, де скарби! Вони належать Україні! – зашепотів Дубківський.

– Хочеш залишитися тут? – спитала Міра.

– Ні, – за декілька секунд відповів сотник.

З підвалу вийшли утрьох. Перед тим сотник забрав з кишені мертвого Шпали запальничку.

– Це подарунок мами! – Йому соромно було шарпати мертвих, то Дубківський виправдовувався.

– Треба узяти зброю і коней, – тихо сказала Міра.

– Треба спалити цей барліг! Всю цю сволоту! – прошепотів Чет у гніві.

Вони вийшли надвір. Уже була ніч. У сараї знайшли якийсь одяг. На горищі, у соломі, кілька гвинтівок. Міра з Дубківським вивели коней, а Чет зачинив усі ставні на вікнах, лопатою заблокував двері, щоб з хати їх не відкрили. Далі похлюпав гасом з жерстяної каністри на стіни, а потім підпалив у кількох місцях.

– Готово. Хай тепер пожаряться, гади, – сплюнув Чет і приторочив каністру з залишками гасу до коня.

– Навіщо вона тобі? – здивувався сотник.

– У дорозі все може знадобитися, – відповів Чет. – Їдьмо!

Скоро вже мчали лісовою дорогою, яка смугою сіріла у темряві. Позаду розгорялося полум’я від хати людожерів.

Розділ 5

Небезпечні перегони

Вовча дивізія отамана Куделіна зайшла до села. Місцеві чинили опір, а потім відступили до лісу. Та що там відступили – втекли, бо всі ж боялися потрапити в полон до «вовчиків», які тепер господарювали у селі, метушилися, бігали з двору у двір. Але хати стояли порожні, ніякої поживи не було, навіть у церкві.

– Так що, панотче, кажете, немає грошей? – спитав отаман Куделін. Він сидів у розкішному кріслі біля церковних воріт. Перед ним на колінах стояв священик, добряче побитий і виваляний у пилюці.

– Струнко! – підказали панотцю і гепнули у спину прикладом. Священик витягнувся, як міг, тримав спину рівно, тремтів з переляку.

– Немає, пане отамане, зовсім немає, – священик квапливо говорив і вклонявся отаману.

– А як же так? Церква у багатому селі, а грошей немає? Що за диво таке? – поцікавився Куделін. – Ну хіба не диво? – звернувся він і до своїх бійців. Ті зареготали, що, звісно, диво: де не бували, а такого не бачили.

– Так, пане отамане, вже сім реквізицій було! – аж застогнав священик і затряс ріденькою борідкою. – Золото і срібло зі святих образів зрізали, все начиння забрали, навіть хрест із мене зірвали срібний! Оце ось мідний зробив і йому радий, хоч перед Господом соромно за зубожіння моє! Але звідки ж гроші, пане отамане? У ці ж бо часи!

– Ну, немає, так немає, – сказав Куделін і вдавано розвів руками. Аж зітхнув, так сумував отаман із прикрого відкриття. Підвівся з крісла, пішов від церкви, священик дивився йому вслід. Вже встиг з полегшенням подумати, що минуло лихо і не така страшна ця Вовча дивізія, як розповідали, аж тут постріл. Панотець повалився на землю. Куделін здув дим з дула револьвера і зареготав: – Ще один мученик! Скільки вже народу до раю відправив! Страшно прямо! Може, і сам за це в рай піду, – отаман аж навпіл перегнувся, так йому було весело, і за ним реготали його бійці, які любили свого отамана. – Рушаймо!

Отаману подали коня, крісло повантажили на віз, де, окрім усього, ще патефон та рупор з пожежної частини.

– Пане отамане, пане отамане! – закричали кілька вершників, що мчали сільською вулицею в шапках з вовчими хвостами. – Нові вісті, пане отамане! – вершники злетіли з коней і вклонилися Куделіну.

– Ну, слухаю, – сказав він строго, як то і личить справжньому отаману.

– Червоні загін відправили кудись на північ. Кажуть, що до Шпилівки.

– І що за загін?

– Сотня шабель, гармата, кулеметів кілька. А очолює його комісар Ліберман.

– О, жидок той. Цікаво. Відомо, чого поїхали?

– Наче женуться вони за якоюсь дівкою.

– Дівкою? – зацікавився Куделін.

– Так, вона в полоні у червоних була, її розстрілювати повезли, а вона втекла. Когось вбила, когось зманила і зникла. То шукають її.

– Диви, яка вправна дівка! – кивнув отаман.

– А тут ще поклали наших. Сімох. Вони в лісі були, дорогу на Шпилівку якраз стерегли. Шарпали, як хто їхав. А тут їх пошарпали. У трьох куля у лобі.

– У лобі?

– Ага! Прямісінько над носом. Як тоді, біля потяга, – закивали бандити.

– Невже та сучка знову тут об’явилася? – здивувався Куделін і зрадів.

– Більше ніхто кулі так точно в лоб не кладе.

– Цікаво, цікаво, – замислився отаман і за мить вирішив: – А поїхали і ми у Шпилівку! Подивимося, чому це так там медом намазано, що навіть комісар Ліберман туди поперся. Може, і курву ту знайдемо!

Банда рушила з села. Вершники по троє, за ними кілька тачанок з кулеметами і вози зі здобиччю. Вже майже на виїзді з села Куделін зупинився. Побачив, як з-за тину позирнула на банду дівчина.

– Диви, яке яблучко наливне! Песе, взяти її! – наказав отаман, і здоровезний бандит, наче складений з брил м’язів, голий по пояс, той самий, що вибивав вікна у потязі, в якому їхала Міра, кинувся до двору. Хвіртка зачинена, та він в неї і не проліз би. З розбігу вдарив ногами у ворота і вивалив їх. У дворі Пса перестрів селянин, батько дівчини. Хоч і не молодий, але широкоплечий, жилавий. Та який би не був, а значно менший він за Пса.

– Стій, гад! – закричав сердега і розставив руки, мовляв, не пропустить Пса. А той хижо посміхнувся, вихопив обушок з-за пояса. Засвистіли у повітрі металеві кульки і тріснув череп мужика, наче кавун переспілий. Завалився селянин мертвим, а Пес кинувся до нього, учепився зубами в горлянку і смоктав кров. Це його Куделін навчив, щоб страшніше виглядало, що всі про його дивізію тільки і говорили. Дівчина закричала, коли побачила, що роблять з її батьком. Пес залишив труп, схопив перелякану дівчину, відштовхнув матір, яка намагалася втрутитися, а зараз відлетіла до хати, наче іграшка від рук розгніваного дитинчати. Пес потягнув дівчину до отамана. Щось мугикав собі під ніс, задоволений, що виконав наказ.

– Батько віддавати не хотів, Пес йому шию зламав! – загомоніли бандити, які водночас і боялися Пса, і захоплювалися його силою та божевіллям.

У Пса була своя історія. Куделін забрав його з бродячого цирку, який пробирався до Одеси та натрапив десь під Єлисаветградом на Вовчу дивізію. «Вовчики» зґвалтували акробаток, перестріляли карликів, засмажили слона, а Пса, який у цирку піднімав гирі, привели Куделіну.

– Що за одоробло? – спитав отаман у власника цирку, який, побитий, валявся поруч. Власник вже беззубим ротом заплямкав і розповів, що купив хлопчика у селі на березі річки Івотки, де ще водилися жабоїди, легендарні богатирі, які колись винищили жаб-людожерів, що існували в тих краях. Жабоїди мали напрочуд слабкі розумові здібності, але були дуже витривалими і міцними. Ось Пес у три роки, коли власник цирку побачив його, вже міг убити собаку каменем, у п’ятирічному віці розгинав підкови, а в десять років піднімав коня. Хто був батьком Пса, невідомо, бо жабоїди були настільки примітивні, що не створювали сімей, а жили, наче тварини, у блуді. Мати ж Пса померла від грипу, який з-поміж інших хвороб вражав жабоїдів найбільше. Хлопчика підібрали селяни, які не знали, що з ним робити, диким та їдомим. Радо віддали його до цирку, де він почав виступати спочатку в номері «Феноменально сильна дитина-богатир», де рвав своїми невеличкими ручками колоди карт, розгинав підкови, закручував у вузол кочерги. Коли підріс, то перейшов у номер «Найсильніша людина у світі», в якому піднімав і крутив на дровеняці з десяток відвідувачів, жонглював гирями та тягнув переповнені трамвайні вагони. Останнім набутком Пса в цирку був номер «Залізний кулак», коли він вбивав голіруч биків, а також «Один проти всіх», в якому Пес легко перетягував канат із кількома десятками відвідувачів.

Отаман вислухав власника і вбив його. Потім їв печеню зі слонячого хобота. Кидав шматки Псу, який ловив їх на льоту і жадібно ковтав, навіть не жуючи. Наказав посадити Пса на ланцюг і не давати харчів. Годував тільки сам і жорстоко карав, якщо Пес сам знаходив десь їжу. Так Пес став собакою отамана Куделіна, ладною виконати будь-який його наказ.

Ось тепер він тримав непритомну дівчину на руках і дивився відданими очима на отамана, чекаючи наказу.

– Сюди її! – закричав Куделін і вказав на свого коня. Пес поклав дівчину поперек сідла, вона опритомніла, застогнала.

– Та тихіше ти! Тихіше, – сказав Куделін і посміхнувся, кинув Псу шматок хліба. Той вловив їжу ротом, своїми пишними губами, ковтнув не жуючи і радісно заверещав. Дивізія попрямувала далі, а отаман мацав дівці то сідниці, то груди, посміхався з її переляканого скиглення. Бандити дивилися на ватажка і крутили головами. Ох і душогуб! Сам чорт у людському вигляді!

Між тим загін червоних поспішав до Шпилівки.

– Так, Жникін. Візьми десять чоловік і їдь на хутір до того Загорулька. Захопи бабу, з якою він жив, може, діти є, їх теж бери, – наказав комісар Ліберман.

– Так товариш Єрофеєв заборонив те робити, – нагадав матрос.

– Товариш Єрофеєв занадто делікатний. Інколи забуває, що революція – це не інститут шляхетних дівиць. Нам не головне як, нам головне – перемогти. Візьмеш її, і до мене!

– Слухаюсь, товаришу комісаре! – радісно погодився Жникін, який теж вважав, що комполку якийсь занадто м’якотілий, тоді як революція вимагає залізної волі та безжальних рішень. І не чикатися, а рубати з плеча. Бо он того ж самого Загорулька комполку особисто вмовляв служити в Червоній армії, хоча б міг просто наказати оточити та вбити. Вмовляв, коли пристрелити треба було. Тепер би не бігали за тим Четом.

Жникін відбув з десятком бійців. Як і личить матросу, досі погано їздив верхи, не любив цього, волів ходити пішки. Але ж був наказ їхати, то поїхав, трясло його на коні, наче оклунок з дертю, що викликало посмішки у бійців, які всі селянські хлопці і ще з дитинства навчені були їздити верхи.

Загін Лібермана рухався далі на Шпилівку лісовою дорогою, тією, по якій їхали і Чет з Мірою. За годину побачили галявину, а на ній ще куріла спалена хата людожерів.

– Попіл гарячий! Вночі спалили! – доповіли бійці.

– Диви, хтось нас випереджає. Може, знайомі наші? – посміхнувся Ліберман.

Вже за галявиною помітили сліди коней.

– Троє коней! – крикнули бійці.

– Троє? Дивно. Чи вже знайшли собі товариша? А може, одного коня під вантаж узяли? – уголос розмірковував Ліберман. – Ну, нехай, вперед! Треба їх наздогнати!

Нагнав коня, загін рушив за ним. Копита коней били по піску, інколи чіплялися за коріння дерев, що виперлося на дорогу.

Чет, Міра та Дубківський вже мчали полем. Всі озброєні, Міра була у чоловічому одязі, ще і кашкет на голову приторочила. Стала схожа на якогось міського босяка.

– Ну що, скоро вже Шпилівка? – спитала у Дубківського.

– Зараз згадаю, – сотник закрив очі, рухав губами.

– Що ти робиш? – здивовано подивився на нього Чет, який думав, що коли відстань треба з’ясувати, то, навпаки, дивитися треба, а не очі закривати.

– Мапу уявляю, – пояснив Дубківський, очей не відкрив. – Так, ми приблизно ось тут, – тицяв кудись у повітря пальцем. – Ну тоді ще версти три-чотири до Шпилівки.

– А будинок фон Шпілів далеко? – поцікавилася Міра.

– Та недалеко, на пагорбі поруч із селом. Але там болото, його минати треба, гак давати серйозний. Ну, це так по мапі, може, місцеві ще якісь дороги знають.

Їхали далі. Чет намагався триматися трохи позаду, щоб бачити Міру хоча б краєм ока. Він остаточно втратив спокій, зробився якийсь знервований. Прикушував нижню губу і косував на Міру, яка була схожа на хлопчика і на коні трималася так, наче все життя верхи тільки і їздила. Лише кілька білих кучерів, що випали з кашкета, видавали її. Чет відвів погляд, але потім знову дивився на неї, не міг відірватися.

– Я ж сподіваюся, ви теж за Україну? – зненацька спитав Дубківський.

– Що? – не второпала Міра.

– Ну, віддасте скарби на благо нашої Батьківщині?

– Це куди? – з серйозною мармизою поцікавилася Міра.

– Уряду Української народної республіки. Україні дуже потрібні гроші, щоб зброю купувати, щоб не залежати від когось там. То домовилися?

– Домовилися, – Міра кивнула головою і відвернулася, щоб сотник не помітив її зухвалої посмішки. Та її помітив Чет, аж застогнав від надміру пристрасті, яка запалала в ньому пекучим вогнем. Сам відвернувся.

– Що таке, Чете? Тобі погано? – спитала Міра, знову з посмішкою. – Чете? – дивилася на нього, як мисливець на впольовану дичину.

Він мовчав, потім побачив попереду струмочок.

– Коней треба напувати, – сказав і нагнав свого. Всі поїхали за Четом. Воно і дійсно треба напувати, бо спека, їдуть вже давно і самі пити хочуть.

– Холодна вода! – закричав Дубківський, який підбіг до невеличкого потічка в тіні здоровезного дуба.

– Дивно, – сказав Чет, бо помітив, як його кінь, що тільки-но мчав до струмка, почувши воду, тепер задкував від неї, наче чорт від ладану.

– Що дивного? – спитав Дубківський і занурився у струмок з головою. – Ой яка вода смачна! – Пив і пив.

Міра теж зістрибнула з коня, підійшла до потічка.

– Зачекай, – сказав Чет, узяв її за плече, щоб зупинити, і тут же смикнувся, забрав свою руку, наче не Міри торкнувся, а полум’я.

– Що? – Міра подивилася на нього трохи з-під лоба.

– Та коні щось не п’ють, – відповів Чет, почервонів і відвернувся.

І дійсно, всі троє коней тупцювали на місті, але до джерельця не підходили.

– Ой вода яка смачна! А ви чого не п’єте? – спитав Дубківський, який вже напився і зараз вмивався, полоскав голову У воді.

– Та якось не хочеться, – сказала Міра, яка здивовано спостерігала за конями. Перелякані, вони від води задкували, наче від вовка. – Я зараз прийду.

Відійшла до здоровезного, у кілька обхватів дуба, що височів поруч. Сховалася за ним. Збиралася присісти, поставила рушницю поруч. Коли зненацька гілки дерева потягнулися до Міри, схопили, сповили руки, закрили рота, дернові щелепи дерева розкрилися, і Міра зникла в них, як і не було. Коні почали тривожно іржати, бити копитами, хотіли втекти. Чет ледь їх стримав.

– Тихо! Тихо! Тихо! – відвів від джерела, бо там вони чомусь нервували. «Може, що дуб зашумів, заворушив гілками, хоча дивно це було, бо ж без вітру. Спека і тиша, чого ото дубу шуміти? Може, там, на висоті, десь вітер», – подумав Чет і подивився у небо.

– Давай я потримаю коней, а ти піди попий, – сказав Дубківський, який задоволено кректав і крутив мокрою головою.

Чет віддав йому повіддя, пішов до води, а потім різко зупинився. Наче щось згадав. Стояв трохи розгублений, потім повернувся і став дивитися на Дубківського, який тримав коней, намагався їх заспокоїти, а ті тільки більше нервували. Сотник помітив здивоване обличчя Чета.

– Що таке?

– А що в тебе з вухами? – спитав Чет. Бо у Дубківського вуха зробилися великі, як лопухи. Розміром з дві долоні кожне. А то і більше. Здавалося, вони досі збільшувалися.

– А що з вухами? – ніяково посміхнувся Дубківський. Подумав, що це жарт якийсь, бо в нього були акуратні та красиві вуха. Ось його кохана з Охтирки, вона полюбляла за ті вуха покусувати, і то був узагалі рай. Дубківський згадав солодке минуле і замріяний узявся одною рукою за власне вухо. Хотів переконатися – хвилюватися немає чого. Помацав. Посмішка зникла. Кинув повіддя, схопився обома руками за вуха. Коні, відчувши волю, помчали геть. – Господи, що це? – перелякано спитав Дубківський. І далі мацав свої вуха, які не впізнавав. – Що це, Чете? Що це?

– Міро, не пий! – крикнув Чет і побіг до джерела. Міри там не було. Побіг за дуб. Там теж не було. – Міро, де ти? Міро?

Тиша. До джерела підбіг Дубківський, став на коліна, почав роздивлятися себе у воді.

– О Господи! – Вуха були вже як три долоні завбільшки. І дійсно схожі на лопухи. Або на слонячі вуха. Чет бачив слонів у бродячому цирку, який проходив їх краями, втікаючи до Одеси. Потім, кажуть, потрапив у руки до Вовчої дивізії, і не стало цирку. Чета вразила та велика і сильна істота зі смішним шнобелем і царською ходою. Дубківський читав про слонів у книгах про мандри. Бачив чудові картинки. Вуха! Такі самі!

– Міра зникла! – закричав Чет. – Міра зникла! – Він смикнув затвор гвинтівки і не знав, куди бігти і що робити. Дубківський зареготав.

– Чого смієшся? – вибухнув Чет.

– Я ж читав про це! – аж закричав Дубківський. – Читав!

– Про що?

– Про цей струмок! У книзі професора Бар-Кончалаби «Сто див Малоросії»! Там був докладний опис! Ну дурень! Як же я не здогадався! – Дубківський гепнув себе кулаком по лобу. – Ну що я за дурень! Ну чого не можу скласти одне до одного! Про людожерів знав – потрапив у полон! Про вухастий струмок знав – напився води! Ну що я за ідіот? І-ді-от! – Сотник гепав себе кулаком по голові на кожному складі слова і нервово реготав.

– Міра зникла! – Чет підбіг до сотника і почав трясти його за плечі. – Міра зникла! – потім прибрав руки, яких торкнулися вуха Дубківського. Ошелешено дивився на них.

– Та куди б вона зникла? – заспокоїв Дубківський і закрутив головою. Його величезні вуха створювали рух повітря. – Диви, і віяла не треба! – він був у справжньому захопленні, як мала дитина, що побачила вперше якесь диво.

– Та забудь ти про свої вуха! – заволав Чет. – Міра зникла! За дерево зайшла. Ось сліди, – Чет потягнув Дубківського, показав на піску невеличкі, наче виточені, сліди Міриних ніг. – Ось вона зайшла за дуб, ось гвинтівка її стоїть, а її самої немає. І слідів більше немає.

– Може, вона просто втекла? – сказав Дубківський. – Схотіла сама узяти скарби, щоб не віддавати Україні?

– Ні, вона б рушницю узяла.

– Ну так, без зброї тікати немає сенсу, – погодився Дубківський.

– Дивися! – скрикнув Чет і вказав на шматок кашкета, який був на Мірі. Тепер той шматок чомусь стирчав з кори дуба. Стирчав, а потім зник. Наче ото хтось облизнувся і прибрав залишки їжі на губах. – Ти бачив? – закричав Чет.

– Ходімо! – Дубківський зненацька схопив його за лікоть і потягнув.

– Куди? – Чет струсив його руку, бо не любив, коли до нього торкалися. Хіба що жінки, та і то не всі.

– Ходімо поговоримо, – тихо і якось перелякано сказав Дубківський і відійшов від дуба. Виглядав приголомшеним, хоча і намагався бути спокійним. Та його вуха пульсували і налилися червоним.

– Про що говорити? Міра зникла! – Чет був схожий на дикого звіра, махав гвинтівкою, готовий у будь-яку мить кинутися на ворога, тільки нехай скажуть, де той ворог.

– Ходімо! – гримнув сотник та знову схопив Чета за руку, але той вирвався. Тоді сотник відійшов сам. Чет ошелешено дивився на дуб. Торкнувся пальцями кори. Кора як кора.

– Та іди вже сюди! – закричав Дубківський з відстані. – Швидше, я знаю, де вона!

– Де? – Чет побіг до нього, наче курча до курки. Прибіг, помітив вуха сотника, відвернувся, бо дуже вже кумедно виглядав Дубківський.

– Міра у дубі, – зашепотів сотник Чету.

– Що? Що ти верзеш? – обурився Чет.

– У середині дуба! У стовбурі!

– Маячня!

– Якби я розповів тобі, що мої вуха стали як лопухи, ти теж би не повірив? – спитав Дубківський і узявся за свої вуха. При бажанні він міг прикрити одним вухом все своє обличчя. Оце так лопухи!

– Як вона могла опинитися у дубі? Там дупел немає! І для чого? – роздратовано спитав Чет.

– Дуб схопив її. Я читав про таке в книзі професора Бар-Кончалаби! – прошепотів Дубківський.

– Хто це в біса такий?

– Це дослідник див Слобожанщини. При цараті його книги заборонялося видавати, бо вважалося, що у благодатній державі, що перебуває під владою дому Романових, не може бути ось таких див. То він видавав їх як художню літературу, а не наукові праці. Вже після того, як царя скинули, кілька книг таки надрукували, як треба. Я читав одну, і там було про дубів-викрадачів. Так само, як і про струмок слонячих вух!

– То вона у дубі? – Чет подивився на дерево з такою ненавистю, наче хотів спалити його поглядом. Вже збирався бігти туди, щоб звільнити Міру, коли Дубківський зупинив його.

– Зачекай! Що ти збираєшся робити?

– Я хочу визволити її!

– Голими руками?

– У мене є зброя! – Чет стиснув гвинтівку.

– Твої кулі дубу до дупи! До того ж ти можеш поранити її! – розважливо сказав Дубківський.

– Тоді що робити? – Чет аж застогнав, так хвилювався за Міру.

– Не знаю. Бар-Кончалаба писав, що дуб можна примусити віддати його жертву, наставивши на нього гармату.

– Але в нас немає гармат!

– Я знаю. Але й бомби теж подіють.

– У нас немає і бомб! Вона помре всередині? – Чет аж побілів весь.

– Ні. Дуб викрав Міру, щоб віддати її володарю лісу, – авторитетно пояснив Дубківський.

– Кому?

– Таємній істоті, що володарює в лісах. Йому підкорюються всі дерева, вони хапають красунь і віддають їх володарю лісу, який злягається з ними, і красуні народжують йому оцупки, які він навесні висаджує і тим самим продовжує життя лісу.

– Я не віддам Міру нікому! – аж заричав Чет.

– Я знаю, як її врятувати, – прошепотів Дубківський з гордим виглядом.

– Як?

– Гас у тебе залишився у каністрі?

– Та щось плескається.

– От ним і налякаємо. І ще готуйся стріляти по корінню, – попередив сотник.

– По корінню? У землю? – здивувався Чет.

– Це незвичайні дуби, вони можуть ходити. На корінні своєму. То стріляй по ньому, щоб не втік разом з Мірою.

– Не втече! – крізь зуби пообіцяв Чет і побіг ловити коней, до одного з яких була приторочена каністра з гасом.

Між тим загін отамана Куделіна поспішав шляхом серед полів.

– Батьку, червоні розділилися! – доповіли Куделіну. Той все мацав дівку, яка висіла у нього поперек сідла. Вже і не стогнала, бідолашна, знепритомніла.

– Як розділилися?

– Десяток поїхав назад, кудись у бік старого села. А інші лісом на Шпилівку рушили.

– Дивно, – вишкірив зуби Куделін. – Чого це їм ділитися?

– А ще хтось людожерів спалив.

– Спалили? – здивувався отаман. – Тих покручів? – Куделін вражено закрутив головою. – Важко і повірити!

– Двері зачинили і підпалили. І на вікнах ставні позачиняли. Так усі і згоріли, – доповіли «вовчики».

– Старійшина теж?

– Всі.

– Погано. Це так ніхто і не скаже, де вони своє золото ховали. А золота в них немало було, – мрійливо сказав Куделін.

– Та звісно ж! Скільки років при дорозі жили, людей різали, – закивали бійці.

– Це гірше за все. Бо ж трупи навіть ми не розбалакаємо. Так, Песе? – засміявся Куделін і звернувся до свого кремезного охоронця.

Той теж сміявся і кивав. Він був здоровезний, з вузлами м’язів, з голеною головою і тою своєю страшною зброєю – обушком відразу з трьох куль з шипами, на довгих ланцюгах, якими він вже вбив багатенько людей.

– Але пошукаємо, – сказав Куделін.

Коли загін опинився на спаленому хуторі, «вовчики» почали штрикати багнетами землю, сподіваючись таки знайти золото людожерів. Відкопали хід у підвал, але там був тільки труп одного з людожерів.

– Шию звернули, – доповіли бійці.

– Шию? Знаю я, хто так вміє, – зареготав Куделін. – То це і ти тут, Чете? Гарна компанія зібралася!

Наказав їхати далі. Сам плескав дівчину по обличчю, хотів, щоб опритомніла. Йому подобалося чути її стогони і плач, мучити живе тіло. Ось дівчина знову застогнала, Куделін зрадів, а бійці закрутили головами, захоплюючись своїм отаманом.

Червоні в цей час швидко їхали польовою дорогою.

– Товаришу, комісаре! Джерело попереду, – доповіли солдати Ліберману.

– Добре, а то пити хочеться, спека он яка, – комісар важко дихав через спрагу, аж язик висолопив.

Загін червоних поспішав до того самого джерела, біля якого зупинялися Чет, Міра та Дубківський. Щоправда, дуба там вже не було. На місті дерева зяяла величезна яма, навколо якої тхнуло гасом.

– Що це воно тут було? – спитав комісар. Зістрибнув з коня, дивився на яму, здивовано крутив головою, але якось пояснити те, що бачив, не міг. Ну і не треба, в нього було чим перейматися. Підійшов до води.

– Товаришу комісаре, ви б краще не пили, – попередили його бійці, яким не сподобалося, що коні задкували від джерельця, хоча спека і мусили б пити.

– Це чому ще? – здивувався Ліберман.

– Та воно якось не той, – солдати знизали плечима, кривилися, крутили головами. – Он бачите, коні не п’ють. Нечиста якась справа.

– Дурня! – гримнув Ліберман. Як справжній боєць революції, не вірив він у забобони.

– Вода тут якась не така, – забубоніли солдати.

– Яка це «не така»?

– Ну, не така, зачарована. Не пийте краще, – непевно говорили солдати і відводили погляди, бо і самі точно не знали, чим саме погана вода. Але ж коні не пили, мабуть, відчували якусь небезпеку, хоч і незрозуміло, яку саме.

– Нумо припинити цю маячню! Ви – солдати армії революції чи хто? Що це ще за чари? Вірити в них, то проявляти дрібнобуржуазний страх! Робітники та селяни ніяких чар не бояться! – закричав комісар і нахилився до джерела. Почав пити. Вода була прохолодна і на диво смачна. Але ані солдати, ані коні до струмка не підходили. Ліберман підняв голову, подивився на них. – Нумо, на водопій всі! Більше зупинятися не будемо! Пити воду, напувати коней! – комісар пив далі, бо після вчорашнього спирту з комполку дуже сушило.

Солдати почали тягти коней до джерела, але ті пручалися, впиралися копитами так, що не зрушити їх було з місця. Ліберман ще попив, потім умився, підвівся. Злісно подивився на солдатів.

– Ото вже темна ніч! Просвіщати вас і просвіщати! Ну нехай, не хочете – не треба! Але щоб потім водопою не просили! – гримнув Ліберман і заліз на коня. Ще раз подивився на ту яму з-під дуба. Наче снаряд великий вибухнув. І звідки гасом тут тхнуло? Але не до запитань зараз було. – Рушаємо! – наказав комісар. – Треба поспішати до Шпилівки.

Загін рушив, всі дивилися на Лібермана, який з поважним виглядом їхав попереду. Минуло кілька хвилин, і загоном почали поширюватися якісь смішки.

– Що таке? – грізно озирнувся комісар. Солдати дивилися в землю, ховали посмішки. «Оце ще селюки!» – подумав Ліберман і покрутив головою. З ким доводилося захищати революцію! Ось коли в нього були балтійські моряки та сормовські робочі, ото була справа! Коли всією душею за світову революцію, коли йшли в атаку і гинули з посмішкою! А ці хохли! Зібрали їх по селах, примусили служити, але хіба про революцію вони думали, про класову боротьбу чи новий чудовий світ без експлуатації, який був попереду? Ні! Думали вони про свої хатинки, про хліб, що залишився у полі, про скотинку, про землю! Хоч ти їм що кажи, хоч по десять разів на день проводь заняття з політичної грамотності, а все даремно. Ось і зараз сміялися невідомо з чого. З нього! Ну звісно, комісар, жид, він їм був чужий, ворожий, вони давно б вже його на багнети підняли, якби не дисципліна і страх перед покаранням! Ліберман кивнув головою і з подивом відчув, що голову йому обвіває приємний вітерець. Сміх позаду посилився. Комісар грізно озирнувся і поклав руку на кобуру з маузером. І ось вже солдати не сміялися, їхали з кам’яними обличчями, губи прикусили, щоб не пирснути від сміху. Але тільки відвернувся, як знову захихотіли, дивлячись на комісарські вуха, що пнулися з-під шкіряного кашкета Лібермана.

Вуха росли і поступово піднімали кашкет. Комісар замислився над тим, чи скоро пожежа світової революції розгориться по всій Європі. Він хотів побувати у Лондоні, де знаходилася могила Карла Маркса. Вклонитися йому, поспілкуватися з англійськими робітниками, спитати їх, чому так довго квапилися з революцією. Ото якби відразу всі робочі світу повстали, наскільки б легше було здолати ворогів і встановити радянську владу на планеті!

Комісар мрійливо думав про великі походи у майбутньому, а смішки позаду продовжувалися, робилися все гучнішими. І кашкет якось здибився. Ліберман заходився його поправляти, але той чомусь не хотів сідати на голову, як завжди. Пнувся та пнувся. Комісар ще раз спробував поправити кашкет, коли його рука наштовхнулася на щось незрозуміле. Мацав те незрозуміле. Позаду вже чувся регіт. А Ліберман боявся і подивитися на солдат, бо намацав у себе на голові щось таке, що і збагнути було важко. Залишив повіддя, вже тримався за вирости на голові обома руками. Здається, це були вуха. Здоровезні вуха. Лопухи цілі.

– Що це таке? – спитав ошелешений Ліберман у бійців. На його обличчі був відчай. – Що це в біса таке! – він вже не питав, він волав.

Солдати ледь стримували посмішки. Комісар розлютився.

– Що це таке? – він схопився за свій маузер.

– Товаришу комісаре, ми ж казали не пити води тієї, – вимовив один із солдатів, дядько років за п’ятдесят.

Ліберман прицілився маузером.

– Всіх до стінки поставлю! Чому не попередив командира? – заволав на бійця. Той знизав плечима.

– Та ми ж і не знали, товаришу комісаре. Просто помітили, що коні не пили. А коні – істоти розумні, то ми і подумали, що, може, якась не та вода. Але що ось так з вухами буде, так ми цього не знали, – спокійно запевнив солдат. Його товариші ледь стримували посмішки, таки боячись комісарського гніву.

– Дайте мені люстерко! – закричав комісар. І тут вже всі почали сміятися, бо де в загоні солдатів, набраних по селах, візьметься люстерко? Це у комісара колись воно малося, щоб перевіряти грим, коли ще ховався від поліції, перебуваючи у розшуку. Але то давно було, скільки вже часу минуло відтоді. – Як цього позбавитися? – спитав комісар і вказав на вуха.

– Та бозна. – Солдати сказали, що наче були якісь ліки, але де їх узяти невідомо. – По ворожках треба їздити, шукати.

– По ворожках? – гримнув Ліберман. – Оце буде комісар Червоної армії по ворожках їздити? Та як таке навіть подумати могли? Дурні! – комісар аж гарчав.

– Он вже і Шпилівка! – сказали йому, щоб хоч якось відволікти. Але Ліберман тільки роздратувався. Бо ж як він, комісар, солдат революції, заїде у село з такими от вухами, як у циркового блазня? Ганьба! Озирнувся. Зупинив коня, і загін зупинився. Комісар думав, що робити. Насправді йому хотілося поїхати геть, сховатися так, щоб його ніхто не бачив. Але він мусив добути гроші для революції, захопити скарби. Заради цього він готовий терпіти будь-яку ганьбу! То просто скрутив вуха у трубочки і сунув під кашкет, який натягнув глибше. Ну, наче сховав вуха.

– Вперед! – наказав Ліберман і загін поспішив до Шпилівки.

Село наче вимерло все. Не було видно жодної людини. Тільки біля одного двору сидів сивий дід, на якого подивишся і здивуєшся, що живий досі. Комісар зупинив коня біля старого.

– Доброго дня.

Дід подивився на комісара і посміхнувся, але незрозуміло, чи почув він щось, чи нічого, окрім як посміхатися, робити вже не міг.

– А скажи, діду, чи проїздив тут хтось? – спитав Ліберман.

Дід кивнув.

– А хто?

Дід щось пробурмотав, але спробуй його зрозумій. Та ось старий показав на покручених пальцях, що троє.

– Ага, троє проїздило. А куди поїхали? – спитав комісар.

Дід вказав тремтячою рукою кудись убік. Ліберман подивився туди і побачив далеко попереду, на пагорбі, будинок, що ховався серед дерев.

– О, так, здається, то він і є! Будинок фон Шпіла! Вперед! – наказав комісар.

Загін помчав селом прямо до самого пагорба, але перед ним виявилося болото. Метрів так сто завширшки. Колись тут і міст був, он стояли залишки паль, але давно вже був зруйнований. А без мосту через болото було не пройти.

– Обходити треба, – сказали солдати.

– Та бачу, – Ліберман заскреготав зубами. Коли з пагорба пролунав вибух. І якийсь рев. Ліберман задер голову, але що відбувалося на пагорбі, видно не було. – Вперед! – закричав комісар. І загін повернув на дорогу з села, яка веде до будинку в об’їзд болота.

Розділ 6

Незвані гості

Чет, Міра та Дубківський вже майже здерлися на пагорб. Чет подивився на Міру.

– Як ти?

– Та нічого. Пом’яло та не переламало, – посміхнулася вона. Була спокійна, наче не побувала у щелепах здоровезного дуба, звідки її ледь змогли визволити. Дубківський у захваті дивився на неї.

– А ти молодець, смілива, – сказав сотник.

– Якби була інша, давно вже б черваків у землі годувала, – Міра не хвалилася, просто розповідала, що і як. Не тремтіла, не плакала, була спокійна, все дивилася вперед, що там воно.

– Будинок! – побачила вона першою.

Чет з Мірою узялися за зброю, Дубківський подивився на них і теж схопився за гвинтівку. Наближалися. Серед високих сосен стояв будинок, складений з величезних кам’яних брил. Де такі й узялися тут, як їх сюди заперли? А ще он огорожа навколо будинку, з дрібнішого каміння. Висока, наче невеличка фортеця. З-за неї видно було лише вікна другого поверху будинку.

– Вікна цілі, – сказав Чет.

І всі на це звернули увагу. Дивно. Бачили і раніше панські будинки, але всі вони були пограбовані, з вибитими вікнами, з обдертими дахами, а тут стоїть собі цілесенький будинок. А то й палац. За розмірами це скоріше був палац.

– Наче і не грабували його, – здивувалася Міра.

– І тихо як, – додав Дубківський. І дійсно, тиша навколо, навіть пташку не співають. – Може, що спека?

Трійця наблизилася до воріт огорожі, легко їх відкрила. Далі попрямували до центрального входу у будинок. Він був прикрашений колонами, двері величезні, наче у церкві. Давно тут ніхто не бував, бо он вже травичка виросла на кам’яних сходах. Злізли з коней, припнули їх, прислухалися. Тиша навколо. Піднялися обережно сходами, тримали зброю напоготові.

– Двері ламали, – сказав Чет і вказав на сліди рубаного дерева і видертого металу.

Штовхнув їх, двері зі скрипом відчинилися. Далі ще одні двері. Теж зі зламаним замком. Зайшли, настовбичилися дулами, наче їжаки голками. Побачили великий зал з височенними стелями. Попереду камін, на стінах висіли опудала мисливських трофеїв, он де книжкові полиці до самої стелі, а це метрів вісім, не менше.

– Оце так бібліотека! – у захопленні прошепотів Дубківський і поспішив туди.

– Ціле все, – здивувалася Міра. – Наче ніхто сюди і не заходив.

– Та ні, заходили, тільки не встигли нічого узяти, – Чет присів біля темної плями на величезному килимі. Поруч ще кілька плям. Чет пошкрябав пальцем пляму. Роздивився. – Кров.

– Кров? – здивувався сотник.

– Так. Тут грабіжників убили, а тіла прибрали. Тільки ось плями не замивали! – Чет стиснув гвинтівку в руках і озирнувся, готовий до атаки.

– Господи, тут такі рідкісні книги! Та цій бібліотеці ціни немає! – аж скрикнув сотник.

– Тихіше! – зашипів на нього Чет.

– Веди нас до скарбів, – наказала Міра.

– Але ж ви віддасте їх Україні? – урочисто спитав Дубківський, який витягнувся струнко і поклав праву руку на серце.

– Ну звісно, – погодилася вона. – Все для України. Чет теж згоден.

– Я вам не вірю, – прискіпливо подивився на них сотник.

– Чому? – удавано здивувалася Міра.

– Ви не віддасте скарби заради України. Ви заберете їх собі! Ні, я не покажу вам, де скарби!

Чет наставив на Дубківського гвинтівку, але Міра підняла її ствол до стелі.

– Ти не віриш мені? – спитала вона Дубківського, і голос її почав аж тремтіти від образи.

– Не вірю. І не повірю! – Сотник закрутив головою, щоб збити гіпнотичну дію голосу Міри. – І не треба мене зваблювати! Я знаю, ти вмієш це, ти можеш задурити голову хоч кому, але на мене це не подіє!

– Ти знаєш, хто була моя троюрідна тітка? – спитала зненацька Міра. Вона не підморгувала і не посміхалася, не облизувала губи, вона була серйозна та трохи грізна.

– Звідки б я знав твоїх родичів? – здивувався Дубківський.

– Леся Українка! – урочисто промовила Міра.

– Що? – Дубківського наче підстрелили, так він смикнувся. – Що ти сказала?

– Мою тітку звали Леся Українка. Моя матір була з роду Косачів.

– Це правда? – у захопленні спитав Дубківський.

– Хіба б я могла про таке брехати? – голос Міри забринів від обурення.

– Але… але… Господи! Ти – родичка Лесі Українки?

– Так! Я з дитинства знаю всі її твори!

– Який улюблений? – ще намагався перевірити сотник.

– «Одержима»!

– О, це велика поема! – аж закричав Дубківський.

– Та тихіше ви! – зашипів на них Чет.

– То тепер віриш? – спитала Міра, у якої аж очі помокріли.

– Вірю! Тепер вірю! Ти – племінниця Лесі Українки! Ти не можеш не любити нашу Батьківщину! Ти справжня патріотка! Ходімо! – сказав Дубківський, що розчулився, бо вважав Лесю Українку за кумира, а тут ось зустрів її родичку.

– Куди йти? – спитала Міра, очі в якої вже були сухі.

– У будинку є підвал! Скарби мають бути там! Шукайте хід вниз! – впевнено сказав сотник.

Вони розійшлися по залі, щоб шукати хід. Дверей було багато, але жодні не вели до сходів униз, усі – в інші кімнати, так само багато оздоблені і цілі. Всі дивувалися, чому будинок досі не пограбували.

– Слухай, а точно мусить бути підвал? – спитала Міра за кілька хвилин по тому.

– Так, обов’язково! Я ж дивився проект будинку. На жаль, книга залишилася у людожерів, але в мене дуже хороша зорова пам’ять. Підвал є! Великі двері туди ведуть! Можуть бути прихованими. Шукаємо! – Дубківський заглядав під килими, смикав полиці з книгами.

Минуло ще хвилин десять. Чет побачив біля сходів, що вели на другий поверх, великий канделябр, оздоблений золотом та дорогоцінним камінням. Постукав по ньому, перевіряв, чи справді коштовний. Наче справді. Озирнувся, хотів узяти собі. Він не дуже-то вірив у ці балачки про скарби, він був тут, бо тут була Міра. Хотів узяти, але світильник виявився закріпленим. Смикнув його, напружився, щоб відірвати. Зненацька світильник почав відхилятися, наче важіль, пролунав гучний скрегіт. Дубківський так різко розвернувся, що вдарив себе вухами по обличчю, Міра навела гвинтівку на шум, Чет вже відскочив і сам теж стояв з гвинтівкою у руках.

– Що там, Чете? – спитала Міра.

– Хід! До підвалу! – спокійно прошепотів той.

Всі кинулися до Чета і побачили, що біля канделябра розійшлася підлога і під нею виявилися сходи, що вели кудись вниз.

– Я ось за світильник смикнув, – пояснив Чет.

– Таємний хід! У книзі про це не було! – закричав Дубківський. – Або фон Шпіл дороблював проект сам, або архітектор не все вказав.

– Тихіше ти! – наказав Чет. – Дай запальничку! – Він узяв кілька свічок, запалив їх. – Ну що, ходімо, подивимося, що воно там?

– Ходімо, – кивнула Міра.

Утрьох почали спускатися у підвал. Він був глибокий. Нарешті підлога. Кам’яні плити, здоровезні, як і брили, з яких був побудований будинок.

– Двері, – сказав Чет, який ішов першим. Дійсно, двері. Величезні, заввишки метрів п’ять. Як у палацах чи на вході до храмів. – Треба відчинити.

– А що це? – здивувався Дубківський і вказав свічкою на двері. Десь на висоті двох метрів видно було ручку. Наче звичайну по формі, тільки величезну, з метр завдовжки і сантиметрів тридцять у діаметрі. Вона стирчала паралельно підлозі.

– Нічого собі! – здивувався Чет. Нікому не доводилося бачити двірних ручок такого розміру.

Всі стояли й ошелешено роздивлялися ту ручку. Нарешті Чет навалився на двері.

– Зачинені. Потримай, – віддав Дубківському свічку, закинув гвинтівку за спину, відійшов, розігнувся, стрибнув і повис на ручці. Почав смикатися, хотів її зрушити з місця. – Тягни за ноги! Сотнику!

Дубківський віддав свічки Мірі, сам схопив Чета за ноги, потягнув. Зненацька ручка почала рух, нахилилася до підлоги. Четові руки попливли по ручці, і ось він вже летів на Дубківського. Покотилися підлогою, а двері відчинилися. І з темряви почулися якісь важкі і страшні подихи. За дверима щось було! Це щось стояло у темряві й роздивлялося Міру, яка тримала аж три свічки. Міра відчувала погляд. Вона намагалася не тремтіти, а силкувалася посміхатися, бо знала, що не можна показувати свій страх, коли дуже страшно. Міра зібрала всю свою волю та рішучість і посміхнулася. Хоча відчувала, як з дверей сунула якась страшенна маса. Така маса, що повітря вмить погустішало, їм стало важко дихати. Маса насувалася, незрозуміло, що це було, але зрозуміло, що щось жахливе та вбивче. Сунулося і сунулося на Міру, яка скам’яніло стояла і дивилася поверх свічок у страшну темряву.

– Тікай! Міро, тікай! – закричав Чет і почав стріляти.

Це було неправильно, йому треба було б притиснутися до підлоги і не подавати ознак життя, але Чет вихопив з-за плеча гвинтівку і висадив усю обойму в масу, що сунула з темряви. Але маса наче нічого і не помітила. Сунула далі, немов кулі для неї не існували. Чет вихопив гвинтівку в Дубківського, вистріляв усі набої і з неї, а масі хоч би що. Здавалося, що вона нескінченна. Що вона і є сама темрява! Вона сунула і сунула.

Дубківський, той був наче скам’янілий, а потім дрібнесенько так затремтів, боячись навіть уявити, з чим або з ким зіштовхнувся. Чет схопив гвинтівку за теплий ствол і кинувся в атаку, бив прикладом у темряву, бив наче об стіну, кам’яну стіну. Бив так, що розтрощив приклад і тільки тоді маса здригнулася, заревіла. Удар – і Чет, пролетівши поруч з Дубківським, улипнув у стіну, а маса почала сунутися на них. У темряві не було нічого видно, але зрозуміло було, що смерть наближалася, страшна і невідворотна смерть. Важке дихання, важкі рухи, важкий погляд двох очей, розміром з великі яблука, що світилися у пітьмі. Дубківський закрив очі й почав читати «Отче наш», Чет намагався підвестися, весь скривавлений після удару головою об стіну, смерть наближалася, і темрява робилася такою густою, що дихати вже було неможливо.

– Стій! – Крикнула Міра. – Стій, – сказала вона спокійно. – Стій, – сказала вона лагідно. – Стій, – прошепотіла вона так, як вона вміла те робити. А ще хрипко засміялася.

І смерть зупинилася. Зовсім поруч. Дубківський добре відчував холодну важкість, що була на відстані витягнутої руки. Вона важко дихала своєю міццю, достатньою, щоб розчавити їх усіх, як комах! Страшна мить! І сотнику чомусь стало прикро, що він помре з тими карикатурними вухами. Якось неправильно. Образливо. Наче блазень! Тільки не зараз! От нехай тільки позбавиться цих клятих лопухів! Тоді і вмирати можна! За Україну!

– Іди до мене, – сказала Міра якось млосно. – Іди сюди, хороший мій, – вона це казала, наче зверталася до коханого. – Іди сюди, моє звірятко!

І трапилося диво. Смерть, почувши голос Міри, почала віддалятися. Потроху, не поспішаючи. Вона сунула до Міри, яка так і стояла зі свічками: і в їх слабкому, полохливому світлі стало видно те, що ледь не вбило Чета та сотника. Людину. Хоча чи можна було назвати ту істоту людиною? Велетня. Метрів шість заввишки, метрів зо три завширшки. З руками, що були товщиною, як дві людини. З пикою грубою і тупою, з пащею, яка б могла легко переполовинити корову. Чудовисько, справжнє чудовисько, величезне та потворне, повзло до Міри.

– Що це в біса таке? – зашепотів Чет, який потроху приходив до тями після того, як вдарився об стіну. Чудовисько, почувши його голос, розгнівано рикнуло.

– Тихо, тихо, тихо! Спокійно! Мій хороший, спокійно, – сказала чудовиську Міра, сказала так, наче зверталася до дитинки, а не до дикого велетня, якого не брали навіть кулі. Сказала, і воно стихло, воно сіло біля неї і зачаровано подивилося. Це була дивна картина. Глиба, скеля, брила чогось грубого і надміцного поруч з Мірою, втіленням краси у тендітній, ніжній, витонченій формі. І сила вклонялася перед красою, підкорювалася їй. Дубківський від цих думок розчулився і заплакав. Це ж було так символічно!

– Хлопці, йдіть звідси, – сказала тихенько Міра. Вона дивилася в очі чудовиську і говорила наче йому. – Ідіть, я справлюся.

Дубківський струснув головою, приходячи до тями. Пішов до сходів і потягнув за собою Чета. Той пручався, хотів вирватися і кинутися на чудовисько, він не знав страху.

– Не лізь! Сховайтеся, – лагідним голосом не вимовила, а проспівала Міра. Велетень дивився на неї і зачаровано сопів. Чет таки скорився, вони з сотником піднялися нагору.

– Ти бачив це? – у захваті запитав Дубківський.

– Що це було?

– Це був велетень!

– Хто?

– Велетень! Чудовисько, зроблене з борошна й оживлене за допомогою кабали!

– Кого?

– Кабали! Це традиція жидівської містики. Бар-Кончалаба писав про велетня! Ніхто не вірив у це, всі вважали, що це вигадки, але ось виявляється, що так воно і було!

– Що було?

– Один з великих слобожанських панів заплатив великі гроші рабину з Відня за те, щоб той зробив йому величезного слугу! І той зробив велетня, який був відданий своєму господарю, наче собака, який був могутній та непереборний! Але професор чи то не знав прізвище пана, чи то не схотів його називати. В книзі не було прізвища! Ось тепер виявляється, що тим паном був барон фон Шпіл! Це він замовив собі велетня, він!

– Що він зробить з Мірою? – Чет не знаходив собі місця.

– Думаю, що нічого. Ти сам бачив, що він підкорився Мірі. Він міг убити нас у підвалі, але не зробив цього лише через неї.

– Я піду до нього!

– Ти загинеш сам і ризикуватимеш життям Міри, – намагався вгамувати товариша сотник.

– Але що робити? – аж застогнав Чет.

– Чекати! – сказав Дубківський. – І як же я відразу не здогадався?

– Про що?

– Що велетень живе у будинку фон Шпіла! Ну дійсно, це ж все пояснює! Ми дивувалися, що будинок цілий! Але ж хто його пограбує, коли тут такий охоронець!

– Чому його не брали кулі?

– Бо він завеликий. Для нього твої кулі, як для тебе укуси комара! До того ж його неможливо вбити, бо він – неживий!

– Як неживий? Він же рухається!

– Ну, рухатися, то ще не ознака життя!

– Мертві не ходять! – крикнув Чет, а потім згадав свою пригоду на війні, коли разом з Іваном Карповичем Підіпригорою зупиняли великий німецький наступ, що складався з трупів, оброблених спеціальним газом. Чет скривився.

– По-перше, той же Бар-Кончалаба, хоч і негідник, але професор, спеціаліст по чудовиськам, так ось він писав, що деякі мертві можуть ходити і навіть нападати на людей, – почав пояснювати сотник. – По-друге, між мертвими і живими є ще певний прошарок. Ні тих, ні сих! Голем звідти! Він не мертвий і не живий, він може ходити, може вбивати, ще багато чого може, але він неживий!

Чет застогнав і вдарив кулаками по стіні.

– Тихіше, – Дубківський подивився на Четове скривлене обличчя і здивувався. – Що з тобою, Чете?

Той відвернувся.

– Ти що, закохався в неї? Ну це ти дарма. Невже ти не розумієш, що ця Міра – вона надзвичайна жінка. Вона з тих, про яких краще забути, а не тримати у серці. Бо вона розіб’є його! – повчально сказав Дубківський і трохи патетично закотив очі. Чет дивився на нього з презирством. Плюнув і почав бігати будинком. Босоніж, тихенько, як кіт. Заглядав у кімнати, нишпорив по шафах. – Що ти шукаєш, Чете?

– Зброю.

– Навіщо?

– Я не можу без зброї.

– Ну, це правильна звичка у наш час, – погодився Дубківський. Він ходив з книжкою, яку узяв з полиць, щось вичитував, гортав сторінки. – А знаєш… – намагався він щось сказати.

– Цить! – зашипів на нього Чет, бо з підвалу пролунав якийсь звук. Чет кинувся туди, прихопивши з собою шаблю, яку зірвав зі стіни.

– Чете, не треба! – намагався зупинити його Дубківський. Навряд чи йому б це вдалося, але з підвалу залунав спів Міри. Спокійний, тихий. Не схоже, що вона була перелякана. Можливо, вона і зовсім не вміла лякатися. Коли витягли її з дуба, то була спокійною, наче її з ліжка підняли. – Чете, зупинися, ти зробиш їй тільки гірше! – зашепотів Дубківський, і Чет завмер на першій сходинці до підвалу. Відступив на кілька кроків і сів прямо на підлогу, поклав шаблю на коліна. Він був напружений і ладний у будь-яку мить підхопитися і бігти вниз. – Та не хвилюйся ти так, Чете. Велетень не зробить Мірі нічого поганого. Кажу ж, він легко міг би вбити нас у підвалі, але вона зупинила його, він підкорився їй. То не зробить нічого, принаймні такого, чого б вона не хотіла. – Дубківський засміявся, але осікся, коли побачив звірячий погляд Чета. – Чого ти так дивишся?

Чет рубанув шаблею повітря.

– Я до того, що це дивно! – намагався виправдатися Дубківський. – Тобто ось Бар-Кончалаба пише, що велетень не має людських слабостей, тільки і вміє, що служити своєму господарю. Він був налаштований вбивати усіх чужих, а тут якась дівчина його зупинила. Дуже дивно, – Дубківський замислився. – Невже навіть на таку примітивну і дику істоту могла подіяти її краса? Він побачив Міру і вона стала світлим променем у темряві його життя? Мабуть, так!

Дубківський почав ходити залою. Мабуть, від розумування у нього прилила кров до голови, вуха почервоніли і напнулися справжніми вітрилами.

– Тихіше, – сказав Чет, невдоволений тим, що кроки сотника могло бути чутно у підвалі.

Дубківський почав ходити навшпиньки.

– Уяви, який сюжет! Красуня і чудовисько! Я бачив щось подібне у кіно. Але то кіно, а тут все насправді! Їх же можна буде показувати в театрах! – прошепотів сотник.

– Кого?

– Міру і велетня!

– Що? – обурився Чет.

– Знаєш, як люди будуть ходити на них? Валом валити! Повір мені, я два роки підробляв помічником антрепренера, – Дубківський аж наче засоромився цієї сторінки своєї біографії. – Ну, треба було ж якось заробляти на життя. То я знаюся на смаках публіки! Красуня і велетень! Такі великі афіші у три кольори! Білявка підкорила чудовисько! Слухай, йому треба вигадати ім’я! Щось із легендою! О! Шпиль! На честь барона, він же був майже батьком йому! Шпиль! Шпиль та Міра! Історія того, як нестерпна краса перемагає страшну силу!

– Тихо! – прошепотів Чет і прислухався. Спів у підвалі вщух. Нервові хвилини. Аж ось нарешті легкі кроки. Міра!

– Все! – Вона злетіла нагору так легко, немов у неї були крила. Чет дивився на неї, їв поїдом, наче хотів побачити бозна-що. Міра помітила цей погляд і засміялася. Їй помітно подобалося, що Чет ось так дивився.

– Де він? – спитав Чет, що засоромився і зніяковів перед нею.

– Я заколисала його.

– Чет дуже хвилювався. Мабуть, боявся, щоб чудовисько тебе не зґвалтувало, – сказав Дубківський. Чет схопився за шаблю.

– Я тобі вуха повідрубую!

– Припини, – наказала Міра. Зовсім тихенько, але цього вистачило, щоб Чет опустив шаблю. – У нас зовсім трохи часу.

– Чому? – здивувався Дубківський.

– Тому що за нами поспішають червоні. А може, і ще хтось, – сказала Міра. – Я подивилася, в тій кімнаті, де чудовисько спить, скарбів немає.

– А, ну так, скарби! – закивав головою Дубківський. – Я вже придумав вам зі Шпилем театральну кар’єру!

– З ким? – не зрозуміла Міра.

– Я назвав велетня, ну те чудовисько з підвалу, Шпилем. Напишу про нього книгу. Це буде Шпиль Дубківського. Ну, як ото кінь Пржевальського, до того ж…

– Але поруч там є кімната, – перервала Дубківського Міра. – Двері туди замкнені, якби якось можна було тихенько їх відкрити. Думаю, скарби саме там.

– Я зможу. – Чет кивнув. – Мені потрібна булавка.

Булавку знайшли в одній зі спалень. Пішли до сходів. Перед підвалом Дубківський схопив Чета й Міру за руки.

– Що таке? – здивувалася Міра.

– Ви ж пам’ятаєте про свою обіцянку? – урочисто спитав Дубківський, смішний у своїй серйозності з лопухами замість вух.

– Яку? – невдоволено нахмурила чоло Міра.

– Віддати скарб Україні! – сотник аж за серце узявся і задер підборіддя від урочистості моменту.

– А, так. Тільки давай швидше, а то ніяких скарбів не отримаємо, – попросила Міра.

Збігли вниз, запалили свічки, підійшли до дверей, які були ліворуч. Звичайні двері, явно розраховані не на велетня, а на людей. Замкнуті. Чет зігнув булавку і поліз до замка. Досить впевнено. Кілька секунд, щось там клацнуло – двері відчинилися.

– Звідки такі навички? – здивувався Дубківський. Чет не відповів. Ця підвальна кімната була схожа на кабінет. Стіл, ще полиці з книгами, кілька картин.

– Он ще двері, – вказала Міра. І дійсно, за робочим столом були ще невеличкі двері. Але Чет помітив сейф і кинувся до нього. Всі туди ж. Стояли, дивилися.

– Ну що, відкриєш таке? – спитав Дубківський.

– Інструмент потрібен, – закрутив головою Чет.

– Давайте подивимося, що за іншими дверима, – запропонувала Міра. Двері Чет легко відкрив, а за ними виявився цілий арсенал. Гвинтівки, пістолети, набої, динамітні шашки.

– Слухайте! Та барон наче до війни готувався! – здивувався Дубківський. – Навіть кулемет є!

Дійсно, був кулемет «максим». Дубківський роздивлявся його, а Чет перебирав динамітні шашки. Підійшла Міра, подивилася на нього.

– Думаєш, візьмуть сейф?

Чет кивнув.

– Тоді я йду до чудовиська…

– До Шпиля, називай його Шпилем! – перебив Міру Дубківський. – Шпиль Дубківського, тепер його будуть звати тільки так!

– Його можна теж… – Чет підняв руки з вибухівкою.

– Ні! Ви що! Це ж унікальна істота! Висока цінність для науки! – заперечив Дубківський. Але його не слухали.

– Не треба. Дуже ризиковано. Я його заспокою. Твоя справа – відкрити сейф, – вирішила Міра.

– Але… – почав було Чет, та Міра узяла його за руку, і цього було достатньо, щоб він погодився.

– Готуйся, – сказала вона і пішла.

Чет став обкладати шашками ручку сейфа біля замка. Дубківський йому присвічував.

– Слухай, а вибух не пошкодить те, що в середині? Там же можуть бути банкноти, цінні папери. Хоча вони зараз не варті того паперу, на якому надруковані, – розумував уголос сотник, поки Чет працював. – А золоту від вибуху нічого не буде. Правда ж? Хоча можуть постраждати діаманти! Ти знаєш, що діаманти – то те саме вугілля, тобто горить так само! Навіть краще вугілля! І якщо вибух, висока температура, воно може згоріти! Оце буде погано. Чуєш?

Чет знай собі майстрував біля сейфа, закріпляв вибухівку, потім тягнув бікфордів шнур до сусідньої кімнати.

– Це треба буди закрити вуха, щоб не пошкодило барабанні перетинки? Так? Я бачив, як один хлопець стояв біля гармати, вона вистрелила, а у нього кров із вух. Тут треба бути обережними, – Дубківський, мабуть, згадав про власні вуха, то одразу засумував і замовк. Чет підпалив свічкою шнур, і вогник почав бігти до сейфа. Чет прикрив двері, хлопці сховалися за дубовою шафою. Чекали, потім – вибух. І ревіння Шпиля. Слідом спів Міри. Чет закричав, у нього в кожній руці було по револьверу, які він узяв з тутешнього арсеналу. Дубківський спробував зупинити Чета.

– Зачекай! Нехай Шпиль заспокоїться!

Та Чет вирвався і побіг. Але ревіння стихло, а Міра все співала. Чет стояв біля дверей до кімнати чудовиська. Потім повернувся до сейфа, побачив знесені вибухом дверцята. Всередині горів папір, який сотник намагався потушити. Удвох прислухалися. Міра все співала, але чим далі, тим тихіше. Колискову.

– Яка хоробра жінка! Справжня амазонка! – прошепотів Дубківський.

Чет побіг нагору, він залишався босоніж, то бігав нечутно. Приніс дві валізи, які знайшов у коморі за кімнатою для прислуги.

– Чете, тут золото! Багато! – прошепотів Дубківський, який вже встиг дослідити сейф.

Чет показав, що треба вантажити здобич. Приклав палець до вуст, мовляв, все треба робити тихо, щоб Шпиль не почув. Так і робили, але у Дубківського від хвилювання тремтіли руки, то один зі зливків випав і гучно зацокотів. Стало чутно мугикання Шпиля, та Міра щось сказала йому, заспокоїла чудовисько. Чет грізно подивився на Дубківського, той аж язик висолопив від хвилювання. Вантажили далі. Золота було багато, спочатку зливки, потім мішечки з червонцями, навіть золотий пісок мався, а ще кілька коробок з коштовностями. Валізи вже були майже повні і дуже важкі, коли прийшла Міра.

– Де Шпиль? – спитав нервовий Дубківський.

– Спить, як дитина. Що тут у вас?

– Купа золота! Україна нас не забуде! На ці гроші можна буде купити зброю, техніку, все, що потрібно! – захоплено шепотів Дубківський. Чет дивився на Міру, а вона дивилася на скарби. Чет підвівся, закрив валізи. Одну потягнув сам, другу – Дубківський. Поки витягли їх нагору, аж захекалися.

– Як ми їх повеземо? – спитав Дубківський і витер піт з чола.

– Кіньми, – сказав Чет. Удвох приторочили обидві валізи до найбільшого коня. Потім Чет сказав Дубківському, що треба ще спуститися у підвал. – Візьмемо побільше зброї, вона нам знадобиться.

Повернулися вниз. Міра сказала, що подивиться на Шпиля, а хлопці пішли до арсеналу. Набрали побільше набоїв, Чет не забув про динамітні шашки, придивлявся навіть до кулемета, але той був важкуватий для подорожі верхи.

– Слухай, а дай ще запальничку, – попросив Чет.

Дубківський подав запальничку, мрійливо на неї дивився.

– Подарунок мами. Німецька. Дуже надійна! – похвалився сотник.

– Ага, хороша, – Чет узяв запальничку до рук і роздивився її. – Дивися, а що це? – зненацька спитав Чет у Дубківського і подивився йому за спину. Сотник озирнувся і отримав рукояттю нагана по голові. Впав. Чет зв’язав йому руки бікфордовим шнуром. Вийшов, Міра його вже чекала.

– Він зможе розв’язатися?

– З часом.

– Може, залишити йому трохи золота? – спитала Міра.

– Він любить книжки. Нехай їх і бере, – відрізав Чет. – Їдьмо.

Вийшли, сіли на коней і помчали з пагорба. Чет та Міра попереду, а за ними на мотузці кінь з валізами, повними скарбів. Поспішали, Чет час від часу дивився на Міру. Вже злетіли з пагорба, ось скоро роздоріжжя, Чет показав, що треба брати ліворуч, Міра кивнула. Вилетіли на перехрестя і побачили перших вершників з загону комісара Лібермана. Чет збив пострілами кількох, Міра теж лупила – як завжди, у лоб. Але вершників ставало все більше. Чет та Міра розвернули коней і помчали геть.

– Це вони! Взяти їх! – закричав комісар. Його загін зірвався за втікачами.

Неслися вузькою лісовою дорогою, вискочили у поле.

– За той пагорб! – крикнув Чет і показав уперед. До пагорба через поле була майже верста. За пагорбом місток через річку. План Чета був простий: перескочити, місток висадити в повітря і відірватися від переслідувачів.

Мчали полем, огризалися пострілами. Чет та Міра потроху вибивали червоноармійців, але тих все ще було забагато. І вони наближалися, розкинулися дугою, як зграя вовків на полюванні. Чет з Мірою вже вихоплювалися на пагорб, Чет підпалив кілька динамітних шашок, щоб кинути їх на міст, тільки-но злетять з пагорба. Ось вже скоро вершина, Міра вистрелила і звалила найближчого червоного. Та на пагорбі Чет поставив коня дибки. Міра теж. Бо містком, за яким вони хотіли врятуватися, їхав загін отамана Куделіна. Ось і сам отаман, він прислухався до пострілів, що лунали з-за пагорба, коли побачив двійко втікачів на трьох конях.

– О, Чете, яка зустріч! – зареготав отаман, який звідкілясь знав Чета.

– Це вона! Бона! – закричав бандит, який залишився в живих після нападу на потяг. Він вказував на Міру. – Та сучка!

Втікачі гарцювали на вершині пагорба, треба було щось вирішувати, і Чет кинув у бандитів заряди з динамітом. Розвернули з Мірою коней і понеслися верхом пагорба. Позаду вибухнуло.

– От сучонок! – зареготав Куделін, що кахикав у пилюці, яку здійняли вибухи. Скинув непритомну дівчину з сідла і наганяв коня. – За ними!

Банда зірвалася з місця. Помчала попід пагорбом. З іншого боку пагорба мчав загін комісара Лібермана. Чет і Міра трохи попереду. Гнали коней, відстрілювалися. Ось пагорб закінчився, Чет та Міра скинулися з нього, позаду зчинилася стрілянина та крики. То зійшлися загони Куделіна і Лібермана. У Чета і Міри був шанс утекти, але постріл, і кінь Міри впав. Вона злетіла з нього, підхопилася, нагана не випустила. Стояла. Розуміла, що бігти у полі немає куди. Вона не озирнулася, щоб подивитися, що там з Четом. У нього ж чудова нагода втекти зі скарбами. І ніхто такою нагодою не знехтував би. Вона не мала ілюзій щодо людей, а ще вона знала, що колись таки доведеться помирати. Їй от прямо зараз, здаватися вона не збиралася, хоч червоним, а хоч банді. То відстрілюватиметься, поки будуть набої, а останній – собі у голову.

Та Чет не втік, повернув коней і помчав до Міри. Вона здивовано подивилася на нього. Не чекала.

– Сідай! – крикнув Чет.

– Удвох ми не втечемо! Їдь!

– Швидше! – він схопив її за руку і затягнув до себе. Погнав коня. Позаду бійці Куделіна, яких було значно більше, дорізали останніх червоних і ось вже знову переслідували Чета і Міру. У «вовчиків» були свіжі коні, і вони потроху починали наближатися. Міра сиділа перед Четом обличчям до нього і стріляла. Збивала бандитів, але їх було занадто багато. Чет між тим повернув до пагорба, на якому був будинок фон Шпіла.

– Ти куди? – закричала йому Міра, коли він минув перехрестя.

– У полі нас наздоженуть! А в будинку ми ще повоюємо! – крикнув Чет і нагнав коня. За ними біг кінь з валізами.

Домчали до пагорба, вузькою доріжкою до будинку фон Шпіла. Коні всі були в милі, Чет не жалів п’ят, знай собі гилив по боках, Міра ж пострілами знімала найближчих переслідувачів. До будинку було зовсім небагато, коли постріл – і впав кінь зі скарбами. Мотузка ледь не вирвала Чета з сідла, валізи шкереберть полетіли дорогою, Міра стрибнула з коня.

– Ні! – закричав Чет. Міра стріляла, збивала переслідувачів, потім схопила обидві валізи, не могла їх підняти, то потягла. Не хотіла залишити скарби. Он вже сунулася ціла навала «вовчиків», Чет знову розвернув коня. Помчав на них, стріляв з обох рук. Біля Міри стрибнув, кинув револьвери, в яких вже не залишилося куль. – Тікай! – закричав їй.

Чет пхав Міру до свого коня, щоб хоч вона врятувалася, бо он же бандити були зовсім поруч. Чет схопив шаблю і кинувся вперед, щоб хоч трохи затримати «вовчиків», дати Мірі можливість урятуватися. Та Міра вдарила його по ногах, Чет впав і вона впала, зататакав кулемет. І навала бійців Куделіна розсипалася. Кулі вибивали їх, і «вовчики» почали тікати схилом.

Розділ 7

Битва на пагорбі

Чет підняв голову. Побачив за огорожею панського будинку Дубківського з кулеметом. Закрутив головою, бо не вірив власному щастю.

– Як ви могли? – закричав Дубківський. – Як ви могли? Ви зрадили не мене! Ви зрадили Україну!

– Ходімо, – сказала Міра. Чет схопив валізи і потягнув їх до будинку. Дубківський дав кілька черг по «вовчиках», які знову хотіли атакувати. Остаточно відступили.

Чет затягнув валізи за огорожу і там їх кинув.

– Треба ще кулемет, – сказав він.

– Як ви могли? – спитав Дубківський. Дивився з презирством і розчаруванням, ледь не плакав. Спересердя закрутив головою, і з кашкета випали його здоровезні вуха. Він на них і уваги не звернув, просто сховав назад. – Я ж вам повірив! Ви ж наші люди! Чете, ти – селянин, український селянин! Це ж твоя Батьківщина! Вперше за багато століть має шанс здобути незалежність! Про це мріяли наші діди-прадіди!

– Слухай, зараз це не на часі, – сказала Міра.

– А ти взагалі племінниця самої Лесі Українки! З такого роду! Та ти перша мусиш за Україну стояти! А ти що зробила! Як ти могла? Як ви могли?

– До ночі протриматися. А потім спробувати втекти, – сказав Чет, який визирнув з-за кам’яної огорожі і дивився на дорогу.

У цей час отаман Куделін внизу слухав своїх бійців, які повернулися з пагорба.

– Кулеметом почали сікти! Ми їх уже майже взяли, а тут кулемет!

– Валізи з ними? – спитав отаман.

– З ними.

– Важкі?

– Важкі! Дівка взагалі підняти не могла, лише тягнула. Та й мужик ледь ніс.

– Це добре, – посміхнувся отаман.

– То вона! Вона! – знову закричав «вовчик», який запам’ятав Міру під час пограбування потяга. – Та сучка! Яка в лоба лупить!

– Вона? Добре, – кивнув отаман і аж засміявся. – Хороша компанія зібралася. І що ж у тих валізах? Мабуть, щось добре.

Бійці зареготали і аж облизуватися почали у передчутті багатої здобичі, якою давно вже не було у цих обдертих краях.

– То вона! Я її впізнав! Пане отамане, впізнав! – ніяк не міг заспокоїтися «вовчик». Постріл, і він впав у пилюку.

– Ну як впізнав, то ти більш не потрібний, лайно, – сказав отаман.

– А що з полоненими червоними робити? Як завжди? – спитали «вовчики».

– Як завжди, – кивнув отаман.

Полонених, їх усього десяток, поставили на відстані кількох метрів один від одного. Новобранці будуть мчати верхи і стинати їм голови. Одним ударом шаблі. Вовча дивізія славилася цим умінням. Отаман їхав уздовж полонених, подумував, чи і самому не рубанути. Куделін любив пускати кров. Раптом побачив комісара Лібермана. Придивився і зареготав. Бійці з переляком поглядали на свого отамана, бо він робився страшний, коли ось так сміявся.

– Пізнаєш мене, жиду? – спитав Куделін, який зупинив коня біля Лібермана і дивився на нього згори. Ліберман скосив очі вбік. – Я ось тебе впізнав. Я ж тебе довго шукав, та все ніяк знайти не міг. Навіть з каторги втік, щоб горлянку тобі перерізати. Та ти ж у підпіллі був, спробуй тебе знайти. Пам’ятаєш банк? Як ти нас на сходах поклав. Чесних бродяг обшустав, наче селюків якихось. Перестріляв, гроші забрав і пішов. Тільки ось мене не вбив. Тільки продірявив. Ось тут. – Куделін торкнув себе біля серця. – Але я міцний, вижив. Суд пройшов, каторгу, втік звідти, шукав тебе. Уже і забувати став, бо тепер он які веселі часи. Коли ось ти. Цікаво іноді трапляється, – отаман недобре всміхнувся. Ліберман дивився в землю. – Тепер я тобі борг віддам. Чуєш, жиде? З відсотками віддам, там багато за ці роки набігло. Особисто буду віддавати. У мене є спеціалісти людей катувати, але з тобою сам буду працювати. А я це вмію. То готуйся, жиде. До страшного готуйся. Зараз тих жевжиків візьмемо, подивимося, що там у них у валізах, що так їх бережуть. А потім я тобою займуся. І ти тоді лікті кусатимеш, що не он там у полі лежиш, а в полон потрапив. Лікті, бо що нижче, я тобі відріжу. По шматочку. І ще багато чого відріжу.

Отаман збуджено засміявся і вже збирався їхати, коли хтось з «вовчиків» сказав про вуха.

– Що – вуха? – не зрозумів Куделін.

– Вуха в нього того. Виросли, наче лопухи. Водички попив не там, де треба.

Комісару збили з голови кашкет, і Куделін зареготав, побачивши вуха Лібермана.

– Оце так лопухи! – Куделін зненацька вихопив револьвер і вистрелив. Куля пробила вухо, Ліберман скрикнув, заюшила кров. – Ну, не нудьгуй. Я скоро. І вушками твоїми займуся і тобою. Їдьмо!

Отаман помчав на пагорб. «Вовчики» доповіли, що кам’яний будинок, навколо мури, за мурами кулемет. І підійти можна тільки з одного боку, з дороги. З інших боків прірва. Той, хто будував цей палац, знався на тому, як зробити із житла фортецю.

– Ну кулемет не страшно. На кулемет у нас гармата є, яку ми у червоних узяли. Тягніть її сюди!

Куделін зупинився, коли до огорожі залишалося метрів сто. Далі пройшов трохи пішки, сховався за деревом.

– Чете! Чете! – закричав отаман. – Це Куделін! Пам’ятаєш мене?

Чет встановив вже кулемет, приніс набої і динаміт.

– Він тебе знає? – спитала Міра.

Чет кивнув. Згадав, як повертався з фронту. Увечері йшов Охтиркою, коли з темряви вискочило кілька тіней.

– Нумо, лебедику, віддавай наплічник свій, – сказав один. То був Куделін, тоді ще зовсім не отаман, а звичайний кримінальник. Блиснув ножем. – Віддавай, віддавай. Якщо не хочеш на перо присісти!

Чет неквапливо зняв гітару, яка була в нього на плечі. Та сама гітара, яку він захопив разом з німецьким полковником. Вже навіть грати трохи навчився. Грабіжникам гітара була не потрібна, їх наплічник цікавив. Чет зняв його та скривився. Не те що там було щось цінне, але сам факт, що от його, солдата, який повертається з війни, грабували якісь негідники, надзвичайно дратував. Зненацька кинув наплічник в обличчя Куделіну, інші бандити кинулися на нього, але Чет уникав їх кулаків і по одному крутив їм шиї, наче курчатам. Бандити попадали. Чет озирнувся. Куделін втік. З його наплічником. Здивований крутив головою.

– О гад! Швидкий.

Узяв гітару і пішов. Тепер ось знову зустрілися.

– Чете, Георгіївські хрести твої у мене! – закричав Куделін. – І документи. Почитав я їх, бо ж цікаво було, що за хлопець такий меткий! Так ось, Чете, я тебе поважаю, тому і пропоную мир. Чуєш?

– Чую, – відповів Чет.

– Я тобі пропоную валізи віддати. І бабу. Я їх візьму і піду.

– А мені що? – спитав Чет.

– А тобі – життя. Чете, це ж немало! – закричав Куделін і визирнув, щоб подивитися на огорожу.

Міра вистрелила з гвинтівки. Куля пролетіла біля вуха отамана. Той більше не висовувався з-за дерева.

– Диви, яка дівка! Гаряча! Я таких люблю! То як, Чете?

– Ні.

– Що ні?

– Ні.

– Чете, тут або все віддаси і живий, або все віддаси і мертвий. Іншого виходу немає. Ти ж розумна людина, Чете.

– Потрібні валізи – спробуй узяти!

– Та спробую. В тебе, звісно, кулемет. Але в мене гармата. Он вже підвозять її. Що ти проти гармати зробиш, лебедику? Знову висадиш у повітря, як тоді у Синівці? Я ж знаю, що то ти був. Я ж дізнавався, бо цікаво було, хто такий розумаха. А Синівку ти дарма врятував, бо її потім червоні узяли, і немає більше Синівки. Чуєш?

Чет мовчав. Дивився у щілину і бачив, що дійсно «вовчики» встановлювали гармату.

– То як, Чете? Не хочеш іще пожити? – крикнув Куделін. Чет стиснув губи. Не чекав гармати. Якби не гармата, то до ночі б досиділи, а потім би втекли. Але з гарматою до ночі не доживуть. З гарматою їх перестріляють, як зайців.

– Чете? Заснув чи що? – реготав Куделін.

Чет мовчав. Міра подивилася на нього.

– Хочеш, йди. Я так не здамся, – сказала вона.

– Не можна здаватися, це скарби для України! – втрутився у розмову Дубківський, але на нього ніхто не звернув уваги.

– Чете? – крикнув отаман.

– Ні! – заволав Чет і посміхнувся, відчувши полегшення. Воювати йому було легше, аніж вирішувати. Воювати йому, як з гори котитися. – Ні! – знову закричав він.

– Ну, моя справа запропонувати. Вогонь! – наказав Куделін. Гармата здригнулася, снаряд полетів і на друзки розніс ворота. – Не передумав? – спитав отаман.

Чет не відповідає.

– Рознесуть вони тут все, – зашепотів Дубківський, який знову сховав вуха під кашкет. – Треба щось робити.

– І що? – спитала Міра.

Ще постріл. У стіну. Осколки каміння засвистіли у повітрі. Міра вистрелила з гвинтівки. Щоб не сидіти просто так. Хтось з «вовчиків» закричав. Поцілила Міра.

– Ще пара пострілів, і знесуть огорожу, – сказав Дубківський. Подивився на Чета. Ще постріл гармати. Великий шматок огорожі впав.

– Ну що, Чете, не переконав я тебе? – крикнув Куделін. – Не можна бути таким жадібним! Ти ж не жид, ти – козак славний! Ну чого ти схопився за ті валізи? Куди ти з ними подінешся? Не я, так хтось інший забере! Час нині такий! Невже пожити не хочеться? Га, Чете! Мало тобі війни було? Не навоювався?

Чет не відповідав.

– Ну, як знаєш. Вогонь! – наказав Куделін.

Постріл. І повалилося одразу кілька метрів огорожі. Зненацька пролунав рев. Грізний та страшний, від якого здригнулося повітря. І земля здригнулася, бо з будинку вийшов Шпиль. Втікачі дивилися на нього, Дубківський закрутив головою в захваті.

– Нічого собі! – шепотів сотник. – Справжній Шпиль! Шпиль Дубківського!

Шпиль дійсно був величезним. У темряві вони його усього не роздивилися, а зараз було добре видно. Заввишки метрів у шість, кремезний, з короткими і товстими ногами, з довгими руками, з головою, яка наче припнута до тулуба, майже без шиї. Він був одягнений у якесь хламиддя. В нього було грубе, наче витесане сокирою, обличчя. Маленькі оченята, що ховалися під величезними надбрівними дугами. Шпиль знову загарчав і вдарив себе в груди. Шпиля з-за огорожі «вовчикам» було не видно, але рик його їх налякав.

– Що це там у вас таке? Ведмеді дресировані чи що? – крикнув Куделін, який не розумів, що б це могло так рикати, але нічого доброго в тому рикові для себе не відчував. – Що це? – спитав отаман.

– А зараз подивишся! – крикнув йому Дубківський.

Шпиль було кинувся до сотника, який невчасно подав голос, але Куделін наказав: «Вогонь!», гармата вистрелила і черговий снаряд зніс частину огорожі. Шпиль умить забув про Дубківського і вискочив з-за огорожі, легко перемахнувши її, хоч вона була у три метри заввишки.

Коли «вовчики» побачили Шпиля в польоті через мур, то замовкли, геть ошелешені побаченим. Шпиль гепнувся на землю, яка струснулася від його ваги. Комісар Ліберман, який сидів зв’язаний під возом, коли відчув те тремтіння землі, підхопився. Вдарився головою об віз, засичав, а потім замовк, бо побачив Шпиля. В очах комісара, який готувався до лютої смерті, запалав захват від побаченого.

– Нічого собі! – прошепотів Ліберман.

– Якого біса? – здивувався Куделін, який вмить припинив посміхатися і забув про скарби у валізах, бо відчув смерть зовсім поруч. – Що це за одоробло? – крикнув отаман, наче питав у своєї дивізії.

– Це чудовисько! Чудовисько! – зашепотіли «вовчики». – Чудовисько барона фон Шпіла! Це воно! Всіх уб’є! – І «вовчики» вже ладні були тікати, вже підхопилися, щоб бігти світ за очі, аби подалі від цього велетня з поглядом, у якому сама смерть. Та пролунали постріли. Куделін убив кількох перших, що збиралися тікати.

– Стояти, боягузи! Чого злякалися? Зараз покажемо цьому бібіз’яну! Песе, давай! – наказав Куделін своєму охоронцю.

Пес вийшов. Він був здоровезний, поруч з ним звичайна людина виглядала, наче дитина. Але поруч зі Шпилем він був дитиною. Щоправда, озброєною дитиною. Потроху наближався. Шпиль спостерігав за ним, потім вишкірив зуби і загарчав. Пес посміхнувся. Можливо, він був такий тупий, що дійсно не боявся вмерти. А може, був упевнений, що зможе вбити цього неозброєного велетня. Пес почав помахувати своїм обушком. Металеві кулі зі свистом різали повітря. Потім Пес зненацька стрибнув уперед і вдарив супротивника. Шипи вирвали шматки зі Шпиля, але той наче не помітив. Пес відійшов, закрутився навколо Шпиля, розкручував зі свистом обушок. Знову стрибнув уперед, завдав удару, цього разу влучив у голову. Здавалося, що від такого удару голова Шпиля мусила розлетітися на друзки, а сам він впасти. Та Шпиль тільки похитнувся. Загарчав на Пса. Той заходив з іншого боку, встиг вдарити ще раз, та Шпиль зненацька кинувся до силача, схопив його і розірвав навпіл, наче кільце домашньої ковбаси. Загарчав так, що аж вуха позакладало, і відкинув шматки Пса подалі. По загону «вовчиків» пройшов стогін жаху.

– Вогонь! – закричав Куделін, який розумів, що ще мить, і його дивізія таки побіжить. Гармата мовчала, то він почав стріляти з пістолета. Стріляли й інші «вовчики», нарешті гримнула гармата. Снаряд потрапив у Шпиля, повалив його, вирвавши з боку великий шматок. Та Шпиль умить підхопився і побіг на «вовчиків». Сотні куль, які потрапили в нього, не змогли зупинити велетня. Шпиль робив величезні стрибки і ось вже був серед «вовчиків». Хапав їх, рвав на шматки, топтав, чавив своїми здоровезними кулаками. На всі боки розліталися пошматовані тіла, а Шпиль все вбивав і вбивав. Зупинився лише тоді, коли всі «вовчики» були вбиті або втекли, як отаман Куделін, що завжди вчасно вмів накивати п’ятами.

Настала тиша, у якій чутно було лише важке дихання Шпиля і стогони поранених «вовчиків». Шпиль підійшов до гармати, схопив її за дуло, розкрутив і кинув у бік болота. Гармата зі свистом полетіла. Шпиль пішов до огорожі. Чет навів на нього кулемет, та Міра схопила Чета за руку. Закрутила головою.

– Ні. – Міра вміла казати так, що повторювати не треба було.

Вона побігла у розтрощені ворота за Шпилем. Той, коли побачив її, зупинився і почав посміхатися. Він був величезний, весь у крові вбитих, страшний, з отим вирваним з боку шматком, та він посміхався, коли бачив Міру. Стояв і дивився на неї, схожий на малу дитину. Потім сів і щось забурмотів до дівчини. Міра пестила його руку, почала щось наспівувати. Потів відвела його до підвалу. Знову вкладала спати. Повернулася хвилин за двадцять. Чет з Дубківським вже спіймали коней «вовчиків», навантажили на них скарби.

– Можна їхати. Малюк спить, – сказала Міра.

– Шпиль. Називай його Шпиль, Шпиль Дубківського! – втрутився сотник. Він строго подивився на парочку. – Сподіваюся, ви не спробуєте мене знову обдурити?

– Третина твоя, – сказав Чет. – Заслужив.

– Україні потрібне все золото, – не погодився Дубківський.

– Моє золото – моє золото, – пояснив Чет.

– Так не можна говорити! Ми – українці і… – почав було Дубківський.

– Слухайте, нам треба ще виїхати звідси. Тоді і поговоримо, – поставила крапку в розмові Міра.

Вони сіли на коней і поїхали дорогою вниз від будинка фон Шпіла. Тримали зброю напоготові, бо «вовчики» могли бути поруч. Але залишки Вовчої дивізії тікали з такого переляку, що змогли зупинитися лише за багато верст.

Ніхто з «вовчиків», коли тікали, не помітив, як зник комісар Ліберман. Він зміг розв’язати собі руки і зараз біг до Охтирки, де був штаб полку. Натягнув на голову шапку, щоб не бовталися кляті вуха. Він біг би ще довго, та зустрів загін матроса Жникіна, що повертався з заручниками, жінкою, у якої жив Чет, та її маленьким сином.

– Нумо стій! – закричали солдати Ліберману, коли побачили його на дорозі. Не впізнали спочатку, бо був весь у крові та пилюці, вже бігти не міг, а йшов хитаючись, наче п’яний. – Стій, стріляти будемо! – крикнули бійці і нагнали коней. Комісар зупинився. Але стояти не міг, так виснажився, що впав. До нього підскочили, наставили гвинтівки, бо звикли бути обережними.

– Тю! Так це товариш комісар! Це товариш комісар!

До бійців поквапився Жникін. Так поспішав, що ледь не гепнувся з коня. Не любив він верхи їздити, він же матрос, а не якийсь там степовий дикун. Ледь втримався Жникін, під’їхав, трохи не розтоптав Лібермана, та бійці схопили коня за повіддя. Обережно зліз, присів.

– Товаришу комісаре, що трапилося? – спитав у комісара. Але той був непритомний. Матрос поплескав його по щоках, обережно, бо все ж таки комісар, біла кістка революції. – Товаришу комісаре, товаришу комісаре!

Нарешті той почав опритомнювати, здивовано подивився на Жникіна.

– Що трапилося, де загін? – спитав матрос.

– До штабу! Швидше до штабу! – заволав комісар. Спробував підвестися, але ноги його не слухалися.

– А де загін? Де хлопці? – схвильовано питав Жникін.

– Немає! На Вовчу дивізію наштовхнулися! Швидше до штабу! – кричав Ліберман. Жникін підозріло подивився на нього, як на божевільного.

– Що з вами, товаришу комісаре?

– Коня! До штабу! Справа державного значення!

– А заручники? Баба бійця Загорулька та дитина.

– Та плювати! Мені терміново треба до штабу!

Жникін залишив кількох солдатів із заручниками, а сам помчав з Ліберманом до Охтирки. За кілька годин вже були на місці.

– Борю, що трапилося? – здивувався Єрофеєв, коли побачив скривавленого і нервового товариша.

– Потім, Андрію! Потім! Терміново потрібен телеграф! Зв’язок з Москвою!

Комісара повели до телеграфу, але там сказали, що зв’язок перерваний. Ліберман роздратувався, погрожував розстріляти всіх, вимагав, щоб Єрофеєв дав йому наган.

– Борю, та чого ти так? Куди поспішати? – здивувався комполку.

– Туди. Ця справа на контролі у самого Фелікса Едмундовича!

– У самого? – здивувався Єрофеєв.

– У самого! Терміново потрібен зв’язок! Справа державного значення! Зв’язок!

– Та який же зв’язок, коли дроти перебиті? – перелякано знизав плечима телеграфіст. Його вже декілька разів ставили до стінки, але не розстріляли, бо без нього зв’язку взагалі не буде.

– Відремонтувати! Терміново! – заволав Ліберман вже не таким тонким голосом, як раніше. Набрався впевненості, відійшов від переляку.

– Зробимо! Відновимо! – пообіцяв телеграфіст. – Тільки дроти перебиті десь за містом, охорона потрібна, бо ж банди там!

Єрофеєв наказав цілій роті прикривати відновлення зв’язку. Командири всілися чекати. Ліберман важко зітхнув, закурив цигарку, забувся і зняв шапку. Помахував нею, бо спекотно було.

– А сто бісів твоїй матері! – аж підстрибнув Єрофеєв і шрами на обличчі в нього побіліли. – Борю, що це у тебе з вухами? – спитав комполку. Хоч він на двох війнах був і чого тільки не бачив, але вуха ті дуже вже дивували.

Ліберман почервонів, натягнув шапку, сховав вуха.

– Що трапилося, Борю? – перелякано спитав комполку.

– Та контрреволюційні краї! З джерельця водички попив і ось таке! – скривився Ліберман. – Але це неважливо!

– А що важливо? – не розумів Єрофеєв, який примушував себе не дивитися на товариша, але не міг, знай собі косував очима на розлогі вуха, що виглядали з-під шапки.

– Те, що ми можемо дуже допомогти перемозі світової революції! – Ліберман аж підвівся, наче на мітингу збирався виступати. Важко дихав, виглядав жалюгідно, але вогонь в його очах, впертість на обличчі показували, що він справжній боєць революції, який не відступить, не зрадить, не злякається!

– Таки є скарби? – здогадався комполку.

– Скарби? Я про них і забув! – зневажливо махнув рукою Ліберман. – Треба перекрити дороги і заарештувати чоловіка та жінку. Ну Чета твого і ту, Міру Б’янко! І з ними ще третій хтось, не знаю його, якийсь товстун. У них дві валізи золота, ми не повинні їх випустити!

– Добре, – Єрофеєв вийшов, віддав накази, потім повернувся. – То ти про золото хотів повідомити?

– Ні, до чого тут золото! Те золото так – копійки! – махнув рукою комісар.

– Як копійки? – здивувався Єрофеєв. – Там же наче на півтора мільйони золотом! Виявилося, що менше?

– Та ні, сума, може, і така, може, і більша. Але перебила її інша тема.

– Інша? – не зрозумів комполку. Скривився. Він часто не розумів свого товариша. Що могло перебити таке необхідне для республіки золото? – Про що ти кажеш?

– Про чудовисько, – спокійно сказав комісар.

– Про що? – Єрофеєв з подивом дивився на товариша, потім підійшов і понюхав. – Та ні, наче тверезий.

– До чого тут? – роздратувався комісар.

– Борю, ти ж комуніст! – нагадав Єрофеєв. – А верзеш про якихось чудовиськ!

– Я – комуніст, але чудовиська існують! І є спеціальна директива Фелікса Едмундовича про їх використання!

– Кого?

– Чудовиськ! На благо революції! Те, що я бачив, то щось надзвичайне!

– Та що ж ти таке бачив? – ніяк не міг уторопати Єрофеєв.

– Чудовисько. Велетня! Заввишки з будинок. Метрів шість, не менше!

– Шість метрів? – перепитав Єрофеєв. – Може, то пам’ятник?

– Який пам’ятник! Він же живий!

– Хто, він?

– Велетень! Схожий на людину, але величезний! А головне – його кулі не беруть! Та що там кулі, снаряди гарматні! – закричав Ліберман.

– Борю, так не буває, – закрутив головою Єрофеєв, який з тривогою дивився на товариша. – Ти з коня падав? Головою бився?

– Андрію! – Ліберман гупнув кулаком по столу. – Ти мені віриш чи ні?

– Ну, а як можна вірити? Нехай ще куля якось. У нас у полку був дивак один, так той сковороду в штани зашив, прикривав причинне місце. Якось з атаки повернулися, а він показує, що дві кулі у сковороду потрапило! Тобто врятувався сковородою. Але ж то кулі! А ось як це снаряд з гармати можна втримати? Ну маячня ж! – сказав Єрофеєв якомога спокійніше й узяв товариша за плечі. – А ти сідай, сідай.

Ліберман відкинув руки комполку.

– Кажу тобі, що пряме влучання було! З гармати! Сам бачив! На власні очі! Снаряд в нього потрапив, вибухнув! Його на шматки повинно було рознести, а тільки на землю повалило! Потім він підвівся і розгромив увесь загін Куделіна, усю Вовчу дивізію! – кричав Ліберман. – Усю! Самотужки! Та що там розгромив! Розтрощив! Може, кілька десятків утекло, не більше!

– Як перебив? – здивувався комполку. Він Вовчу дивізію зневажав, бо вбивці і грабіжники, але ж знав, що у бою були вправні. Так просто їх не переб’єш. – Чим перебив, Борю?

– Голіруч! Розтоптав, розірвав, розчавив! У нього куль висадили кілька сотень, і нічого!

– Ти точно це бачив? – перепитав Єрофеєв.

Ліберман підвівся, поклав руку до серця, подивився в очі комполку.

– Урочисто клянуся Розою Люксембург, – сказав комісар, і Єрофеєву після такого нічого не залишалося, як повірити. Бо ж Роза Люксембург – свята революції, комісар Ліберман носив при серці її портрет і якщо вже поклявся її ім’ям, то тут можна було не сумніватися.

– Не розумію, як це так? – розвів руками комполку.

– Та і я не розумію, як! Але то неважливо! Бо натомість я розумію, що якби ось такого велетня поставити на службу революції, то можна було б великі справи робити! А якщо виробити їх кілька тисяч? Та ми б за рік усіх ворогів революції розтовкли по всьому світу! – Ліберман знову підхопився і заговорив голосно. – Ось чому треба негайно сповістити Москву! Там спеціалісти є, окремий відділ чека, який цим займається! Треба, щоб вони негайно прибули сюди!

– Що ж це виходить, революцію будуть чудовиська робити? – сумнівався Єрофеєв. – Якось це неправильно. Трудящі мусять піднятися, узятися за зброю і… той, як там кажуть, на власних багнетах установити комунізм на всій землі.

– Це було б добре! Але ж треба дивитися правді в очі! У нас могутні вороги! Які можуть не дати своїм робочим і селянам підвестися! То нам треба прибрати цю наволоч, щоб вона не заважала переможній ході революції!

– Але чудовиська… – аж скривився Єрофеєв.

– А хоч би і чудовиська! Та будь-хто! Хоч нечиста сила! Головне, щоб революція перемогла! – кричав Ліберман.

– Просто якось недобре виглядає, – нерішуче бубонів Єрофеєв.

– Що там некрасивого? Сам подивися! От у нас кулемети англійські, «максими». Начебто вони чужі, з буржуазної Англії. Але ж вони на благо революції служать! Так і те чудовисько буде на її перемогу працювати! Ти тільки уяви, Андрію! Якби мати тисячу таких солдатів, яких і снаряди не беруть! Це хоч тепер можна всю контрреволюцію тут розбити і понести волю народам світу! – Комісар знову нервово заходив кімнатою. – Це такий крок до перемоги всесвітньої революції! Величезний крок! – Ліберман стягнув кашкет і втирав ним піт, який виступив на його чолі. Єрофеєв знову перелякано дивився на комісара. Особливо на його вуха. Господи, що ж це за вуха! Налилися червоним, пульсували усі, страшно дивитися було, хотілося рубанути шаблею і відсікти їх геть, наче жаб якихось, що присмокталися до комісарської голови! Комполку ледве відвів погляд і кивнув, мовляв, згоден. Знав, що товариш Ліберман всією душею за революцію, то не буде абищо торочити.

Ліберман зупинився, про щось міркував.

– Ми не будемо чекати! – закричав комісар. – Виступимо зараз же! Оточимо будинок фон Шпіла, щоб чудовисько нікуди не втекло! Вперед! – Комісар побіг до дверей.

– Борю, стій! – Єрофеєв схопив товариша за руку.

– Що? Треба поспішати!

– Вуха сховай! Ти ж комісар, – Єрофеєв і сам почервонів, бо йому незручно було бойовому товаришеві вказувати його ваду.

– А! От чорт! Забув! Це ж треба було так вляпатися! – Ліберман заходився ховати вуха під кашкет.

– А чого одне діряве? – спитав комполку.

– Куделін прострелив.

– Як він тебе не вбив?

– На потім залишив. Хотів помучити. Та не встиг.

– Куделіна чудовисько теж вбило?

– Та куди там! Втік, гад! Тільки побачив, куди все повертається, так і втік. Чудовисько і мене б убило, та я мертвого вдав. Навіть не дихав, поки воно поруч ходило. Ну все, сховав чортові вуха! Ходімо!

Вони вийшли, Єрофеєв наказав виступати. Солдати були невдоволені, бо ніч вже скоро, але супроти командира піти не наважилися.

Розділ 8

Сотник розповідає історію і потрапляє в історію

Чет, Міра та Дубківський їхали полем. Дубківський примудрявся ще читати якийсь зошит. З будинку фон Шпіла він, як виявилося, узяв їх декілька.

– Що читаєш? – спитала Міра.

– Спогади барона. Про те, як все трапилося.

– Що саме?

– Що він оселився відлюдником на пагорбі, оточеному болотами.

– Хіба він там не завжди жив?

– Ні. У нього був будинок у селі, в Шпилівці. Там барон жив разом з жінкою і дітьми. Їх у нього було троє, старший син вчився у кадетському корпусі, а двоє доньок жили з батьками. Барон пише, що це було ідилічне життя. Він любив своїх селян, побудував для них школу, лікарню, церкву. І селяни його любили, аж поки не відбулися хвилювання 1905 року, які призвели до трагедії.

– Ваш чудовий народ їх убив? – спитала Міра з презирливою усмішкою. Дубківський скривився.

– Ну навіщо ви так, Міро! Просто люди вимагали собі землі. Це ж їхня земля! Українська земля мусить належати українцям, а не всяким там фонам! Селяни вимагали збільшити їм наділи. Але барон і слухати не схотів, поводився зухвало, сподівався на сотню козаків, яка була поблизу. Та потім сотню відкликали на охорону полювання харківського генерал-губернатора! Селяни довідалися про це і прийшли до будинку барона. Того, який був у Шпилівці. Ми проїздили обгорілі руїни, то вони. Так ось люди вимагали землі, а барон сказав, що не віддасть ані п’яді. Як пише барон, його розлютило, наскільки швидко селяни забули всю його доброту і почали вимагати ще більше. То він крикнув у вікно, що не буде розмовляти з невдячним бидлом. Дарма це він зробив. Бо тут же вам не якась Расєя, тут же була у свій час Гетьманщина, тут ще живі спомини про козацтво, тут зовсім інші люди! – схвильовано говорив сотник.

Міра зневажливо засміялася.

– Так, так! Інші люди! І вони не витримали! – Дубківський був у такому завзятті, що аж слиною пирскав. – Узяли і спалили будинок барона! На жаль, під час пожежі загинули обидві його доньки. А жінка померла за кілька тижнів. Не витримала загибелі доньок. Я чесно кажу про це, я зовсім не хочу виправдати ті вбивства. Просто хочу пояснити, що люди прагнули землі. Вони не прийшли грабувати, вони прийшли вимагати землю, на якій хотіли працювати! Але барон не дав їм землі, хоч мав тисячі десятин!

– Чому він мусив давати, це ж була його земля! – спитала Міра.

– Його, бо цар забрав землю у українців і роздав кому завгодно! Але це не правильно! До того ж селяни постраждали потім не менше. Бо були надіслані війська, бунтівників жорстоко покарали. Дванадцятьох повісили, ще двадцять сім відправили до Сибіру. Хіба селяни своїми життями і кров’ю не заплатили за свій гріх? – патетично спитав сотник. Міра не відповідала. Тоді він продовжив: – За рік Шпіл почав будувати новий будинок. Не в селі, яке він прокляв і не хотів бачити, а на пагорбі. Будував з кам’яних брил, які привозили залізницею з родовища десь на півдні. Всі дивувалися, яким чином ті брили переправлялися зі станції аж на місце будівництва. Бо ж барон не наймав селян, він був дуже розлючений на них.

– І як же він зміг побудувати будинок аж на пагорбі? – спитала Міра, якій не те щоб дуже було цікаво, але коли балакаєш, то час у дорозі швидше спливає.

– За допомогою Шпиля! Тобто спочатку барон найняв артіль з-під Курська, щоб возили брили від станції. Але місцеві селяни напали і прогнали заробітчан. Самі сподівалися отримати ту роботу. Але барон не хотів платити шпилівським мужикам, бо вважав їх винними у загибелі своєї родини. Він десь вичитав про Голема. Про штучну людину, яка б служила своєму господареві. Барон поїхав до Відня, там за великі гроші найняв одного рабина, який знав, як зробити Голема. Рабин приїхав сюди і зробив Шпиля.

– Як зробив?

– Барон так і не зміг дізнатися про спосіб. Рабин погодився зробити одного Голема, але не розповів, як їх робити. Барон пише, що основою для Голема було борошно, рабин замовив його біля ста пудів. Ще там різне, на кшталт цукру або яєць. Але головна таємниця в речовинах, які рабин привіз із собою. Барон каже, що з Відня прибуло кілька важких ящиків. Рабин разом з двома помічниками зачинився у підвалі охтирського будинку фон Шпіла, у великій залі, де зберігалися продукти, і пробув там шість днів. Невідомо, що він там робив, але коли вийшов, то слідом за ним виповз і Шпиль. Барон каже, що Голем був такий величезний, що по підвалу міг тільки повзати рачки. Ну, ми і самі бачили, який він. Шпиль не проходив у жодні двері, то довелося рити для нього окремий хід з підвалу. Про велетня в підвалі пішли чутки, приїхала поліція, але барон каже, що до цього часу він встиг переправити Шпиля на пагорби, де запланував будувати новий будинок. Він не хотів більше жити в Шпилівці, разом із селянами, яких ненавидів. Він не хотів їх бачити, але хотів контролювати їх, бо ж навколо залишалися його землі та ліси.

Міра слухала Дубківського, Чет дивився навколо, прислухався до всього та інколи кидав погляд на Міру. Закусував губу. Міра його хвилювала.

– Барон пише, що рабин відпечатав його перстень на серці Голема, тому той визнав його за свого повелителя. Всього за три дні голими руками Шпиль вирив величезний котлован під фундамент. А потім почав носити брили зі станції. Величезні кам’яні брили, з яких складений будинок! Уявляєте, скільки вони важать? А їх треба ж було нести дванадцять верст від залізниці! Шпиль робив це тільки вночі, щоб ніхто не бачив. Селяни здогадувалися, що щось відбувається. Вони чули, як тремтить земля під ногами. Писали скарги. Але барон був поважною і заможною людиною, то легко відбивав усі перевірки. Тим часом будинок зростав. Барон каже, що будівництво зайняло менше року! І все робив Шпиль. Звісно, окрім внутрішніх робіт, до яких він непридатний внаслідок слабкого розуму. Барон пише, що Шпиль за розумовим розвитком наче чотирирічна дитина… Щось спекотно. Води б попити, – додав Дубківський.

– Та ти вже попив, – засміялася Міра. Дубківський почервонів, згадавши про свої вуха.

– Просто у горлі пересохло, – виправдовувався він і продовжив. – Так ось, менше ніж за рік будинок було побудовано. Величезний будинок з високими стелями, щоб Шпиль міг вільно пересуватися. Ще десь півроку зайняли оздоблювальні роботи, після чого фон Шпіл переїхав у будинок з Охтирки. Кілька селян вирішили подивитися, чи немає чим розжитися у барона. І зникли. Потім зникли двоє селян, які поїхали за дровами у ліс барона. Далі зник пастух, який вивів череду на поле барона. Череду щось так налякало, що корів збирали по околицях кілька днів. А пастуха не знайшли. Тільки калюжку крові. І сліди, величезні сліди на землі. Сліди Шпиля! Селяни знову писали скарги, але вони були ніхто при цараті, на них не звертали уваги. Вони перестали ходити на землі і в ліси барона, припинилися і зникнення. На цьому все і закінчилося аж до революції. Барон пише, що його будинок кілька разів намагалися пограбувати, але кожного разу Шпиль давав відсіч, вбиваючи грабіжників. Барон дуже хвилювався за сина, Який був в армії. Чекав на нього. Але одного дня в будинок прийшли дезертири. Встигли вбити барона. Ось бачите, аркуш з останнім записом, він у крові. Мабуть, барон не почув, коли увірвалися злочинці. Вони встигли застрелити барона до того, як Шпиль вийшов з підвалу і вбив їх. Так він залишився без господаря і жив сам, поки ми його не знайшли. Ось така історія. О, дивіться, хатка! Я попрошу води!

Дубківський нагнав коня до невеличкої хатки при дорозі. Міра хотіла їхати за ним, але Чет її зупинив.

– Стій!

– Що?

– Підозріла хатка, – сказав Чет. Міра придивилася до неї.

– Та хатка як хатка.

Ну так, звичайна селянська хата, щоправда, давно вже не білена. Та й дах солом’яний у дірках. Мабуть, живе в ній самотня бабуся, яка вже не в силах порядок підтримувати. Дубківський зліз із коня, підійшов до дверей, постукав.

– Є хто живий?

Мовчання. Міра збиралася їхати до хатки, вона б і сама попила водички, та Чет схопив її за руку.

– Ну що таке?

– Навіть стежки немає, – Чет вказав на той дивний факт, що хатка стояла на зеленому лузі й до дверей навіть стежки не було, наче люди в хату не через двері ходили, а якось інакше. Он яка розкішна зелена трава буяла до самих дверей! Чет поклав руку на револьвер. Дубківський знову постукав.

– Є хто-небудь? Нам би водички, – сказав він і підійшов зовсім близько до дверей. Аж вони зненацька відчинилися, хатка зробила різкий рух, схопила Дубківського, який зник у її нетрях. Хатка підхопилася, виявилося, що в неї є здоровезні, наче курячі, лапи, й побігла геть. Не дуже граціозно, але досить швидко.

Постріли. Чет бив з револьвера, Міра – з гвинтівки. Цілили саме по ногах і влучили, бо хатка почала шкандибати. Чет та Міра погналися за нею. Коні перелякано форкали, наче почули вовків, але підкорялися вершникам. Ще постріли. Хатка вже стрибала на одній лапі, але так їй далеко було не втекти, знову постріли, і хатка завалилася на бік. Гребла землю пораненими лапами. Чет та Міра наблизилися, тримали на прицілі.

– Де в неї голова? – закричала Міра. Вона б стріляла у тулуб, та боялася влучити у Дубківського, який був десь всередині.

– А бозна! – знизав плечима Чет. Вихопив шаблю, стрибнув з коня і обережно рушив до хатки. Вона спробувала вдарити одною з лап, але Чет відскочив, а потім кинувся вперед і завдав кілька ударів шаблею. З хатки заюшила кров, багато крові. Хатка ще деякий час пручалася, хрипіла, намагалася вдарити лапою чи схопити своїми дверима-ротом, а потім застигла. Чет не став вичікувати, знову кинувся на хатку, вдарив шаблею, зробив великий шрам, але кров уже не текла. Тоді почав різати бік хатки. За кілька хвилин вже порпався всередині, витяг звідти непритомного Дубківського. Поклав його на траву, прислухався, чи дихає, потім поплескав по щоках. Дубківський був весь у слизі, трохи пом’ятий. Пощастило, що хатка виявилася схожою на птаху: ковтнула не жувавши.

– Ну у вас і краї! – невдоволено здивувалася Міра і закрутила головою. – Одні чудовиська. У нас такого немає.

– Тут поруч є одна річка, погана. Річка Снів. Звідти все і лізе, – пояснив Чет.

Дубківський опритомнів, відкрив очі.

– Я – мертвий? – спитав слабким голосом.

– Ні, живий, – запевнив Чет.

– А що сталося?

– Хатка тебе схопила. То не хатка була, а чудовисько, – пояснила Міра.

Дубківський подивився на неї, на Чета, потім зненацька почав плакати.

– Що таке? – здивувалася Міра. – Ти чого?

– Ви мене не зрадили! Не покинули! Врятували! – Дубківський посміхався крізь сльози.

– Їхати треба, – Чету ніяково було від цих шмарклів. Допоміг Дубківському підвестися і сісти на коня. Міра обтерла сотнику обличчя жмутком трави. Вух тільки не торкалася. Поїхали далі. Хвилин за десять Дубківський остаточно ожив.

– А цього чудовиська у книзі професора Бар-Кончалаби немає! Немає! – радів Дубківський.

– І що? – не зрозуміла радості Міра.

– Я теж про нього напишу! Я ж його відкрив! Ледь не ціною власного життя! Це буде Хижохатка Дубківського! На моєму рахунку вже два чудовиська! Шпиль та Хижохатка! – аж закричав у захопленні Дубківський.

– Тихіше, – сказав Чет і насторожено озирнувся навколо. – Тримайте зброю напоготові.

Їхали далі якимись вже зовсім дикими місцями, де ані сіл, ані людей, одні чудовиська.

Їхав і отаман Куделін, їхав лісом, їхав сам. Більша частина Вовчої дивізії полягла біля будинку фон Шпіла, інші розбіглися хто куди. Але Куделін не дуже за те хвилювався.

– Мені б ті валізки та в Париж! Ох, пожив би! – казав він сам собі й посміхався. У нього вже давно був план. Назбирати тут грошенят, а потім втекти до Парижа. Він там жодного разу не був, але чув, що це місто ще веселіше за Одесу. Там усілякі ресторани, кафешантани, дівки, там можна весело пожити, відпочити за всі важкі роки каторги та війни. І він відпочине, бо він хитрий і він завжди досягає, чого хоче! – сміявся сам своїй вправності Куделін.

Ліс закінчився, далі було поле, а серед нього хутір з кількох хат при дорозі. В одній корчма колись була. Випивали тут люди, веселилися. Зараз же порожньо, війна. Та Куделін біля корчми зупинився, зліз із коня, почав стукати. Довго стукав, бо ніхто не відповідав. Хвилин десять довелося гупати, поки не вийшла до нього якась стара. У брудному вбранні, сива вся, ніс – гачком, як у відьми.

– Чого тобі? – спитала вона хрипким і злим голосом.

– Доброго дня, бабусю, – мовив Куделін підлабузницьки і аж уклонився старій.

– Ніякий він не добрий! Чого тобі? Спала я, а ти розбудив! Вештаються тут різні!

– Бабусю, мені б дідуся побачити, – сказав тихо Куделін.

Стара строго подивилася на нього.

– Якого ще дідуся? Я тут сама живу, в мене чоловік давно вже помер! Їдь звідси, не заважай старій людині відпочивати! – бубоніла вона і стогнала, показуючи, як їй важко. Куделін подав їй монету. Червонець золотий.

– Ось тобі, бабусю, за труди і за те, що потурбував у такий час. Вже вибач, – Куделін аж стелився перед старою. Та червонець узяла, перевірила, куснувши чи не єдиним зубом, сховала, вже не бухтіла. – Навіщо тобі дідусь?

– По важливій справі. Думаю, що декого він шукає, а я допоможу знайти.

Бабуся зневажливо подивилася на Куделіна.

– А хто сказав, що дідусю допомога потрібна?

– Ніхто. Просто подумав я, що йому цікаво буде.

– А ти що такий добрий?

– А в мене свій інтерес є.

– Який?

– От я з дідусем і хочу про це поговорити, – Куделін дав старій ще один червінець. Вона взяла і зітхнула.

– Ну, не знаю. Зайнятий дідусь. Дуже зайнятий.

– А я ж і ненадовго, – запевнив Куделін і третій червінець опинився у бабусі.

– Добре, почекай тут, – сказала вона і збиралася вже йти.

– Бабусю, тільки ти той, не зникай, – попередив Куделін і помахав револьвером. – Щоб я тут не наробив дурниць. А то в мене характер поганий. Як роздратують мене, так потім хоч святих винось.

Стара подивилася на Куделіна. Злісно подивилася.

– Погрожуєш, чи що?

– Попереджаю, бабусю.

– Дарма.

– Про всяк випадок.

Вона скривилася, показала одне гостре ікло і посновигала у хату. Куделін, тримаючи револьвер у руці, озирнувся. Нікого навколо. Сплюнув і тихенько став наспівувати: «Ох, валізки, ах, валізки!» Невдовзі стара повернулася.

– Ходімо, – сказала не так щоб дуже вже гостинно.

Куделін пішов за нею до хати. Там була велика кімната з земляною підлогою, чистенько підметена та білим пісочком посипана. Куделін озирнувся, але нікого в кімнаті не побачив.

– А де дідусь? – спитав у старої, а та наче і не почула його питання.

Підійшла до великої пічки, яка стояла посеред хати. Відсунула кришку, показала на отвір у печі.

– Лізь.

– Туди? – здивувався Куделін.

– Сюди, – кивнула стара. – Тільки швидко. Швидко!

Куделін ще трохи повагався, а потім поліз у піч.

– Зброю залиш, – наказала стара.

– Я без зброї не можу… – почав було Куделін.

– Зброю залиш, – стара сама забрала револьвер. Отаман опиратися не наважився. – Лізь!

Отаман поліз у темряву, позаду стара поставила заслінку. Стало зовсім темно. Куделін встиг злякатися, що оце обдурила його стара, закрила у печі, як папугу в клітці, і нічого він тепер не зробить, підсмажать тут його, наче вівцю. Хотів ногами вдарити по заслінці, але раптом почав провалюватися. Полетів кудись. Кілька секунд у темряві, потім гепнувся на купу соломи, покотився з неї, підхопився, став перелякано озиратися. Опинився отаман у невеличкій печері. Побачив якогось діда, що сидів на ослінчику і чистив кукурудзу при світлі гасової лампи. Молоду кукурудзу з нового врожаю. Дід як дід. Невеличкий, худенький, з рідкою бородою. Куделіна наче і не помітив. Знай собі дер листя з початків своїми кігтистими пальцями. Отаман перелякано дивився, тупцював на місці. Згодом наважився підійти до старого, вклонився йому низько, як великому пану.

– Доброго дня, дідусю, – тонким, аж тремтячим з переляку голосом сказав Куделін.

Старий мовчки дер свою кукурудзу.

– Справа в мене до тебе, – сказав Куделін і ковтнув слину, бо у горлі пересохло, хоч зовсім не спекотно було у підземеллі.

Дивився, які сильні пальці були у старого. Легко роздирали молоду кукурудзу. Дід мовчав.

– Одні люди тебе образили. Людожерів спалили, ходяче дерево потурбували. Я знаю, хто це зробив, хто насмілився проти тебе піти.

Мовчав старий. Очистив один початок, поклав його у чавунок, узявся за інший. Куделін трохи заспокоївся і продовжив.

– Я допоможу їх знайти. Віддам тобі у руки. І половину того, що з ними, теж тобі. А половину мені. Добре, дідусю?

Старий рвав соковите, аж млосне листя.

– То як, домовилися ми? – спитав Куделін і ледь не до землі вклонився. А старий все патрав кукурудзу. – Домовилися?

– Ні, – сказав дід тихенько і продовжив свою роботу.

– Ні? – здивувався Куделін. – Чому ні? Як ні? Вони ж вас образили, дідусю, вони ж…

– Геть, – сказав дідусь. Голос у нього слабенький і тихий, але Куделіна як батогом вдарили, він здригнувся і почав задкувати. Потім зупинився, хотів ще щось сказати і не наважився. Задкував, задкував, потім сходи кам’яні. Пішов ними, довго дерся вгору, а видерся аж за хутором з покинутого колодязя у кущах. Виліз, отрусився, плюнув.

– От чортяка! Самому тепер доведеться! – Пішов до коня свого. – А все одно валізи мої будуть! Нікуди не дінуться! Мої! Чекай Париж отамана Куделіна! – сичав крізь зуби збуджений від переляку отаман.

А дід внизу кукурудзу все чистив. Коли підлетів кажан і сів йому на плече. Заторохтів щось на вухо. Зупинився старий, слухав неприємне щось, бо скривився. Схопив чавунок, куди кидав кукурудзу, вивалив початки на підлогу, подивився. У чавунку з’явилися зображення хатки, яку Чет шаблею посік, за те що Дубківського ковтнула. Заскрипів старий зубами, потім махнув рукою. Кажан полетів нагору, до бабці.

Куделін вже з хутора виїхав, метрів триста проїхав, думав, як далі бути. Коли вітер задув пилюкою прямо в очі, затулив отаман їх, потім відкрив, а перед ним бабуся стоїть. Аж здригнувся Куделін з переляку.

– А ти тут звідки?

– Дідусь до себе просить, – сказала стара.

– До себе? – Куделін посміхнувся і нагнав коня до хутора. Коли прискакав, стара вже там була.

– Швидка ти, бабусю, – здивувався отаман.

– Лізь, – сказала стара, коли до печі привела. Знову поліз отаман. Полетів, гепнувся, покотився, підхопився і вклонився старому, який кукурудзу чистив.

– Ну як, дідусю, згоден?

– Що хочеш?

– Дай мені чорних вершників, – попросив Куделін.

Старий всміхнувся.

– Ніхто, окрім них, у цій справі не допоможе, – пояснив отаман. – Бо стріляють втікачі занадто добре. Без чорних вершників ну ніяк. – Куделін ще нижче вклонився до старого. – Тільки ти мені оберіг дай, а то хто чорних вершників просто так побачить, той збожеволіє. Даси?

Старий кивнув головою. І чистив свою кукурудзу далі. Нігті в нього гостренькі були, наче кігті. Чи як ножі. Легко дерли соковите листя.

– Дякую тобі, дідусю, дякую! – Куделін вже на колінах був, уклонився перед старим і руку б поцілував, але не дав той своєї руки. Поплазував отаман до сходів, потім побіг нагору задоволений.

– Мої будуть валізи! Мої! Тремти, Париж! – шепотів гарячкувато і реготав перекотисто.

Чет, Міра та Дубківський, між тим, їхали полем. Почало сутеніти.

– Будемо ночувати у степу? – спитала Міра у Чета. Той знизав плечима.

– Поїсти б, – сказав Дубківський. – Зранку ані крихти у роті.

– Зате сам у роті побував, – засміялася Міра.

– Добре хоч хатка не жувала, а ковтнула, – теж засміявся Дубківський. – Он дивіться, наче вогники попереду. Хутір якийсь? Поїхали!

– Стій, – наказав Чет, став вдивлятися. Дійсно, попереду вогники якісь були. Наче хутір.

– Що таке? Купимо поїсти, поспимо по-людськи. Їдьмо! – квапився Дубківський.

– Ти ще не напився? – спитав Чет, про щось міркуючи.

– До чого тут це? – образився Дубківський. – Кожен міг у таку халепу потрапити. Просто пити тоді хотілося.

– А зараз їсти, – сказала Міра, яка теж підозріло придивлялася до вогників.

Зупинилися, замислилися.

– Ну добре, подивимося, – сказав Чет і поїхали до вогників.

Попереду був дійсно хутір. Справжній, не такий, як ото хижа хатинка серед поля. Тут і садок, і сараї, і город. Непогано жили люди. Он і собака з цепу рвався, гавкав, попереджав про гостей. Під’їхали, Чет постукав у ворота.

– Хто там? – швидко відгукнувся жіночий голос. Зовсім не наляканий, хоч вже ніч майже і часи он які.

– Хазяйко, пусти переночувати з дороги, – попросився Чет.

– Не пущу, – роздратовано відповіла жінка. – Їдьте собі далі!

– Хазяйко, заморилися ми, – сказала Міра і зітхнула.

– О, а ти, дівулю, що, з ними їдеш?

– З ними. Люди ми мирні та смиренні, шкоди не зробимо, пустіть переночувати, будь ласка, – загомоніла Міра голосом професійного старця.

– Ага, знаю я вас мирних! Ось тиждень тому приходили такі мирні, теличку забрали! А така ж теличка була вгодована! Вже б на наступний рік молоко давати почала! Оце такі мирні! Не пущу я вас. Он там копиця сіна є перед двором, в ній і ночуйте! Тільки не паліть, а то і сіно спалите, і хату!

– А поїсти у вас є щось? – спитав Дубківський.

– Та оце всі поїсти вимагають, наче воно мені з неба падає, тільки збирай! – невдоволено сказала жіночка.

– Ми заплатимо! – пообіцяв Дубківський.

– Нащо мені ваші папірці потрібні! – аж роздратувалася жінка. – Цигарки крутити?

– Золотом заплатимо! – запевнив Дубківський. Чет та Міра засуджуюче закивали головами, бо не треба ото про золото зайвий раз патякати.

– У вас золото є? – чутно було, що жіночка зацікавилася.

– Та трохи, – сотник вже і сам зрозумів, що зайве напатякав, то намагався виправитися. – То дасте поїсти?

– Та подивлюся зараз, що є.

Жінка зайшла до хати, гупнули двері. Чет перевірив копицю сіна, поштрикав її шаблею, щоб не було якихось сюрпризів. Дубківський зліз з коня.

– Хух, заморився. Зараз поїмо і спатки, – промовив він мрійливо.

– Чергувати треба, – нагадав Чет. – По черзі спатимо.

– Та що тут чергувати? Тут же нікого немає! – невдоволено сказав сотник.

– Треба, – відрізав Чет.

Гупнули двері, потім клацнули засови на хвіртці, вийшла жінка. З ліхтарем гасовим і їжею, яку загорнула у полотняний рушник. Така собі жіночка років під сорок, у тілі.

– Ось вам їжа, – тицьнула пакунок сотнику. А сама роздивлялася гостей. – Це ти, дівчино? – спитала у Міри, бо та ж у чоловічому одязі була, схожа на хлопця.

– Я, – кивнула Міра.

– Ось тебе до хати пущу. А хлопці нехай тут ночують. У мене чоловік на війні, ще плітки підуть, що чоловіків на ніч до хати беру. Не хочу. А ось тебе пущу.

Дубківський вже розгортав їжу.

– І гроші ж давай, – нагадала йому жінка. Сотник поліз у кишеню, узяв червінця, поцупленого зі скарбів барона фон Шпіла. Дрібніше нічого не було. Жінка задоволено посміхнулася. – Ну що, ходімо, красуне.

– Добре, – кивнула Міра. Чет підійшов до неї і прошепотів на вухо:

– Не подобається мені вона.

Міра узяла його руку і поклала на револьвер у себе, за поясом. Прошепотіла:

– Не хвилюйся.

Пішла з жінкою. Хлопці почали готуватися до ночівлі. Чет зв’язав коней, прип’яв їх до дерева поруч. Дубківський сховав у сіні валізи зі скарбами. Потім сіли вечеряти при місяці. Хазяйка винесла їм хліба, цибулю, сала шматок, кілька варених яєць та глечик молока. Їжу просту і безпечну. Це тобі не юшка якась, в яку підмішати можна бозна-що. Але і тут було не все просто.

– Молока не пий, – сказав Чет.

– Чому? – Дубківський відламав великий шматок хліба.

– Тобі вух мало?

– Гаразд, не буду. Може, тоді чаю собі зігріємо? Багаття розведемо? Невеличке, – попросився Дубківський.

– Не треба, – сказав Чет.

– Ну, будемо всухом’ятку, – погодився Дубківський, в якого вже не було сил сперечатися. Квапливо відламав ще кусман хліба.

– На завтра залиш, – пробурмотів Чет.

– На завтра? – Дубківський зітхнув, відламав половину того. Інше жував. – Ох, добре як, коли є, що їсти.

– Я перший чергую. Поспи. Потім ти будеш.

– Добре, – Дубківський швидко доїв свою пайку, потім підмостив собі під боки сіна, ним же і вкрився. Затих на кілька хвилин, наче вже і сопіти почав, але не заснув.

– Ти її кохаєш? – зненацька спитав сотник.

– Що? – Чет вже думав, що спить товариш.

– Міру кохаєш?

– Спи! – розізлився Чет.

– Я ж бачив. Як ти тоді кинувся за нею проти «вовчиків». Хоча це ж смерть була. Вірна смерть. І ти це розумів. Але кинувся Міру рятувати. Поліз у пекло, з шаблею наголо. Це таке тільки з кохання можна зробити, коли голову втратиш.

– Спи давай! – Чет не звик на такі теми патякати.

– Так, кохання дивні речі робить з людиною, – не звернув уваги на грубість товариша Дубківський і солодко зітхнув. – У мене дівчина є в Охтирці. Така красуня та розумниця! Ти б знав! Я оце хотів скарби для України здобути і потім до Оксани поїхати. Вона мене чекає. Ми одне одному пообіцяли чекати, присяглися у вічному коханні.

Чет скривився, бо не вірив у вічне кохання, знав, як мало важить слово, особливо у теперішні часи, коли все змінювалося дуже швидко, і не знаєш увечері, що буде зранку.

– Чого ти гмукнув? – невдоволено спитав Дубківський. – Не віриш? Дарма! Це ж кохання! Справжнє кохання! Треба тільки знайти ту людину, свою половину! Ти знайшов. Я ж бачив, як ти на Міру дивишся. Бачив. Вона красива. Панянка. Це дуже добре, бути закоханим. Думати про неї, чекати. Без цього життя порожнє і…

– Тихо! – Чет зненацька підхопився з револьверами в обох руках.

– Що таке? – злякався Дубківський, сам схопився за зброю, не міг її швидко знайти в сіні, нарешті підвівся. – Що?

– Та кажан наче пролетів, – заспокоїв Чет. Навколо все тихо було, ніч як ніч, коні стояли спокійні. Дубківський знову заліз у сіно. Він хотів розповісти Чету про своє велике кохання, про те, що він теж би наклав голову за свою Оксану. Потім згадав про свої вуха і зрозумів, що з таким причепом навіть головою накладати якось не з руки. А що вже казати про те, щоб до коханої прийти! Зітхнув, вже не мрійливо, а сумно. І треба було ж води тої попити! Завжди його підводив організм. Але він сильніший за тіло. От привезе купу грошей для України і стане героєм. Газети про нього писатимуть! Його подвиг оцінять, призначать міністром чи генералом. Поведе він військо до нових перемог і розквітне Україна. Дубківський вже був далеко у мріях, уявляв, як про нього писатимуть у підручниках майбутнього. І кожна українська дитина знатиме сотника Дубківського. Вірніше, гетьмана Дубківського. В історію він збирався увійти гетьманом. Ось він сидить в орденах, поруч з ним Оксана, діти бігають, їхні діти. У них буде багато дітей, щасливих дітей, які зростатимуть у незалежній Україні.

Сотника охопила млосна змореність, і він заснув, наче дитина у колисці. Посапував собі у сіні. Чет же сидів зі зброєю напоготові і прислухався. Щось йому тут не подобалося, але сам не знав, що саме.

У хаті жінка запропонувала Мірі поїсти.

– Юшка є, чаю зараз підігрію.

– Та ні, дякую, мені б хлібця вистачило, – попросила Міра.

– Та ну що ти! Що там той хлібець? Хіба хлібцем наїсися? Ти ж подивися, яка ти худа! Шкіра та кістки! Чоловікам такі не подобаються! А ти хлібець та хлібець. Поїж!

Але Міра наполягла на своєму і нічого, крім хліба, не їла. Жінка запропонувала випити самогону, але Міра не пила. Жінка сказала, що нагріла чавун води, можна було б помитися у великій балії. Але й тут Міра відмовилася. Тоді жінка постелила Мірі на долівці біля печі.

– Роздягайся та лягай, нічим тобі не вгодиш, – невдоволено пробурмотіла жінка.

Міра роздяглася.

– Яка ж ти й худа! Ну що шкапа! – Жінка її чомусь уважно роздивлялася. – Ось на тобі сорочку нічну.

Міра одягла її і непомітно сунула під руку пару револьверів.

– Ну, добраніч, – жінка вийшла до кімнати, погасила там лампу і сама вляглася спати. Тиша. Потім наче пролетіло щось. Міра стиснула рукоять револьвера, дивилася у темряву, але нічого не було видно. Обережно відсунулася з того місця, де лежала. Жінка їй постелила під піччю, а Міра перелізла в інший бік, до стінки, яка відокремлювала кухню від кімнати. Під ковдру на старому місці поклала якісь лахи, що намацала поруч. Якщо придивитися у темряві, то Міра спала нібито на старому місці. А вона сиділа під стінкою з револьверами у руках.

На вулиці Чет теж сидів, інколи підводився, щоб обійти копицю з сіном. Таким чином гнав від себе сон. Коли зафоркали коні. Щось їм не подобалося. То стояли тихенько, хрумали сіном, а то били копитами, рвалися з мотузок. Чет підійшов до них, заспокоював. Це трохи подіяло, але ненадовго. Ось знову коні почали метушитися, іржали, тремтіли, рили копитами землю, наче хотіли втекти. Тільки Дубківський був спокійний, знай собі сопів у сіні, наче немовля після купелі.

Чету здалося, що побачив він у темряві якісь вогники. Ось вони були, а ось вже не стало. Потім ще. І коні вже зовсім стали дуріти від жаху. Чет чоботом штовхнув Дубківського. Але той спав, наче вбитий. Чет зібрався було смикнути його за ногу сильніше, коли коні стали дибки, а з темряви вилетіла чорна тінь. Чет вистрелив і покотився землею. Ще тіні, він стріляв знову і знову, стріляв у вогники, маленькі вогники, що неслися на нього і вистрибували з темряви. Набої в обох револьверах закінчилися, Чет схопив шаблю, шматував нею повітря. Не повітря, якісь тіла, що гарчали і намагалися вчепитися у нього своїми ікластими пащами. Ось Чета збили з ніг, на нього кинулося одразу кілька істот, він відбивався і розумів, що пропав, загинув, його вже шматували гострі зуби нападників, аж тут залунали постріли. Це, нарешті, прокинувся Дубківський. Стріляв з револьвера, його теж збили з ніг і бозна-що було б, та з хати, де теж пролунало кілька пострілів, вискочила Міра у нічній сорочці, з револьвером і сокирою. Лівою стріляє, правою рубає хижаків, що ледь не загризли Чета. Потім допомогла Дубківському.

Коли добила останнього нападника, настала тиша. Міра важко дихала, чутно, як хекали і Чет із сотником. Сиділи у темряві, потроху оговтувалися. Дубківський узяв свою запальничку, яку Чет йому повернув. Присвітив нею. Побачили туші вовків, розкидані навколо.

– Це ж вовки! – здивувався Дубківський, який про всяке чув, але щоб оце вовки цілим навалом нападали?..

– Не вовки. Де ти таких великих вовків бачив? – вказав Чет на незвично великі розміри тварин.

– А хто? – перелякано спитав сотник, який і сам бачив, що не буває таких дебелих вовків.

– Вовкулаки. Ось дивися, – Чет показав на одну з туш, у якої задні лапи трохи були схожі на людські ноги. – Так поспішали, що не дочекалися, коли повністю вовками стануть. Напали.

– Вовкулаки! У Бар-Кончалаби про них є! Читав! – закричав і аж підстрибнув на місці Дубківський. Почав роздивлятися чудовиськ.

– А в хаті павук, – спокійно сказала Міра.

– Хто? – здивувався сотник. А Чет подивився з тривогою.

– Павук, – повторила Міра. – Дебелий такий. Три кулі випустила, а потім ще сокирою довелося гилити, щоб заспокоївся.

– Ходімо подивимося! – закричав Дубківський.

– Револьвери перезаряди спочатку, – нагадав Чет і кинув торбу з набоями.

Розібрали їх, набили барабани, тоді вже пішли до хати. Там чутно було, що плакала жінка. Запалили лампу і побачили, що жінка, господарка хати, плакала біля здоровезного, волохатого чорного павука. Мертвого, з пробитою в кількох місцях оболонкою, з якої витікав слиз.

– Що ви наробили! – закричала жінка. Вона цілувала волохаті павучі ноги і поливала їх сльозами.

– Добре, що я перелягла, – розповідала Міра, – А на старому місці ковдру залишила. Павук плигнув і ось цей шип увігнав, де моя голова мусила бути, – Міра вказала на довгий хвіст чудовиська з шипом на кінці» гострим, розміром з гостряк спису. Ще й сочилося з нього щось. Мабуть, отрута. – Я його з револьвера, а він на мене. Я ще з вечора примітила, де сокира стоїть, з полу зістрибнула, схопила і давай рубати. Ледь поклала волоханя.

– Сучко! Сучко! – застогнала жінка.

– Нове чудовисько! – у захваті сказав Дубківський. – Чорний павук-людожер Дубківського! Про нього теж у Бар-Кончалаби нічого не написано! Слухайте, та я тут наберу чудовий матеріал для книжки! А звідки він виліз?

– З печі, – сказала Міра.

– Нумо посвіти, – Дубківський поліз у піч.

– Та хоч револьвер у руки візьми! – крикнув Чет, але Дубківський вже заліз у піч.

– Що там? – спитала Міра.

– Склад! – крикнув Дубківський. – Я так і думав! Ось, тримай!

З печі вилетіло щось незрозуміле. Гепнулося на підлогу. Потім ще одне. Далі вже виліз Дубківський.

– Там такого добра багато! – доповів сотник.

Всі дивилися на кокони з павутиння, в які були заплетені люди. Точніше, тіла.

– Павучок їх оплітає і ховає собі в нору, а потім п’є сік. Ну не сік, а ото все, що у коконі бродить. Треба ж такому одороблу чимось харчуватися. – Дубківський штовхнув павука носаком.

– Не смій його торкатися! Гад! Ви за все відповісте! Ви вже мертві! Вас вже немає! – закричала жінка і від люті аж пирскала слиною.

– Ну, це тобі, може б так хотілося, – переможно сказав Дубківський. – Мертвий твій павучок і ті вовкулаки на вулиці, а ми живі.

– Ходімо, – сказав Чет.

– Ви мертві! Мертві! Дідусь послав по вас чорних вершників! Ви мертві! Ні, ви мертвим заздрити будете! Чорні вершники! – кричала жінка, плакала і реготала водночас.

Вже на вулиці Дубківський схопив Чета за руку.

– Ти чув?

– Що?

– Про чорних вершників! – Дубківський був стривожений і переляканий.

– І що?

– Про них у книзі Бар-Кончалаби є.

– Що там є? – доєдналася до розмови Міра.

– Вони безсмертні, – прошепотів сотник і скривився, немов повідомив погану новину.

– Так не буває, – закрутив головою Чет.

– Але це не найстрашніше, – Дубківський аж тремтів. Його вуха побіліли і тривожно полоскалися під місячним світлом, наче вітрила перед бурею.

Розділ 9

Москва дає добро

Вже вранці загін Єрофеєва і Лібермана підійшов до Шпилівки. Проїжджали гармату, яка встряла дулом у землю. Це була та сама гармата, яку відкинув від будинку Шпиль. Перелетіла болото під пагорбом, долетіла аж до села.

– Це він! Той велетень! Уявляєш, яка сила! – закричав Ліберман.

– Нічого собі! – прошепотів Єрофеєв, який бачив на війні багато чого, але тільки не таке, щоб гарматами кидалися. Наказав відрити і спробувати полагодити.

– Далі буде. Всім тримати тишу! Треба підійти непомітно, можливо, тоді в нас буде шанс схопити велетня сплячим. Або накачати ось цим, – сказав Ліберман і вказав на велику сулію зі снодійним, яку обережно везли, обкладену сіном. – І не стріляти без наказу.

– Слухай, може, почекаємо, поки підтягнеться артилерія з Охтирки? – спитав Єрофеєв, який звик діяти обережно, щоб не втрачати дарма людей, яких і так небагато.

– Артилерія нам не допоможе. Сам бачиш, – Ліберман кивнув у бік гармати, що стирчала з землі. – Залишай людей тут, щоб не було зайвих утрат. Ми візьмемо лише кілька десятків. І побільше мотузок та кайданів!

Невеличкий загін піднявся на пагорб. За ним їхали два вози зі всіма ланцюгами, мотузками та кайданами, які вдалося зібрати в Охтирці. Навіть з колодязів знімали, як комісар і наказав. Піднімалися тихенько, зброю тримали напоготові, коли вийшли на місце, де була розтрощена Вовча дивізія. Перелякано та ошелешно дивилися на розчавлені і розірвані тіла.

– Що тут було? – роззирався Єрофеєв, який аж побілів від побаченого.

– Я ж тобі казав, що це справжня машина! Машина вбивства! Він голіруч знищив Вовчу дивізію! – збуджено шепотів Ліберман.

– Оце так сила! – прохрипів Єрофеєв і скривився, бо не чекав такої потуги.

Наказав спішитися. Далі піднімалися пішки. Крадькома пройшли у розбиті ворота, побігли до будинку, зайшли всередину. Єрофеєв був перший, бо солдати були перелякані, треба було давати їм приклад. Зайшов у двері. Всередині нікого не було. Побачили сходи до підвалу, спустилися. Але там було порожньо. Порожньо у кімнаті, де спав Шпиль, порожньо у сейфі, дверцята якого було зірвано вибухом.

– Чорт! Де він міг подітися? – закричав Ліберман. – Обшукати тут все!

Шукають, але Шпиля немає. Всі дивувалися, що будинок зберігся цілий, не пограбований. Тільки Ліберман не дивувався. Він же бачив, хто його охороняв. Тицяв чоботом розірваний вибухом сейф, кусав губи.

Прискакав вістовий і доповів, що зв’язок налагодили і телеграму до Москви відправили.

– Отримана відповідь! – подав комісару аркуш. Той поспіхом схопив і читав.

– Що там, Борю? – поцікавився Єрофеєв.

– Відповів особисто Фелікс Едмундович! – Комісар підняв палець догори, бо дуже поважав Дзержинського. – Каже, що відправляє сюди кращих людей! Спеціальний загін комісара Люшкова! Панцерний потяг з ними вже виїхав! А з Харкова сюди доправляють професора Кончалабу, головного фахівця з чудовиськ! Справа державного значення! Як я і казав!

– А хто цей Люшков? – спитав Єрофеєв, який трохи не любив оцих посланців з Москви, що часто вимагали неможливого і не боялися покласти хоч полк, хоч декілька, аби тільки доповісти про успіх.

– Комісар. Я його по Одесі знаю, де ми бандитів викорінювали. Залізна людина, справжній боєць! Тепер у чека курує спеціальні проекти.

– Які такі проекти? – не зрозумів Єрофеєв.

– Там все засекречено. Не можу нічого розповідати. Ось приїде, спитаєш у Генріха Самуїловича, він як можна, то розповість, – Ліберман почав задоволено насвистувати. Видно, що приїзд комісара Люшкова його надихнув. – З ним ми точно спіймаємо, бо хоч і молодий, але дуже досвідчений у цій справі! Але й самі сидіти на печі не будемо. Що там заслони на шляхах? – Ліберман бігав кімнатою з палаючими очима.

– Та нічого, – Єрофеєв знизав плечима і сплюнув. – Загорулько – місцевий, він тут всі ходи-виходи знає. Кажуть, що міг податися і до річки Снів.

– Треба і там все перекрити!

– Та там такі місця, що незрозуміло, що перекривати, – скривився Єрофеєв.

– Що за місця? – здивувався комісар.

– Погані місця, – комполку не знав, як пояснити, те, що він чув від місцевих про ту кляту річку.

– Андрію, що ти верзеш? Як таке може бути, щоб місця були погані? – Ліберман аж зітхнув, дивуючись такій неосвіченості бойового товариша, що вірив у дурні забобони.

– А як таке може бути, що у тебе вуха виросли, наче лопухи? – знайшов що відповісти Єрофеєв. – Місця тут такі. Погані.

– Все одно нам потрібно їхати на ту річку Снів! – дратувався комісар, якому неприємно було чути про вуха.

– Борю, ти поясни, кого ми шукаємо: велетня чи тих, зі скарбами?

– І тих і цих! І думаю, що вони разом.

– Разом? – здивувався комполку. – Як разом?

– Здається, велетень до тієї дівки прикипів. Коли він всіх «вовчиків» розкидав на мотлох, вона, ну Міра та, до нього вийшла. Щось сказала, і він сів біля неї, наче ведмідь дресирований. Потім вона його до будинку повела. Наказала – і пішов за нею!

– Ох і дівка!

– Я тобі казав, що то за дівка! – кивнув Ліберман.

– Диви, навіть чудовиська до рук прибрала! То ти думаєш, що вони його з собою узяли?

– Чи узяли, чи само пішло. То вже неважливо. Головне наздогнати їх. Вирушаємо на річку Снів! – закричав Ліберман.

– Та тихіше ти! – гаркнув на нього Єрофеєв.

– А що?

– А те, що у нас у полку більшість місцеві. І їм скажи на річку Снів йти, так вони розбіжаться одразу, бо чули, що там.

– Не розбіжаться! Розстріляти десяток для науки, і не розбіжаться! – гнівно закрутив головою Ліберман, який знав, що з цими селюками тільки так і треба. Поки крутив, вуха випали з-під кепки. Ліберман почервонів і взявся їх ховати.

– Борю, послухай мене. Куль бійці бояться, це факт. Але річки Снів бояться ще більше! Це по-перше. А по-друге, в них же зброя теж є. Добре пам’ятаю, як офіцерики перед нами револьверами махали і як ми їх потім стріляли, наче зайців. То не треба лізти самотужки у зашморг. Хай краще не знають, куди йдемо, – комполку говорив тихо, але переконливо. Комісар слухав і тільки кивав.

– Чорт! Андрію, з ким доводиться за революцію битися! З якимись темними, забобонними селянами! Вони ж без ідеї! Оце б не ми їх мобілізували, а денікінці або уенеровці, вони б у них проти нас воювали. Череда! Куди гонять, туди і йдуть! А не так, щоб горіли вогнем за перемогу революції! Тьху!

– Вже що є, Борю. Моряків чи робітників з Червоної Пресні або Сормово на все не вистачить. А ці селюки, вони ж непогані солдати. Хоча так, безідейні. Ось той же Чет, скільки я йому розповідав про революцію, про комунізм, про новий чудовий світ! А йому все байдуже! Тільки б на хуторі сидіти та земельку дряпати.

– Зовсім у них немає польоту! – погодився комісар. – Наче сірі миші! Хуторяни! Ото і прислів’я у них таке: «Моя хата скраю, нічого не знаю». А хіба можна так себе поводити у час всесвітньо-історичних перетворень! Не можна! Ну чорт з ними, поїхали! – Ліберман кинувся до дверей, а Єрофеєв скривився.

– Борю, не можна. Людям відпочити треба, всю ніч у дорозі були.

– Андрію, нема коли відпочивати! Ти розумієш ціну питання!

– Борю, розумію. Але не можна. Люди ще потерплять, а коні – ні.

– То підемо пішки! Це наказ! Це важливо! Тут вирішується доля світової революції! Тобто ми все одно переможемо, бо інакше бути не може, це ж історична необхідність! Але чи переможемо за рік, чи за десять років, ось у чому різниця! Вперед! – кричав Ліберман.

– Ні, Борю, ні. Відпочинемо, зранку підемо. Повір мені, що так швидше буде, аніж вночі пішки плентатися. Чи думаєш, я не хочу перемоги світової революції? – комполку строго подивився на комісара. Той скривився. – Не можна інакше, Борю, ось повір.

– Ну нехай, але завтра рано-вранці!

– Рано!

Єрофеєв вийшов у двір. Підійшов до воза, де сиділи дві медсестри. Поруч з ними лежала дівчина. Та сама, яку забрав собі отаман Куделін, побавився і кинув умирати прямо на дорозі. Солдати Єрофеєва її підібрали. Комполку випадково побачив і якось аж здригнувся. Бідолашна, була вона вся у синцях, плакала і тремтіла. Слабка та беззахисна. І так йому боляче за неї стало, таку несподівану хвилю ніжності до неї відчув, що аж серце почало калатати. Його серце, яке, вже думав, скам’яніло геть і нічим його не візьмеш.

Але ось узяло. Чи то вік, а було вже Єрофеєву за тридцять, чи то ще щось, але зачепився він серцем за ту дівчину. Її повинні були ж у першому селі залишити. Але кому там вона потрібна? Побита, зґвалтована, слабка, а ще війна навколо! Наказав комполку узяти з собою, наказав лікувати і піклуватися. Час від часу приходив до неї, дивився. Кусав собі губи.

Була та дівчина схожа на іншу. З сусіднього села на рідній Рязанщині. Ту звали Маша, і така вона була приємна та голосиста, що всі до неї клинці підбивали. І Андрій Єрофеєв теж. Стрункий, чубатий, ходив на заробітки до міста, купив собі нові чоботи та сорочку з жилеткою, картуз модний. Вогонь-парубок! Подобався він Маші, і сиділи вони поруч на вечорницях, і цілувалися гаряче і все ішло до того, що сватів треба засилати. Коли батьки Машині вирішили віддати її за іншого. За сина мірошника. Заможна родина, хата і комора під залізом, аж два млини на річці стоїть, коней десяток мають, батраків наймають. Хіба не буде Маша з ним щаслива, та й батькам щось від тих багатств перепаде! І нехай не подобався той мірошників син Маші, так це ж шлюб, це справа серйозна, тут важливе питання, а не ота дурня, що подобається чи ні. Маша вже і плакала, і в зашморг лізла, сам Андрій приходив з її батьками розмовляти. Але сказали йому, що бідар він і родина в нього – старці, власної землі – зась, як з такими людьми родичатися можна? Андрій не втримався, пішов та набив пику супернику. Андрія у холодну кинули. Поки там сидів, і весілля відгуляли. Переказували йому, що Маша спочатку сумна була, плакала за столом, а потім випила наливок солодких, висохли сльози, посміхатися почала, навіть танцювала.

Ледь не збожеволів від того Андрій і пішов добровольцем на фронт. Якраз японська війна почалася. Думав там загинути. Але пощастило, не загинув. З полону повернувся, далі в армії служив, додому не приїжджав, щоб не показувати обличчя своє, тигрою пошматоване. Вже на німецькій війні про комунізм дізнався, про всесвітнє братство, коли усі люди рівні, а не так, щоб от комусь усе, і млини, і Маша, а комусь нічого. Прямо питав, у агітаторів, чи можливо таке буде при комунізмі, щоб за багатого дівчину віддавали, хоч вона іншого кохає. Агітатори казали, що у комунізмі не буде ані бідного, ані багатого, усі люди рівні і всі люди вільні. І якщо кохає кого дівчина, то з ним і буде, ніхто її не примусить за іншого піти. Бальзамом були ті слова на Андрієві рани, повірив він і пішов за агітаторами. Про минуле намагався не згадувати. Вже після революції якось проїздом був у рідних місцях, вирішив заскочити до своїх, дізнатися, що і як. Посидів з братами та сестрами, про Машу нічого не питав, та хтось і сам розповів. Що чоловік її, син мірошника, пияком виявився, а оце нещодавно залився. Мірошник же почав до Маші лізти, снохачити тобто. Вона пручалася, а він її силою узяв. Від сорому Маша пішла і втопилася. Якраз у ставку біля млина, де глибоко було.

Про це як почув Андрій, то, підхопився, на коня заскочив, поїхав до мірошника і застрелив його. Андрія заарештували, але швидко відпустили, бо ж мірошник був соціально чужий, а Андрій – свій.

Після того вирішив Єрофеєв, що серце у нього зробилося кам’яне і більше вже не буде там хвилювань, наче у дуба старого, який і листочка зеленого не випустить. Став він солдатом революції, про неї тільки думав, нею жив. Воно то, звісно, природа своє брала, вимагала, бували в нього коханки, чоловік же був молодий, здоровий. Але не більше того. У серце нікого не пускав, зачинено воно було, як здавалося, назавжди.

Коли ось на тобі. І сам комполку не розумів, чого він учепився за цю дівчину. Що на Машу схожа, така ж чорноволоса та броваста, так хіба мало схожих було? Що побита і слабка, так і цього добра бачив багато. Бо ж війна. Але ось зачепила і все тут. Був кремінь, а став пух. Оце треба було йти, відпочити, поспати перед походом, а він тупцював біля воза, дивився на дівчину, що тривожно спала.

– Нічого, молода, виживе. До весілля все заживе, – сказала одна з медсестер. Посміхнулася, бо ж не сумнівалася, хто женихом на весіллі тім сидітиме. Бачила погляд комполку, бачила, як набрякли сльозами очі його грізні. Уже весь полк знав, що закохався командир. Дивувалися, чого саме у неї. У побиту та катовану. Міг би вибрати іншу. Он у них в Охтирці серед заручників такі кралі були! Офіцерські жони! Білошкірі та гордоокі. Оце їх би на поталу віддали! Але комполку і сам не гам і другому не дам. Не підпускав нікого до заручниць, хоч вони були ворогині революції і все одно до стінки їх поставлять рано чи пізно. Сам же у цю дівку закохався, яка і мала ще, і в руках у «вовчиків» побула. Дивний комполку, дивний.

Поки червоноармійці розумували про кохання комполку, Чет, Міра та Дубківський поспішали степовою дорогою.

– Слухай, ти наче якийсь тевтонський лицар! – сміялася Міра з сотника, який натягнув собі на голову чавунок. Звичайний чавунок, у якому в селах варили борщі чи ліниві вареники. Чет тільки головою крутив, мовляв, нічому вже не дивувався від цього сотника. Але Дубківський на це не зважав.

– У Бар-Кончалаби чітко написано, що чавунок на голові – єдиний шанс урятуватися від чорних вершників! – запевнив сотник, серйозний та переляканий. – І ви одягайте! – Дубківський тримав у руці ще два чавуни, які взяв з павучої хати. – Чорні вершники можуть вбивати думками! Треба захистити голову від їх впливу! Чорні вершники – найстрашніші! Ну, окрім невидимого чудовиська!

– Є і таке? – єхидно спитала Міра, яка не схильна була вірити у всю цю маячню.

– Є! У книжці Бар-Кончалаби про нього цілий розділ! Там таке, що і читати страшно! Що вже казати про те, щоб зіштовхнутися з чудовиськом насправді! – Сотник у захопленні крутив головою, через що чавунок сповз йому на очі, гупнув по носу. Дубківський аж засичав, все це виглядало смішно, наче виступ клоуна в цирку. Чет та Міра посміхалися. Сотник поправив чавунок, помітив посмішки, роздратувався, що йому не вірили. – Це правда! Страшна правда! Невидиме чудовисько!

– Що можна писати про чудовисько, якого не видно? – не розуміла Міра.

– Його стає видно, коли воно вбиває. Кров жертв прискається на його тіло, і його стає видно! Але після вбивств невидиме чудовисько завжди поспішає до річки, щоб вимитися. Воно вміє літати, і у нього страшні ікла! Професор Бар-Кончалаба пише, що сам бачив, як невидиме чудовисько або Невидимець, перекусив людину навпіл! Навпіл, як кінь буряка!

– А чорні вершники, чим вони вбивають? – спитав Чет.

– Можуть подумки, а можуть своїми списами. Але найгірше, то попасти до них у полон!

– А що там, у полоні? – Міра посміхалася, вона зовсім не вірила у ці страшні історії, просто цікаво було їй послухати дивні вигадки. Дубківський цього не помічав, продовжував захоплено розповідати.

– Тих, хто потрапив до них у полон, чорні вершники везуть у свій замок з глибокими підземеллями. Там приковують до стін і садять на обличчя жаб.

– Жаб? – спокійно перепитала Міра.

– Так, величезних чорних жаб, які охоплюють голови жертв лапами, широко відкривають пащу й упинаються в обличчя. Уявляєш? – Дубківський аж затремтів від огиди.

– А навіщо? – далі цікавилася Міра.

– Жаби збирають людські почуття.

– Які почуття?

– Жах, відчай, біль. Коли жаба одягнена на голову, чорні вершники починають катувати жертву. Ріжуть на шматки. Жертва кричить, а жаба збирає її почуття.

– Навіщо комусь чужий жах чи відчай?

– Достеменно цього Бар-Кончалаба не знає. По одній з версій, чорні вершники годуються тими почуттями. По іншій, роблять з почуттів якесь зілля для продажу на великому ярмарку. Можливе і те і інше. Як би там не було, але попасти у полон до чорних вершників, то найгірше, що може статися. Краще смерть.

– І довго вони катують людей? – Міра вже не посміхалася.

– Доти, поки жертва ще може виробляти почуття.

– Поки не вмирає?

– Після довгих катувань у жертви настає отупіння. Коли вона вже нічого не відчуває. Вона ще жива, але її можна різати навпіл і нічого з неї не вичавити. Ані болю, ані страху, вони живі тілом, але мертві душею. Таких чорні вершники віддають на харч ведмедям, які їм служать.

– Ведмеді? – Міра аж головою закрутила.

– Ага, дресировані ведмеді, вони навіть трохи вміють розмовляти.

– Що це за цирк?

– Не цирк, а так і є. Великі ведмеді у червоних мундирах з золотими позументами. Їх Бар-Кончалаба назвав ведмеслугами. Так написано в книзі, навіть малюнок є, – Дубківський впевнено кивав головою. Чавунок знову сповз йому на обличчя, гепнувся об ніс, сотник зойкнув.

– Цирк та й годі! – сказала Міра чи то про розповідь, чи про того, хто розповідав, і нагнала коня. Порівнялася з Четом, який їхав стривожений і напружений.

– Ти теж віриш у чорних вершників? – спитала вона, помітивши його хвилювання.

– Про них написав професор Харківського університету Бар-Кончалаба! Великий дослідник чудовиськ Слобожанщини! Нехай і покидьок! – закричав позаду Дубківський. Чет мовчав. Міра дивилася на нього.

– То ти віриш?

– Не знаю… – Чет скривився. – Погано, якщо дідусь хоче нас покарати.

– Хто такий цей дідусь?

– Не знаю. Але він тут головний. Нечиста сила. Треба тікати звідси.

– Куди? Позаду червоні!

– Нехай краще червоні.

– Не панікуй, Чете, – Міра здивовано дивилася на нього. Такого Чета, нервового та пригніченого, вона ще ніколи не бачила. Навіть тоді, біля будинку фон Шпіла, коли він поліз на вірну смерть, щоб врятувати її від шабель «вовчиків». Коли вона відчула, як серце сіпнулося. І зовсім не від страху смерті, що маячила поруч.

– Ти чуєш? – зненацька спитав Чет і подивився назад. Міра помітила в його очах майже паніку.

– Що таке? – Міра вже і сама відчувала щось недобре.

– Давай сюди чавуни! – закричав Чет сотнику. Схопив один, начепив на голову. – І ти одягай! – звернувся до Міри.

– Слухай, Чете, я більше довіряю гвинтівці, аніж чавуну на голові!

– Одягай! – Чет сказав, майже не розтискаючи губ. І вона одягла. Бо бачила його обличчя. Кам’яне від тривоги. А ще коні почали нервово форкати, і навколо стало темно, хоч ще був день.

– Що це? – здивувалася Міра. І голос її зробився хрипким від нервів.

– Це вони! – закричав Дубківський. Чавун на ньому тримався краще всіх, бо зсередини підпирався вухами.

– Ось вони, – вказав рукою Чет.

Вони побачили з десяток чорних фігур, одягнених у довгі плащі. На величезних чорних конях, з довгими списами. Чорні вершники наче летіли над землею і стрімко наближалися.

– Почалося, – сказала Міра і схопилася за гвинтівку. Постріл. Голова одного з чорних вершників відкинулася назад, бо в неї влучила куля. Але вершник не впав з коня, а мчав собі далі. І голова повернулася на місце, наче кулі й не було.

– Нате вам! – почав стріляти з револьверів переляканий Дубківський. Але чорним вершникам було байдуже.

– А якщо так! – прошепотів Чет і вихопив шаблю. Помчав назустріч, відбив удари списів і відтяв голову одному з чорних вершників. Ось покотилася вона разом з капюшоном, але тіло залишилося на коні, воно поставило коня дибки і помчало назад. Підхопило голову, встановило її собі на шию. Разом з капюшоном. І все трималося!

Дубківський підпалив і кинув в одного з чорних вершників шашку динаміту. Вибух. Вершник розлетівся на шматки разом з конем. Але ті шматки не просто залишилися лежати на землі, а почали сповзатися до купи, і ось вже знову чорний вершник був цілим, а інший вже притиснув Дубківського списом до землі. Тримав. Міра продовжувала стріляти, цілила в лоб чорним вершникам, потім била їх прикладом гвинтівки, але нападникам хоч би що. І ось вже кілька списів зупинили її, притиснули до землі. Чет ще рубався, зносив чергові голови, які знов поверталися на шиї. Чет гарчав і бився, коли побачив списи, що притиснули Міру до землі.

– Бийся! Не здавайся! – закричала вона, побачивши його погляд. Але Чет зупинився, кинув шаблю, плюнув і сів.

Чорні вершники задоволено замугикали по-своєму. Зрозуміло було, що вони не люди, а якісь потвори, сховані під своїми чорними, довгими плащами. Зв’язали руки полоненим, коли прискакав Куделін із шоломом на голові.

– Ага, попалися! Втекти думали! Від отамана Куделіна ніхто ще не тікав! Навіть ти, солдатику! І ти, красуне! – зареготав отаман. Побачив коня з валізами, підбіг до нього, схопив одну з валіз, почав відв’язувати. – Ось воно! Моє золото! Хотіли забрати моє золото!

Від хвилювання пальці не слухалися Куделіна, він ніяк не міг розв’язати мотузки. Коли удар. І спис одного з чорних вершників пробив Куделіна. Отаман застогнав, здивовано подивився на гостряк, що виходив у нього з грудей. Дивився, дивився, дивився, потім плюнув на нього кривавою слиною і впав. Чорні вершники розмовляли між собою якоюсь дивною шиплячою мовою. Зареготали. Принаймні на це було схоже їх кректання.

У цей час загін червоних поспішав уперед, до річки Снів. Попереду був хутір, де Куделін шукав дідуся. А от і сам дідусь сидів при дорозі, як завжди з кукурудзою, все чистив молочні початки. Не звертав уваги на військо. А це ж цілий полк! З гарматами, кулеметами! Єрофеєв насторожено подивився на дідуся. Але нічого підозрілого не помітив. Наближалися.

– Добридень, старий, – привітався комполку.

– Добридень. – Дідусь підняв голову і примружився на сонці. Він був весь аж жовтуватий, видно, що рідко бачив білий світ. – Шукаєте когось?

– Шукаємо, діду, – кивнув Єрофеєв, але Ліберман смикнув його за рукав. Показав, щоб зайвого не патякав.

– А що діду, знаєш щось? – спитав комісар.

– Та щось знаю, – тихенько кивнув дідусь і узявся за новий початок. – Знаю, що вам от краще тут почекати, а далі не їхати. Тих же, кого шукаєте, привезуть вам.

– А звідки ти знаєш, кого ми шукаємо? – Ліберман підозріло подивився на старого.

– Та знаю.

– Розповідай все, діду! А то гірше буде, – пригрозив комісар.

Старий засміявся:

– Не буде.

– Це чому? – роздратовано спитав Ліберман.

– А ось знаю.

– Що ти там знаєш, старий? – Комісару не подобався цей дивний дід, що зовсім їх не боявся, хоч вони були озброєні, і війна ж… – Зараз поставимо тебе до стінки, і все!

Дідусь наче й не почув про стінку, знай собі мружився на сонці, хоч мусив розуміти, що погрози комісара – то не порожні слова.

– Нумо взяти його! – наказав Ліберман, і кілька бійців рушили до діда.

– Документ у мене є, – зненацька сказав старий.

– Який-такий документ? – презирливо скривився комісар.

– А ось подивися, – з корзини, де лежали нечищені початки, узяв дідусь аркуш, складений учетверо, і простягнув Ліберману. Той змушений був нахилитися з коня, щоб узяти. Дав знак солдатам почекати, розгорнув аркуш зі зневажливим виразом обличчя і став читати. Вираз обличчя змінився на подив. Ліберман прочитав, потім перечитав знову. Тепер на його обличчі була розгубленість. Блимав очима, важко дихав скривленим ротом, наче вдарили його по голові.

– Борю, що таке? – спитав Єрофеєв. Ліберман показав йому, що від’їхати треба. – Що трапилося? – спитав комполку, коли вони були в полі, метрах за п’ятдесят від дідуся.

– Знаєш що це? – Ліберман папірцем помахав.

– Що?

– Розпорядження про невтручання у справи.

– Що?

– Цим розпорядженням забороняється втручання у справи на землях при річці Снів! – крізь зуби сказав Ліберман.

– Борю, ким забороняється?

– Самим Леніним!

– Що? Та не може бути! – обурився комполку.

– Дивися! Ось почерк його і підпис, і печатка Реввійськради! – Ліберман подав аркуш товаришу і розгублено крутив головою.

– Як це не втручатися, Борю? А якщо контра за цим старим ховається? – спитав Єрофеєв, який роздивлявся документ.

– Ти це бачиш? – підвищив голос Ліберман і тицьнув в аркуш. – Це наказ! Чув про революційну дисципліну?

– І що робити?

– Не знаю, – Ліберман поморщив чоло, думав, як діяти далі. – Ну нехай, поїхали до старого.

Той все кукурудзу чистив.

– То ти знайдеш тих, кого ми шукаємо? – спитав Ліберман.

– Знайшов уже.

– Дивися, вони люди небезпечні. Наче й упіймаєш уже їх, а вони – раз, і втекли. Ще ті хитруни.

– Знаю, – дідусь кивнув. – Ви он там за гайком станьте, відпочиньте трохи. А до вечора і привезуть їх.

– Не хочу я погрожувати, діду, але дивися, що нас тут полк цілий. Якщо спробуєш обдурити, то краще не треба. Випалимо тут все, не дивлячись на документ, – попередив Ліберман. Дідусь кивнув, що розуміє. – А ще там, окрім людей, валізи дві. Вони теж потрібні, – нагадав комісар.

– Валіза одна, – сказав дідусь.

– Дві валізи, старий хрич, дві! – вибухнув Ліберман.

– Одна, лебедику, одна. Її привезуть, – відразливо захихикав дідусь.

– Слухай, старий, я ж тебе до стінки за таке поставлю! Думаєш, ні? – злісно спитав Ліберман.

– Поставиш, – кивнув дідусь. – Спочатку ти, потім тебе. Ти ж документ читав.

– Ти документом не прикривайся! Невідомо, як ти його отримав! – крикнув комісар.

– Кажи-кажи, та не забалакуйся. Чи натякаєш на щось? – зненацька строго спитав дідусь. І Ліберман осікся.

– Гаразд, поїхали, відпочинемо трохи, – тихо сказав комісар, дивився при цьому кудись убік.

– Документ поверни, – нагадав старий. Ліберман повернув аркуш. Повели загін до гаю. Там стали табором. Зброю тримали напоготові, ескадрон один верхи сидів, ладний у будь-яку мить почати бій. Гармати встановили, під кулемети окопчики вирили. Не застанеш їх зненацька.

– Я десяток у розвідку послав, щоб слідкували за хутором про всяк випадок, – доповів Єрофеєв.

– Добре.

– Як думаєш, не обдурить нас дід?

– Не знаю, – Ліберман був злий на старого. – Я б його власними руками пристрелив, якби не документ!

– Та облиш, Борю. Якщо сам товариш Ленін видав цей документ, то так треба. Нам, може, і не зрозуміло, навіщо, але треба для перемоги революції. Не наша справа лізти туди.

– Тут все наша справа, Андрію, все? – не погодився комісар. – Ну нічого, сьогодні документ, а завтра ми прийдемо, тут порядок наведемо, випалимо всю цю нечисту силу!

– Ти ляж, відпочинь. Скільки вже не спав. Сил треба набратися, – сказав Андрій і поплескав товариша по плечу.

– Та не можу заснути, все про цю справу думаю. То про велетня, то про скарби.

– Вже одна валіза?

– Я буду керівництву доповідати! Ми ще за другою валізою повернемося! – Ліберман заскреготав зубами і пригрозив кулаком якомусь невидимому ворогу.

Єрофеєв переконав друга лягти в затінку, трохи відпочити. Комісар ліг і швидко заснув. Комполку перевірив охорону, здивувався, що від розвідки ніяких звісток. А тут ще коні якісь перелякані стали, іржали, копитами землю рили, форкали.

– Нумо перевірити, що там з розвідкою! – Ще десяток Єрофеєв послав. Швидко повернулися бійці, перелякані всі, наче курчата під яструбом.

– Товаришу командиру! Ось! – показали кількох хлопців, з першого десятка. А в тих очі божевільні, самі всі посивілі і сказати нічого не можуть, тільки тремтять і скиглять. – Усі такі, весь десяток!

– Що з ними трапилося? – здивувався комполку, бо відправив бійців, а отримав якихось калік.

– А бозна. Ми приїхали, а вони валяються на землі ось такі вже. І поруч трійко зв’язаних. І валіза. А коні, коні розбіглися перелякані, не спіймаєш їх.

Єрофеєв усе дивився на своїх бійців. Нормальні ж хлопці були, а тепер огарки якісь.

– От нечиста сила! – сплюнув. Хотів перехреститися, але він ж був Червоної армії командир, як можна хреститися? Стримався. Подивився на полонених. – А чавуни на головах для чого?

– А так і було. Ми вирішили не знімати, – доповіли бійці.

– Ось ти, сучко! – це прибіг матрос Жникін, який побачив Міру. – Це ти вістовому голову відтяла! – Жникін кинувся до дівчини. Задушити, чи що, хотів, але Міра вдарила його головою з чавуном у ніс, а потім ногами, і впав матрос, заюшений весь, у пилюку. Схопився за маузер.;

– Припинити! – наказав Єрофеєв. – Будіть комісара, всім підйом! Повертаємося до Охтирки! Валізу в тачанку, полонених на віз! Подвійну, потрійну охорону! Щоб очей з них не зводили! Жникін, ти відповідальний. Головою!

Полк швидко рушив до Охтирки. Збожеволілих залишили, бо нині же війна, не до них. Їх швидко спіймали місцеві чудовиська, чи то ходячі дерева, чи хижохатки, чи інші. Багато там було всілякого людожерського звір’я.

Розділ 10

Великі приготування і небачена битва

В Охтирці на полк вже чекав професор Бар-Кончалаба, який був заарештований у Харкові за контрреволюційну діяльність. Бо ж чудовиськ досліджував. У губернському чека ні в кого жодних сумнівів не було, що ворог, бо ж на кого ще могли працювати всі ті відьми, чаклуни, чудовиська, як не на царат, контрреволюцію і світовий капіталізм! Професора допитували, але він своєї участі у змовах проти революції не визнавав, все лепетав про науку і дослідження. Хотіли його розстріляти, та несподівано надійшов наказ з Москви залишити цього видатного спеціаліста по чудовиськах, щоб він допомагав радянській владі. Співпрацювати Бар-Кончалаба погодився, та й що йому залишалося? Сидів під вартою у Харкові, писав доповідні про можливість використання чудовиськ у революційних цілях. Коли ось привезли його з Харкова. Не просто так, а аеропланом доправили, наче велике цабе. Бо наказ був, щоб швидко, а дороги неспокійні, банди так і рискали, то відправили повітрям. Тепер сидів професор і намагався зрозуміти, чого це приперли його у провінційну Охтирку. Казали, що якийсь панцерний потяг з Москви чекали. І їде тим потягом сам комісар Люшков зі спеціальним загоном. Поки чекали їх, допитали полонених Чета, Міру та Дубківського.

– Двох можна уже і до стінки, а бабу залишимо, – сказав Ліберман після допиту.

– А для чого баба? – спитав комполку.

– Буде як наживка. Я бачив, як велетень на неї реагував. Впевнений, що з дому пішов її шукати. Прийде до неї, а тут ми вже чекатимемо.

– Гармати готувати? – Єрофеєв вже готовий був наказати.

– Ти що, які гармати? Нам же велетень живий потрібен!

– Як же ти його живого візьмеш?

– Товариш Люшков везе спеціальне обладнання. Візьмемо! І відразу до Москви його. Там дослідять, знайдуть рецептуру і налагодять виробництво. Уявляєш, Андрію, коли у тебе буде тисяча ось таких велетнів! Які ані снарядів не бояться, ані куль! Коли один може загін цілий розкидати, наче іграшки якісь! – Ліберман захоплено закрутив головою.

– Панцирник прибув! – сповістив солдат, який примчав з вокзалу.

– Їдьмо! – наказав Ліберман.

Поїхали на станцію, яку охороняла ціла рота солдат. Панцирний потяг ощирився дулами гармат та кулеметів. З вантажних платформ з’їжджали трофейні панцирники англійського виробництва. Командували всім люди у шкіряних кашкетах і плащах. Це був спеціальний загін комісара Люшкова, якому доручили займатися питаннями використання чудовиськ для допомоги всесвітній революції. Сам комісар керував вивантаженням трьох величезних ящиків.

– Доброго дня, Генріху! – закричав Ліберман і зістрибнув з коня.

– А, Борю! Привіт! – обійнялися, поцілувалися. – Кажуть, ти знайшов дещо цікаве?

– Знайшов! А що це ти привіз?

– Поки таємниця, далі сам побачиш. Так, обережно! Обережно!

Поруч з Люшковим стояв якийсь чоловік у костюмі-трійці і пенсне. Виглядав, наче якийсь інтелігентський недобиток, ще й торохтів не по-нашому.

– Знайомтеся, це Ульріх Туазест, дуже талановитий інженер і великий прихильник всесвітньої революції з Німеччини, – представив іноземця Люшков. Інженер щось залепетав німецькою. Люшков кивнув головою і крикнув своїм бійцям: – Так, ставимо на віз! Обережно! Обережно! Добре!.Тепер везіть до штабу. І ми теж туди, треба все ретельно спланувати! Бо добрий план – це половина успіху! – Люшков підняв палець до неба. Він був зовсім молодий, йому виповнилося трохи більше двадцяти років, а вже он яку посаду обіймав! Дуже діяльний, енергійний, такі люди були революції і потрібні.

Поїхали до штабу, що займав охтирський будинок барона фон Шпіла. Там в окремій кімнаті зачинилися і балакали комісари Ліберман і Люшков. Всі плани на завтра обговорили і зараз згадували молодість у підпіллі, як боролися з царатом за нове життя.

– Чесно кажучи, Генріху, навіть не думав я, що доживу! – зізнався Ліберман. – Думав, що добре, якщо хоча б перші промені комуністичного сяйва побачу! А тепер же, якщо поставимо на потік виробництво велетнів, ми ж увесь світ завоюємо!

– Так, Борю, судячи з твоїх розповідей, бойові характеристики у цього велетня дійсно надзвичайні. Якби хтось розповідав, то не повірив би, але тобі вірю. Якщо дійсно пряме влучання з гармати не бере, то це, я тобі скажу, міць! Он англійці хизуються, що у них танки, а в нас ще краще буде, аніж танки! Велетні! Був у Давньому Світі такий полководець Ганнібал, так той перемагав римлян за допомогою слонів. Найкраща армія у світі була в римлян, а проти слонів нічого не могли вдіяти. Сподіваюся, що велетні будуть нашими слонами, які зроблять прорив для світової революції! – мріяв Люшков уголос. Гучно, чітко, наче на мітингу виступав. – Тільки б керованість мати. Керованість – це з чудовиськами головне. Без неї все інше нічого не варте. Це ж, Борю, не перша наша спроба. У Тамбовській губернії намагалися драконів використовувати. Одного знайшли, навчили людській мові, щось там навіть про революцію пояснили, частково, бо істота примітивна, всього не розуміла. Перед тим, як на фронт відправляти, вирішили випробувати на боротьбі з контрою. Там багато банд по селах. Перші рази все добре вийшло. Розвідка давала дані, де банду виявлено, дракон вилітав і випалював там все вогнем. У нього залоза була, яка виробляла спеціальну запальну рідину. До семисот квадратних метрів міг випалити, а хто залишиться живим, так того щелепами та хвостом добивав! А ще ж маневреність, ні на якому коні від нього не втечеш! Плюс добра захищеність від вогнестрільної зброї. Тобто, звісно, якщо з гармати б попали, то вбили б. Але кулі з гвинтівки та кулемети луска драконова витримувала. За перший тиждень вісім банд куркулів винищив! Вже хотіли на фронт його, в допомогу військам відправляти, коли почала надходити інформація, що куркулі дракона купили.

– Дракона? Він же тварина!

– Так за тваринні інстинкти й узяли! Раз полетів на завдання, а куркулі виставили здоровезний жбан браги. То завжди пострілами зустрічали, а то зброю склали, сказали, що нічого проти дракона не мають, і запросили до столу з поваги. Той дурень і купився! Випив усю брагу, куди там вже контрреволюцію нищити! Ледь злетів, коли біля губчека сідав, трьох солдат задавив! Ще й збрехав, що завдання виконано!

– Він і говорити міг?

– Та кажу ж, навчили трохи. Воно ж неписьменне було, а спілкуватися якось треба! Ото зрозуміли куркулі, як до дракона підходити, і давай його напувати. А самі осміліли, чи не кожного дня напади, вішають комуністів, заважають встановленню радянської влади. По доповідях у нас щодня по банді випалюється, а насправді таке враження, що кожного дня по банді додається. Провів я розслідування, виявив, як все насправді. Швиденько суд, і розстріляли дракона з гармат. Бо він же, гад, почав до зради схилятися, щоб перейти на бік контрреволюції! Його кілька монархістів хотіли використати, щоб визволити громадянина Романова, колишнього царя. Монархістів теж до стінки. Але знаєш, як прикро, що нічим все закінчилося! Я ж на того дракона два місяці вбив! Та аби один я! Весь відділ мій! То великі надії покладаю на цього твого велетня. Країна Рад у оточенні ворогів! Армії необхідна наша допомога! Якщо зможемо дати їй таких солдат, то це буде просто чудово! – сказав Люшков і гепнув кулаком по столу. Потім схопив Лібермана і почав трясти його за плечі. – Борька, як я радий тебе бачити!

Тряс так, що з Лібермана злетів його кашкет і розтріпалися величезні вуха.

– Господи! Це що ще таке? – Люшков аж відстрибнув. Перелякано роздивлявся товариша.

– Та ось, – зніяковів Ліберман. – Трапилося тут дещо.

– Як трапилося?

– Та водички попив.

– Як це водички попив?

– А так. Погана вода виявилася. Тут річка одна тече, Снів зветься. Біля неї всякої нечисті повно. Ми з Єрофеєвим хотіли вичистити тут все, а в них документ. Самим Ільїчем підписаний! Що не можна чіпати.

– Ну, як Ільїчем, то нехай, Ільїч помилки не припуститься, – авторитетно заявив Люшков, а сам все роззирався на вуха Лібермана. Той квапливо сховав їх у кашкет. – Слухай, дивися, щоб солдати їх не бачили. Бо ти ж комісар, ідеологічна ланка! На передньому фронті революції, а в тебе вуха, наче у блазня!

– Та розумію! Ховаю їх! Оце з цією справою покінчимо, поїду до Харкова на операцію. Відріжу під корінь цей сором! – Ліберман скривився. – Це ж треба було так водички попити!

У двері постукав Єрофеєв.

– Дозвольте!

– Заходь комполку, що таке? – спитав Люшков, який почувався тут за головного.

– Та ось розвідка доповіла, що загони махновців з’явилися.

– Махновці? Вони тут що забули?

– Та бозна. Але сили чималі. Десь тисяча шабель, не менше. І це, можливо, не все. Я наказав посилити охорону. Зранку будемо виступати, треба їх відігнати від міста, щоб не заважали.

– Відігнати? Не треба, – заперечив Люшков. – Навпаки, замани їй поближче. Ось сюди, – комісар тицьнув пальцем у мапу, що була розстелена на столі.

– Навіщо? – здивувався Єрофеєв.

– Треба. У нас, окрім велетня, ще одне завдання є. Треба дещо перевірити. То вишли пару ескадронів, нехай підійдуть впритул до махновців, а потім відступають потроху. По полку дай наказ, щоб вранці були готові відступати. У махновців точно тут свої люди є, нехай думають, що тікаємо ми, нехай підходять сміло. Зрозуміло?

– Так точно, – відповів Єрофеєв, але якось невпевнено. – А точно ось сюди треба махновців виводити? – комполку і сам тицьнув у мапу, куди до нього тицяв комісар Люшков: – Там же поле і ніяких наших сил. Чим ми їх зустрінемо? Гармати з міста туди не доб’ють.

– Гармати нехай залишаються на обороні міста. Як і весь ваш полк. Зустрічати махновців буде лише мій загін.

– Їх же до тисячі шабель, а вас кілька десятків усього! – зауважив Єрофеєв.

– Головне не кількість, а якість. Не хвилюйся, комполку, дамо ми махновцям прикурити. Тільки приведи їх до нас.

– Буде виконано, – комполку вже збирався йти.

– Андрію, – каже Ліберман: – Що з полоненими? Розстріляв тих двох?

– Та поки ні, – комполку намагався виглядати спокійним.

– А чого ні?

– Зранку. Воно якраз буде, наче ми відступаємо, і полонених того, – вигадав на ходу пояснення Єрофеєв.

– Дивися, щоб не втекли. Особливо дівка. Вона нам дуже потрібна.

– Двадцять бійців охороняє. Особисто перевірив.

– Добре.

– А що з нею потім буде, товаришу комісаре? – спитав Єрофеєв.

– Та що буде, – розвів руками Ліберман. – Приборкаємо велетня, а потім до стінки. З ворогами революції у нас розмова коротка. А вона – ворог. Хитрий та небезпечний ворог.

Єрофеєв кивнув і пішов. Ліберман подивився на Люшкова.

– А що ти з махновцями замислив? Думаєш панцирниками їх налякати? Так дарма. Бачили вони їх і навчилися вже з ними воювати.

Люшков засміявся.

– Не панцирниками буду їх бити, а чимось куди більш дієвим. Завтра сам все побачиш. А поки будемо виступати.

– Що, в ніч?

– У ніч. До ранку нам ось тут треба бути, – Люшков знову показав на те саме місце на мапі. Там вигиналася навколо лук річка Ворскла. Ліберман дивився на мапу і мало що розумів. Але товаришу довіряв. Люшков був комісар авторитетний.

Скоро вже панцирники і вози з трьома великими ящиками, що приїхали з Москви, заторохтіли по дорозі з міста. Перед ним поскакали у ніч два ескадрони, які мусили знайти махновців і привести куди треба.

Полонені сиділи у підвалі штабу в охтирському будинку фон Шпіла. Чет обмацав кожен камінь у надії знайти хоч якийсь вихід. Дубківський все балакав про чорних вершників, які його дуже вразили. Міра ж сиділа мовчки.

– Ото чудовиська! Якби не чавунки у нас на головах, ми б збожеволіли! Бачили, що трапилося з розвідкою червоних! В одну мить стали як неживі! Врятували нас ті чавунки! І це я придумав! Треба буде обов’язково написати про це! Я ж книжку буду писати про цих чудовиськ. Всі думають, що Бар-Кончалаба описав тут все! А воно зовсім навіть не все! Зовсім! Тут ще писати і писати! То дерева-хапуни, то хижохатки, то чорні вершники! У подробицях все! Бо я їх бачив, а Бар-Кончалаба тільки з других рук писав. А скільки ми про Шпиля дізналися! Оце б його сфотографувати! Та таку б книжку з рук виривали! – Дубківський аж підхопився у захваті. – А ще б чорних вершників познімати! Їх же навіть ти злякався, так, Чете?

Чет не відповідав. Знай собі мацав кам’яні стіни. Вже по третьому разу їх перевіряв, щоб тільки не сидіти і не чекати, коли їх розстріляють. Що розстріляють, у Чета сумнівів не було. Війна, і з ворогами не чикалися. Не для того їх ловили, щоб відпустити. Тепер вже точно до стінки поставлять.

– Чете, – зненацька сказала Міра. Тихо сказала, але наче вистрелила, бо Чет завмер, скам’янів біля стіни.

– Що тобі, Міро? – встряв у розмову Дубківський, якому кортіло поговорити.

– Не лізь, – зашипів на нього Чет. Підійшов до Міри, присів поруч, дивився кудись убік. – Що?

– Іди до мене, – тихенько сказала Міра.

– Що? – ледь чутно спитав Чет. Вона обхопила його шию, цілувала і тягнула до себе. Дубківський спочатку не розумів, що там відбувається у темряві, потім почув характерні звуки, відвернувся і зайшов у найдальший кут. Там сидів і думав про книгу, яку збирався написати. Таку книгу напише, що всі про неї тільки і балакатимуть! Про те, що завтра їх розстріляють, не думав. Вірив, що якось все владнається. Як же можна вмирати, коли стільки не зроблено ще? Коли чудова книга ще не написана? Про чудовиськ!

Дубківський знову був у мріях про книгу, навіть не чув солодких стогонів закоханої парочки, щось сам собі шепотів, формулював, з чого буде починати розповідь про місцевих чудовиськ. Раптом загриміли замки на дверях, що вели до підвалу. Нарешті двері відчинилися і до підвалу зайшов комполку Єрофеєв з гасовою лампою. Присвітив, подивився, зачинив за собою двері. Спустився сходами, підійшов до ґрат за якими були полонені.

– Чете, – покликав тихенько.

Чет підвівся. Розчервонілий, важко дихав, аж чутно, як серце його гепало. Підійшов до ґрат.

– Завтра вас розстріляють, – зашепотів Єрофеєв. Чет кивнув. – Ти мені життя врятував. Я пам’ятаю. Я тебе витягну. Чуєш?

– Я сам не піду, – також пошепки відповів Чет.

– Що?

– Тільки з нею, – Чет кивнув за спину, де залишилася Міра.

– З нею не можу!

– Тільки з нею.

– Дурень, тебе ж завтра розстріляють!

– Я знаю.

Єрофеєв подивився на Чета, закрутив головою.

– Я не можу і її відпустити. Не можу! – комполку ледь не плакав. – Чуєш, не можу!

– Я знаю, – тихо сказав Чет.

– Але тебе, тебе – можу!

– Ні.

– Чете…

– Все. – Чет поплескав через ґрати Єрофеєва по плечу. – Все. Бувай, – він повернувся у темряву, де на нього чекала Міра. Сів поруч з нею. Комполку не дивився в їх бік, ще постояв. Потім весь аж здригнувся. Невже заплакав? Пішов геть. Темрява і тиша. Дубківський хотів спитати, чому приходив червоний, але не наважився. Така тиша була, яку важко порушити. Дубківський зосередився на думках про книгу, щоб сховатися від цієї тиші, яка вже почала його лякати. Думав собі щось, Чет та Міра лежали тихо, притиснувшись одне до одного.

На вулиці нервово курив Єрофеєв. Жадібно ковтав дим, крутив головою, кректав. Переконував себе, що більше нічого зробити не може. Він і так порушив би дисципліну, якби врятував Чета. А відпустити і ту дівку – це вже піти проти революції. Цього комполку дозволити собі не міг, хоч як не гірко було відправляти на смерть бойового товариша.

Пролунало якесь виття. Не вовче, басовите.

– Що це? – спитав Єрофеєв у солдата, що стояв на варті біля будинку.

– Та бозна. Вже третій раз виє щось. Наче і не вовки, – солдат знизав плечима, погляд у нього став переляканий, он як схопився за гвинтівку. Страшно йому було. – Не вовки, ні.

Єрофеєв і сам розумів, що вовки так не виють. Кинув недопалок у пилюку і побіг до лазарету. Дівчина спала. Медсестра сказала, що бідолашна опритомнювала, але нічого не говорила.

– Це з переляку, буває таке. Треба буде до бабки звозити, щоб та переляк вилила.

Єрофеєв кивнув, дивився на дівчину. Вона вже не стогнала уві сні. Рани на обличчі загоїлися. Йому хотілося погладити волосся дівчини, таке чорне і привабливе, але зупинив себе. Він же комполку, який приклад дасть солдатам? Озирнувся, перевірив, що ніхто не бачить, швидко поцілував дівчину в лоб. Відчув її запах і смак, Єрофеєву аж запаморочилося. Ледь примусив себе піти зі шпиталю. Повернувся до штабу. Завтра буде важкий день, треба хоч трохи відпочити. Але йому не спалося. Все думав про ту дівчину. Комполку крутився на м’якому дивані, думав, що це саме буржуазійність меблів заважала йому заснути. То переліг на підлогу, не на саму підлогу, а на килим, вкрився з головою шинеллю і закрив очі. Наказав собі заснути. Думав про дівчину, про неї приємно було думати. Потім побачив перед очима Чета, і комполку стало страшенно соромно. Аж застогнав. Підхопився, узяв флягу зі спиртом, зробив кілька великих обпікаючих ковтків, потім припав до відра з водою, запив, видихнув, впав на килим. Відчув, як алкоголь розходиться по крові, і тоді вже заспокоївся. Спав.

Вранці все відбувалося за планом комісара Люшкова. Ескадрони привели за собою махновців. Був ризик, що загони батька таки спробують напасти на місто, але вони посунули добивати ескадрони саме туди, куди показував на мапі Люшков. Єрофеєв вже двічі посилав вістових, щоб пересвідчитися, що комісари дійсно готові і їм не потрібна допомога полку. Вони відповідали, що готові.

– Так що вони там роблять? Хоч окопи вирили? – питав знервований Єрофеєв у вістового.

– Та нічого не вирили. Зовсім. Тільки панцирники поховали у соломі, і все.

– У соломі? Їх же підпалити там легко!

– У соломі. А попереду оті три ящики здоровезні, які вони з собою возять, стоять, – доповів вістовий.

– А що в тих ящиках?

– Та ніхто не знає. Я питав хлопців з загону, але вони – латиші, мовчать, наче язики проковтнули.

– Добре, вільний, – комполку знову дивився на мапу. Взагалі-то він би міг дуже і не перейматися. Позиції в місті мав сильні, махновці звідси не виб’ють, до того ж виконував наказ, але Єрофеєв вважав за краще думати саме про операцію, аніж згадувати, що скоро його товариша розстріляють. – Погана позиція, ой погана! – комполку гупнув кулаком по тому самому місці на мапі. Луки, які з трьох боків оточувала Ворскла. Махновці вдарять, і якщо успішно, то відступати загону комісарів не буде куди. Та ще з панцирниками. Зіштовхнуть у воду, втоплять, наче кошенят.

Єрофеєв наказав посилити позиції на околицях міста, а сам з ротою солдат виступив до лугу. Вирішив, що якщо вже буде комісарам непереливки, то вдарить махновцям у тил, щоб відволікти хоч трохи. Коли прийшли на місце, Єрофеєв наказав роті сховатися у лісі, а сам заліз на сосну і з неї дивився у бінокль. Облаштованих позицій у комісарського загону дійсно не було. Жодного окопчика.

– На що вони розраховують? – нервував комполку. – Махновці, це ж тобі не якась банда, махновці вміють воювати! З ними так не можна!

Комполку побачив у бінокль, як ліворуч з’явилися його ескадрони. Заморені нічною гонитвою, але порядок тримали, готові до бою. Позаду тяглися чотири тачанки з кулеметами, прикривали відхід. Було від кого прикривати, бо ескадрони ще й половини лугу не пройшли, як з’явилися махновці. Одразу двома загонами, які, наче крила хижого птаха, розкинулися на два боки, щоб потім зімкнутися в оточенні. Єрофеєв подивився на загін Люшкова, а там наче і не помічали, що ворог вже поруч. Жодних рухів. Навіть тривоги не піднімали. Невже ж не бачать! Єрофеєв вже думав вистрелити, щоб привернути увагу, коли побачив у бінокль комісарів. Вони спокійно дивилися в бік махновців. То бачили ворога! Чого ж тоді нічого не робили?

Єрофеєв нервував, йому хотілося покурити, але він і так ризикував, що ото здерся на дерево, куди там ще курити. Помітить махновець, пустить кулю, а стріляли вони добре. Комполку далі спостерігав, як його ескадрони вже досягли позицій комісарів. Ось тут би відвести кінноту, згрупувати її, потім підпустити махновців, зупинити кулеметами з панцирників, а потім вже вдарити ескадронами. Але кінноту не групували, навпаки, розмазали по березі тонкою смужкою. Та що ж вони творять? Та хіба ж так можна? Комполку аж вдарив сам себе по лобу з відчаю. Не чекав такої дурості від комісарів, ой не чекав! Тобто зрозуміло, що вони були люди цивільні, у військовій справі багато чого не розуміли, але ж тут же повинні були бачити, що загнали самі себе у глухий кут! І самі загинуть і два ескадрони його погублять! А в нього ж і так кінноти мало, кожен вершник на рахунку!

Комполку нервував та прів, побачив, як махновці розгорнулися для атаки, як набирали швидкості й ось вже котилися лавиною, яку ніщо не могло зупинити. Єрофеєв навів бінокль на комісарів. Ліберман, Люшков і з ними той смішний німець. Ось Люшков кивнув рукою. Його люди в чорних шкірянках побігли до куп соломи, розгребли її, а там стояли ті три ящики, які возили з собою ще з вокзалу. Удари сокирою, і стінки ящиків впали.

– Господи! – видихнув Єрофеєв, хоч він же був командиром Червоної армії і не міг про Бога згадувати при підлеглих. Але дуже вже здивувався, бо побачив на місці ящиків три якихось одоробла, не схожі ні на що. Між одороблами бігав німець, Таузест, щось там чаклував, смикав, після чого одоробла зненацька почали густи і плюватися чорним димом. На що вони були схожі? Єрофеєву важко було з чимось їх порівняти. Вони були наче величезні люди, зроблені з заліза. Комполку навів максимальну різкість і побачив заклепки на їх чавунних тілах. Це були великі залізні люди, коли вони підвелися на чавунних ногах, то стали заввишки метри в чотири. Ось вони простягли до махновців свої руки. Махновці ж були вже поруч. Метрів сто, не більше!

– Чорт! – закричав Єрофеєв, але його ніхто не почув, бо на лугу почалася страшна стрілянина. Комполку притиснув бінокль до очей і бачив, як з рук залізних людей почали вириватися шматки полум’я. Коли придивився, то зрозумів, що руки у тих людей закінчувалися кулеметами. По два на кожній, наче величезні пальці смерті, які тицяли у махновців і сікли їх вогнем. Більш того, залізні люди почали сунутися на махновців! Крокували незграбно, наче п’яні дядьки, хиталися, але сунули вперед! І стріляли, стріляли, стріляли! Сікли, розносили все в мотлох! Махновці стріляли у залізних людей, розвернули свої тачанки, щоб відповісти з кулеметів, але не встигли, бо їх накрив вогняний вал. Три залізних людини, шість рук, на кожній по два кулемета. Дванадцять кулеметів, які не зупинялися і на мить! Хвилі вогню косили все підряд!

Махновці, хто ще залишився живий, почали тікати. Ось тут би вдарити двома ескадронами, гнати і рубати! Але комісари не віддали наказу. Більш того, Люшков особисто зупинив командирів ескадронів, які хотіли вдарити по ворогу, що втікав. Чому? Єрофеєв не розумів, але він знав, що якщо у бою трапляється шанс, то ним треба користатися. Зліз з дерева і наказав роті вдарити самостійно. Повів солдат у атаку. Вискочили з лісу на луг, встигли зачепити і покласти кілька десятків махновців, але інші втекли, бо були верхи. Єрофеєв стріляв їм услід.

– Товаришу, командире, сунуть! – закричали йому солдати. Комполку побачив тих залізних людей, що вилізли з ящиків. Вони потроху наближалися, вже не стріляли, але якось недобре озиралися своїми чавунними головами. Руки з кулеметами опустили і чимчикували, ледь тягнучи свої залізні ноги.

– Тікай! Тікай! – це до роти мчав верхи і кричав комісар Ліберман.

– Що? – не второпав Єрофеєв. Від кого це він повинен тікати? Махновці розбиті і зараз самі тікають так, що не наженеш.

– Тікай! – волав Ліберман та махав рукою. Залізні люди зненацька почали піднімати руки. І Єрофеєв все зрозумів.

– До лісу! Відступаємо! – закричав комполку. І вся його рота побігла за ним до лісу. Окрім сімох бійців, які порпалися у речах загиблих махновців. Хтось чоботи знімав, хтось шаблю вподобав, один з годинником вже був. Запрацювали кулемети. І всі семеро впали, як отава, скошена гострою косою. Ті ж, хто побіг за комполку, сховалися у лісі, припали до землі і спостерігали, як залізні люди пішли далі. Гули двигунами, пахкали димом, неквапливо озиралися навкруги. Пройшли ще десь із півкілометра, а потім двигуни почали кахикати і один завмер. Потім ще один, нарешті скам’янів і останній. Вони не просто зупинилися, а склалися, наче лягли на землю. Останні гуркоти двигунів, і запала тиша. До залізних людей поїхали на панцирнику комісари і Ульріх Туазест. До них побіг і Єрофеєв. Зупинилися біля одоробл. Ульрих почав оглядати їх, щось белькотав по-своєму.

– Що це таке? – спитав Єрофеєв, який важко дихав і весь упрів.

– Це нова зброя, Андрію. Механічні солдати! – пояснив радісний Ліберман. – Ти бачив, які вони в дії!

– Але чому вони стріляли по своїх?

– Тому, що не можуть розрізнити свого і чужого, – пояснив Люшков. – Ми над цим працюємо, але поки що успіхів небагато. Вони розрізняють людину і налаштовані вбивати її. Навчити розрізняти, що то саме за людина, де свій, де чужий, ми поки що не можемо.

Люшков спитав німецькою Туазеста. Той щось відповідав, помітно, що був у захваті: кричав, блискав очима, бігаючи навколо своїх залізних кулеметників.

– Товариш Туазест каже, що машини майже не пошкоджені, кілька подряпин, не більше. Використали менше половини боєзапасу. Тобто, якби ми залили в них ще більше гасу, то вони б могли наступати і далі. Непогано! – розповів Люшков.

Єрофеєв підійшов до залізних людей. Чавунні ноги, тулуб, у середині якого був схований двигун, руки, на кожній з яких були закріплені по два кулемети. Набої поступали до кулеметів зі спеціальних ящиків за спиною. Єрофеєв постукав по оболонці залізних людей. Товста. Такій не страшні кулі. Хіба що тільки з гармати їх можна зупинити.

– Ну як тобі? – спитав Ліберман.

– Та потужно. Тільки вони не дуже маневрені. – Єрофеєв не хотів визнавати, що якісь механізми можуть замінити його солдатів.

– Так, це є. Але головний недолік – вартість. Ці механічні солдати дуже дорогі, занадто дорогі, – розповів Люшков. – Отої валізи золота, що ви добули, вистачить в кращому випадку на десяток таких машин. Не більше. Але цього ж замало. Тому і прибули сюди, сподіваємося, що ваш велетень буде в дії не гірший, а у виробництві дешевший. До того для залізних солдатів нам треба закуповувати запчастини в Німеччині, але ми не можемо залежати від когось у такому важливому питанні, як оборона. То будемо зараз ловити велетня. Прямо ось тут. Везіть сюди полонених.

– Тільки дівчину? – перепитав Єрофеєв.

– Та ні, усіх трьох, – наказав Ліберман. – Можна буде на тих двох випробувати Шпиля.

Комполку скривився, але він був військовий і звик виконувати накази. Послав за полоненими цілий ескадрон. Скоро їх привезли. Залізних людей вже сховали в ящики, а з двох возів вивантажили кайдани і мотузки. Привезли і професора Бар-Кончалабу, як головного фахівця з чудовиськ.

– Ви його будете присипляти? – спитав комполку.

– Ні. Він же нежива істота, то снодійне для нього неефективне, – пояснив професор.

– Тоді як?

– Чесно кажучи, не знаю. Боюся, що велетня ніяк не зупинити, – професор зітхнув.

– Оце ще, спеціаліст! – презирливо скривився Ліберман. – Дівчина вміє заспокоювати велетня, – кивнув на Міру. – Нехай його приспить, ми зв’яжемо велетня і доправимо у Москву для досліджень.

– А якщо вона щось йому нашепче не те? – спитав матрос Жникін, який очолював охорону полонених. – Вона затята контра!

– Якщо щось піде не по плану, то ось той товариш накладе головою, – Ліберман вказав на Чета. – Чуєш, красуне, здається то буде тобі досить неприємно. Чи не так? – звернувся комісар до Міри і посміхнувся, веселий та задоволений власного хитрістю. Міра не відповіла. – Ну і того теж до стінки, – комісар показав на Дубківського.

– Славко! – зненацька аж зойкнув Бар-Кончалаба. – Славко! – професор плеснув долонями і побіг до воза, на якому сиділи полонені. – Славко!

– Стій! – закричав Жникін і наставив маузер. – Стій, контро!

– Це мій син! Син! Славику! – професор хотів пробігти до воза, але Жникін його не пустив. – Пропустіть мене, будь ласка! Це ж мій син!

– Твій син – контра! І буде розстріляний! – гримів Жникін.

– Ні! Ні! – Бар-Кончалаба кинувся до комісарів, впав їм у ноги, цілував запилені чоботи. – Товариші комісари, дорогенькі, врятуйте хлопця! Єдина дитина! Він – романтик! Мрійник! Він нічого поганого не робив!

Комісари подивилися один на одного.

– Ти диви, яка історія, – закрутив головою Ліберман. – А чого у нього прізвище Дубківський, а в тебе Бар-Кончалаба?

– Він мамине узяв. Жінки моєї, Фросі Яківни, прізвище. Ми з ним трохи посварилися, ось він і вирішив прізвище змінити. Бар-Кончалаба йому здавалося недостатньо українським, а він книжок перечитав гори й ото патріотом став, мазепинцем. Але то таке, просто він мрійник, мрійник! Врятуйте його! – Бар-Кончалаба цілував чоботи, хапав комісарів за ноги.

– Ганьба! – закричав зненацька Дубківський. – Ти був раб і рабом залишився! Ненавиджу тебе! Ти зрадив маму, зрадив Батьківщину! Ганьба! Не вмів жити достойно, то хоч не заважай мені достойно померти!

– Яка драма! – засміявся Люшков. – Ну добре, закінчуйте цей балет. Нам велетня треба ловити. Значить, так, вкопати стовп, дівку прив’язати до нього. Красуне, коли дам наказ, почнеш співати. Коли велетень прийде, то заспокой його і приспи. Ми його зв’яжемо. Кайдани, ланцюги та мотузки кріпити ось сюди! – Комісар показав на вже вбиті у землю товсті дубові палі. Їх було кілька десятків. – Коли зв’яжемо добре, подивимося на його поведінку. Може, почекати доведеться, а може, одразу на станцію повеземо. Все зрозуміло?

– Відпустіть їх, – сказала Міра і кивнула у бік Чета та Дубківського.

– Що? – завалував Жникін і кинувся на Міру з кулаками. – Закрий рота, контро!

– Припинити! – гаркнув Люшков. Підійшов до Міри, обмінялися поглядами.

– Відпустіть їх, і я зроблю все, що ви скажете. А як ні, то буду мовчати, – сказала вона.

– Дівчинко, ми ж можемо і примусити тебе співати, – пригрозив Люшков.

– Ні, не можете, – вона говорила тихо і дивилася комісару в очі.

– Товаришу комі… – намагався встряти Жникін.

– Цить! – гримнув на нього Люшков, дивився Мірі в очі, вивчав її.

– Відпустіть їх, а я зроблю все, як треба. І приманю і присплю, сповинете його і повезете, – сказала Міра. Люшков замислився, знову дивився їй в очі.

– Ну добре, – нарешті кивнув Люшков. – Відпустіть їх.

– Але… – Жникін хотів сказати, що так не можна, відпускати ворогів революції.

– Виконувати наказ! – гримнув Люшков, скрививши свої пишні губи. Він був зовсім молодий, але вже вмів говорити так, щоб люди слухалися. То Жникін розв’язав руки Чету та Дубківському. – Дивись, дівчинко, якщо ти щось задумала, то і тебе вб’ємо, і їх знайдемо, – прошепотів їй Люшков. Міра кивнула головою. Вона не сумнівалася, що її вб’ють.

Чета й Дубківського розв’язали. Штовхнули прикладами, щоб ішли геть. Але Чет залишився на місці.

– Я не піду.

– Підеш, – сказала Міра і подивилася на нього. Так подивилася, що він опустив очі. Кивнув.

За кілька хвилин Чет та Дубківський вже бігли до лісу поруч. Коли зникли у кущах, Міра почекала ще хвилин десять. Потім її прив’язали до стовпа, а бійці сховалися у копицях сіна, яких навезли з усього лугу. Міра заспівала, але жодної реакції.

– Дайте їй гучномовець, – наказав Люшков. З панцирника принесли потрібну апаратуру. І ось уже голос Міри залунав над всім лугом, легко перестрибнув Ворсклу і понісся далі. Майже одразу пролунало ревіння. – Засмоктав, як сом макуху! – радісно зашепотів Люшков.

– Чуєш? Земля трясеться, – схвильованим голосом сказав Ліберман.

– Біжить до неї, дурень.

Земля дійсно тряслася. Спочатку ледь-ледь помітно, потім все сильніше. Комісари дивилися у біноклі. Єрофеєв теж. Він першим помітив Шпиля.

– Чорт! Он він! – вказав комполку.

І всі побачили, як полем на іншому березі Ворскли біг велетень. Справжній велетень! Навіть на великій відстані видно було, який він здоровезний. І як швидко біг. Точніше, не біг, а майже летів, потужно відштовхуючись від землі своїми товстезними ногами. Від ударів його ніг земля і тремтіла. Шпиль стрімко наближався, ось стрибнув і легко перелетів через Ворсклу, наче то була не повновода річка, а канавка якась. Ось вже гепнувся на цьому березі і земля так затремтіла, що деякі і попадали! Почулися зойки жаху. Такий він був здоровезний! Ці його ноги, завтовшки з віковий дуб кожна! А руки, товсті та м’язисті! А чого варті були кулаки, кожен з яких був розміром зо три найбільших гарбузи! Земля вже аж ходором ходила, наче при землетрусі, аж поки Шпиль не зупинився перед Мірою. Заревів так, що, здавалося, небо зараз впаде на землю. Почав дубасити себе кулаками у груди, аж вогні вибивав. Потім сів поруч. І зненацька рик його перейшов у муркіт. Він муркотів, наче кіт! Вказівним пальцем обережно торкнувся Міри. А його ж палець був завтовшки з чоловічу ногу! Щось мугикнув дівчині. Міра відповіла щось ласкаве, а потім знову заспівала. Колискову. Шпиль влігся біля неї, голову поклав так, щоб бачити її, носом ледь не торкався. Міра все співала, і він закрив очі. Кілька хвилин, і він вже спав, спав, посміхаючись, наче дитя, що тільки-но посмоктало маминої циці і зараз бачило якісь щасливі сни.

Люшков махнув рукою. З-за копиць сіна вийшли бійці й обережно стали наближатися до Шпиля. Всім було дуже страшно, всі тремтіли і втирали піт з побілілих облич. Варто було Шпилю тільки сіпнутися, як всі зупинялися і припадали до землі. І це ж були не прості солдати, а бійці спеціального загону з використання чудовиськ! Вони багато чого бачили, але ось такого – ні. Люшков змушений був особисто вести своїх людей до Шпиля. Тремтів, боявся, підбадьорював себе думками про революцію, про світле майбутнє. Наблизилися, почали в’язати чудовисько. Воно було, прокинулося, але Міра почала співати, заспокоїла, і Шпиль вже не чинив опору. Десь за півгодини був припнутий до землі кайданами, мотузками та ланцюгами. На шию йому одягли величезний ошийник, який терміново зробили у Москві робітники заводу Червоної Пресні. Шпиль намагався пручатися, але Міра заспокоїла, і він спав далі, вже припнутий і сповитий.

– Ну як тобі? – спитав пошепки Ліберман.

– Не чекав, що такий величезний, – визнав Люшков.

– А ти б бачив його в бою! Як він розкидає усіх! Всю Вовчу дивізію за кілька хвилин потрощив! Ото сила!

Ульріх Туазест щось сказав Люшкову.

– Товариш Туазест каже, його механічні солдати легко б справилися з цим велетнем, – переклав Люшков.

– Ой, сумніваюся. Вони занадто повільні. А цей, ти ж сам бачив, як він перемахнув Ворсклу одним стрибком! – У Лібермана аж у горлі пересохло від захоплення чудовиськом.

– Та бачив, – кивнув Люшков, сам вражений.

До комісарів підійшов професор Бар-Кончалаба. Він був у піднесеному стані, бо його сина відпустили, а тут ще у руки попався сам Голем, про якого він багато писав, але ще жодного разу не бачив.

– Здається, він зроблений з тіста, – сказав професор.

– Що? Та від нього кулі відскакують! – не погодився Ліберман.

– А ви спробуйте вистрелити у черствий хліб! – посміхнувся професор.

– Але як він не розмокає? – здивувався Люшков.

– Мабуть, застосовувалися якісь спеціальні домішки. Я ось нашкріб дещо, – професор показав кілька крихт, які здер зі Шпиля багнетом. – Треба це дослідити, можливо, вдасться встановити рецептуру виготовлення. Це ж вона вам потрібна?

– Так, професоре, вона. Дуже потрібна, – кивнув Люшков.

– А ще треба обшукати будинок фон Шпіла, – попросив Бар-Кончалаба.

– Ми обшукали, нічого там немає, – доповів Ліберман.

– Ви ж не знали, що шукати.

– А ви знаєте? – Ліберман невдоволено подивився на професора.

– А я знаю, – примирливо посміхнувся той.

– І що?

– Мішки чи склянки з речовинами, можливо, інструкції. Фон Шпіл славився своєю ґрунтовністю у справах. Він точно б узяв у рабина щось таке, що допомогло б ремонтувати цього велетня. А де ремонт, там і виробництво.

– Професор правий. Товаришу Єрофеєв, треба відправити ескадрон до будинку фон Шпіла і провести там ретельний обшук. Візьміть із собою професора. Слідкуйте, щоб не втік, відповідаєте головою, – сказав Люшков.

– Та навіщо, ви ж знаєте, що я за радянську владу! – аж трохи образився Бар-Кончалаба.

– Професоре, вас арештували, коли ви намагалися втекти з Харкова на південь, до денікінців. А ще у вас син – петлюрівець. То у нас немає причин дуже вже вам довіряти. Якщо зробите цю справу, тоді поговоримо, а поки що ви вважаєтесь арештованим. Товариш комполку, відправляйте людей, – наказав Люшков Єрофеєву. – Борю, а ти терміново відправ телеграму до Москви. Нехай готують для нього місце. Десь за містом, щоб не лякати обивателів, – кивнув у бік Шпиля. – Заковуйте його!

На Шпиля вже одягли великі металеві кайдани, що зв’язали йому руки і ноги. Чекали, поки з міста приїде великий віз, на якому Шпиля доправлять до станції.

У лісі бігли Чет та Дубківський. Ось Чет зупинився.

– Швидше, вони можуть вислати погоню! – прошепотів сотник.

– Я залишаюся.

– Що?

– Вона там, – кивнув Чет у бік лугу. – Не можу покинути її.

– Ти їй нічим не допоможеш!

Чет кивнув, він був згодний, що допомогти не міг. Але він все одно повертався.

– Чете, вони ж розстріляють тебе! Мірі цим ти не допоможеш!

– Я не здаватися іду. Просто хочу бути поруч.

Чет пішов до лугу. Дубківський постояв, деякий час вагався, а потім плюнув і пішов за Товаришем. На краю лісу залізли на дерево, спостерігали за тим, що відбувалося на лугу. Як з’явився Шпиль, як його зв’язали.

– Ну і здоровань! – у захопленні прошепотів Дубківський.

– Та бугай, – злісно сказав Чет, який аж скривився, коли Шпиль торкався Міри пальцем, коли влігся поруч з нею і підкорився їй.

Дивилися, як до Шпиля підходить професор Бар-Кончалаба, оглядає чудовисько, просить подряпати його багнетом, збирає надряпане.

– То це твій батько? – спитав Чет.

– Ні! – крикнув Дубківський.

– Тихо ти, дурню! – прошепотів Чет. Сотник і сам зрозумів, що дарма кричав. Посиділи на дереві, крик начебто не почули.

– Він не мій батько.

– Він же казав, що твій.

– Він мені не батько, і все!

– Ти образився на нього?

– Він зрадив маму! Розлучився з нею заради якоїсь хористки! Яка обдурила його, забрала усі гроші і зникла! Він, щоб заробити, почав писати оту книгу «Сто чудовиськ України». Точніше, у нього вона звалась «Сто чудовиськ Малоросії»! Щоб цензура пропустила! Бо ж цензура вважала, що немає ніякої України! Є тільки південно-західні губернії! І він з цим погодився! Не протестував! Він же не тільки дружину зрадив, він і Батьківщину зрадив! В нього ж предки були з козаків, і Кончалаба – козацьке прізвище! Але він казав, що занадто мужицьке, додав собі оте Бар, яке здавалося йому шляхетним! А ще ніколи рідною мовою не розмовляв, тільки російською! Про дворянство мріяв! Зрадник! Тьху! – у запалі шепотів Дубківський і смачно плювався.

– Тихіше ти, – заспокоював його Чет. – І не можна так про батька.

– Він мені не батько!

– Батьків не обираюсь.

– Батьки так не вчиняють! Піти з родини! Не те щоб там гульнути крадькома, а саме розлучитися, зганьбити маму! Таке не можна вибачити!

– Тихо! Диви! – сказав Чет і схопився рукою за бік. Там, де завжди в нього був револьвер, але не зараз. З полону вони вийшли без зброї.

Чету знадобився револьвер, бо матрос Жникін, розлючений тим, що йому довелося відпустити двох ворогів революції, підбіг до Міри.

– Ну що, сучко, думала втекти від караючого меча трудового народу? Чого ото смієшся? Що, смішно тобі? Смішно? Зараз тобі не буде смішно! – Жникін відв’язав дівчину від стовпа, схопив за волосся і потягнув за собою. – Чудовисько привела, тепер ти не потрібна, тепер я тебе до стінки! По всій строгості революційного правосуддя! Кулю в лоба!

Міра пручалася, але в неї були зв’язані руки та ноги, намагалася вдарити матроса головою, але Жникін цього разу ухилився.

– Я тобі покажу буцатися, коза! – він ударив її кулаком в обличчя, тягнув далі, Міра застогнала. Цей стогін почув Шпиль. Прокинувся і загарчав. Жникін з переляку підстрибнув і залишив Міру. Але швиденько знову схопив її, поставив на коліна і наставив на неї маузер. У нього колись був маузер з дарчим написом від самого Льва Троцького, який відзначив його мужність. Той маузер забрали, коли матрос потрапив у полон до Вовчої дивізії. Тепер у нього був інший маузер, але Жникін поклявся, що заслужить новий дарчий напис «Залізного Фелікса».

– Шпиль! – закричала Міра якомога відчайдушно.

– Що ти кричиш? Не допоможе тобі твоє чудовисько! За зраду трудового народу і світової революції! – проголосив Жникін. Шпиль побачив ствол маузера, наставлений на Міру, побачив її перелякане обличчя, сльози на очах. Він заревів і почав смикатися з такою силою, що аж земля затремтіла. – Приговорюю тебе до смерті!

– Припинити! – закричав Люшков, який почув, що Шпиль прокинувся. Комісар вибіг із тіні. – Припинити! – Але Шпиль так гарчав, що Люшкова було не чути.

– Здохни, сучко! – Жникін приставив маузер до голови Міри. Здавалося, його вже ніщо не могло зупинити, коли Шпиль зненацька відкусив собі шматок язика, заричав від болю і плюнувся ним. Здоровезний такий шматок, розміром з цеглину, він прицільно полетів і збив Жникіна з ніг.

– Шпилю! – закричала Міра.

– Закрийте їй рота! – наказав Люшков.

– Шпилю, рятуй! – кричала Міра. До неї кинулися бійці спеціального загону. Накрили шкіряною курткою, повалили на землю.

Шпиль далі смикався у кайданах, ревів і божеволів усе більше.

– Накрийте йому голову! Щоб нічого не бачив! – закричав Люшков. На Шпиля спробували натягнути величезне покривало, яке зрізали зі сцени міського театру. Але Шпиль так загарчав, що покривало кинули. Шпиль рвонувся, щоб підвестися. І ось, наче корок, з землі вилетів перший стовп, який його тримав. – Ще кайдани! В’яжіть його! – перелякано заверещав Люшков, який побачив, що ситуація починає виходити з-під контролю.

Увесь загін комісара Люшкова кинувся на Шпиля, заплутували його у нові ланцюги, забивали в землю нові палі, намагалися притиснути велетня до землі. І це вже майже вдалося, Шпиль почав потроху вщухати, коли Мірі вдалося вилізти з-під куртки і закричати «Шпилю! Шпилю!» Її швидко заткнули, сунули до рота кляп, але було вже пізно. Шпиль наче вибухнув, оскаженіло заревів і рвонувся з небувалою силою. Він підвівся, не дивлячись ні на що! Ланцюги лускали, як павутиння, а як не лускали, то видиралися з землі разом зі стовпами, до яких були прив’язані. Мотузки рвалися, наче зроблені з паперу. Шпиль підвівся і заревів гучніше за грім. Він був переповнений люттю, навіть дивитися на нього було страшно.

У цей момент Ульріх Туазест, який раніше всіх зрозумів, що на кайдани та мотузки надії вже не було, побіг до залізних людей з великою каністрою. Ледве тягнув її. Почав заливати гас у баки. Бійці з загону комісара Люшкова зробили останню спробу стримати Шпиля, накинули на чудовисько нові канати та ланцюги, намагаючись звалити його з ніг, таки прикути до землі. Але Шпиль повів плечима і бійці розлетілися навсібіч, наче мухи. Шпиль підвівся, розірвав кайдани на руках та ногах, струсив із себе залишки ланцюгів і мотузок, кинувся шукати Міру.

– Панцирники сюди! – закричав комісар Люшков. – Вогонь!

Бійці почали стріляти по Шпилю, але той не помічав пострілів. Біг, принюхувався, шукав Міру, яку кілька бійців за наказом комісара Люшкова тягнули до лісу. Нарешті помітив її, кинувся до неї. Деякі бійці Люшкова спробували зупинити чудовисько, такі смішні зі своїми гвинтівками поруч з ним. Шпиль розкидав їх, наче відмахувався від комах. Тих, хто тягнув дівчину, просто розчавив своїми кулаками. Ось вже був біля Міри, схопив її обережно, наче ніжну квітку, підніс до свого обличчя. Посміхнувся їй. Навіть не помітив, як поруч загув двигун одного з залізних людей. То Ульріх Туазест запустив. Ось ще одного і ще. Всі троє почали свій рух до Шпиля. Бійці загону комісара Люшкова, що ще залишалися на лузі, кинулися навтьоки. І сам комісар разом з Ліберманом побігли до панцирників.

Залізні люди гуркотіли і наближалися, а Шпиль не звертав уваги на них, він був щасливий від того, що знайшов Міру. Дивився на неї і посміхався. Перший з залізних людей побачив Шпиля і підняв свої руки з кулеметами. Шпиль помітив цей рух і загарчав, наче попереджав, що не треба нападати. У ту саму мить обидві пари кулеметів на руці залізної людини почали стріляти. Шпиль ледве сховав Міру за спину і прийняв кулі собі на груди. Вони вибивали на його тілі шрами. Шпиль стрибнув убік, ухилився від пострілів і кинувся до залізної людини. Та знову навела кулемети на нього, стріляла далі. Шпиль знову стрибнув убік, він був швидший, два кроки – і ось він вже досяг залізного солдата, схопив його одною рукою за голову і відірвав її. Залізна людина, наче здуріла, почала стріляти аби куди. Шпиль схопив супротивника за тулуб, легко підняв це багатопудове тіло і кинув його на землю. Потім стрибнув зверху, почав трощити залізну людину ногами. Переможно заревів і подивився на Міру, яку увесь час тримав у руці. Він хизувався перед нею своєю перемогою. При цьому не подумав, що на нього насувалися ще дві залізні людини. Вони почали стріляти. Шпиль загарчав, прикрив Міру собою, знову стрибнув убік, ухилився від куль, стрибнув, побіг, ще стрибнув. Залізні солдати ніяк не могли узяти його на приціл, крутили кулеметами, але ті завжди били туди, де Шпиль був лише мить тому. І він наближався. Тримав одну руку за спиною, руку з Мірою. Стрибнув і відірвав голову ще одного залізного солдата, а потім повалив і відірвав ногу. Стрибнув до останнього залізного солдата, повалив його і почав топтати. Трощив всією своєю вагою цей складний механізм. Стрибав і кричав так, що у всіх, хто був неподалік, закладало вуха.

Ось усе вже було закінчено. Шпиль показував Мірі залишки механізмів, гарчав, збуджений та гордий. Вона помітила рани на його грудях. Справжні рани, з яких цибеніла кров. Дивувалася. Вона ж бачила, як у Шпиля потрапив снаряд, і нічого. А тут рани від куль, нехай і кулеметних, але куль. Багато ран. Цілі потічки крові! Міра рвала рукав своєї сорочки і намагалася зупинити, кров. Шпиль задоволено бурмотів. Міра помітила панцирники.

– Шпилю, милий, тікай!

Шпиль не розумів. Він дивився на неї і нічого більше не чув і не бачив.

– Генріху, він розкидає нас, як бліх! – закричав Ліберман Люшкову. – Треба відступати!

– Я не відпущу його! Готуй сітки! – Люшков теж кричав. Він побілів, у нього були божевільні очі і він дійсно не збирався відступати.

– Його не зупинять сітки!

– Ними ми спіймали дракона!

Панцирники спецзагону вишикувалися підковою і посунули на Шпиля, який все дивився на Міру і мугикав. Вона кричала йому, що треба тікати, але він тільки облизувався і посміхався своїм грубим та страшним обличчям давнього ідола.

– Вогонь! – закричав Люшков. І встановлені на панцирниках гарматки вистрелили гарпунами, до яких були прив’язані мотузки, а до них вже сітки. Ці сітки сповили Шпиля. – Жени!

Панцерники додали швидкості, звалили Шпиля з ніг, намагалися потягнути його, але він був занадто важкий, він пручався, а потім підвівся і загарчав. У одній руці все так же тримав Міру, а другою почав дерти сітки. Потім схопив один з канатів, зупинив панцирник, який той канат тягнув. Шпиль рвонув на себе, ще і ще, він тягнув одною рукою, а коли треба було перехопити, то хапав канат пащею. Водій панцирника тиснув на газ, двигун натужно гув, колеса виривали шматки землі. Але техніка не могла протистояти чудовиську. Шпиль тягнув далі. Ось вже панцирник був поруч. Шпиль схопив його, підняв одною рукою, а потім гупнув об землю. З дверей панцирника вивалилися скривавлені люди. На інших панцирниках почали рубати мотузки і тікати. Шпиль встиг перекинути декілька з них, а потім побіг до Ворскли. По ньому стріляли солдати Єрофеєва і кіннота, що стояла біля берега. Шпиль прикривав собою Міру.

Стрибнув з розгону. Але колишньої сили вже не мав, до протилежного берега не долетів. Впав у воду, підхопився, вода йому була по груди. Пішов до берега, важко виліз на нього і побіг, скоріше швидко почвалав далі. Його хитало, видно, що ноги вже не дуже слухалися його, але він не зупинявся, тікав, тримаючи в одній руці Міру.

– Сигнальний вогонь! – закричав Люшков, який тільки-но виліз з розтрощеного панцирника. Увесь у крові, зі страшним поглядом людини, що пережила найбільшу поразку в житті. Хтось з бійців пустив у повітря ракету, яка вибухнула червоним стовпом.

– Що це? – спитав Ліберман, який ховав під кашкет свої великі вуха, а потім витирав кров із заюшеного обличчя.

– Аероплан полетить за велетнем, – неохоче пояснив Люшков.

– Ти бачив, що він може? – тихо спитав товариша Ліберман.

– Бачив, хай йому грець! Він потрібен нам, – прошепотів Люшков і сплюнув вибиті від удару об стінку панцирника зуби.

До них підбіг Єрофеєв.

– Як ви?

– Та живі, – Люшков поправив свою шкіряну курточку, витер з неї кров. Чутно було, як стогнав і плакав над залишками залізних солдат Ульріх Туазест. Плакав так, наче це загинули його діти, а не бездушні механізми. Страшно плакав, рвав на собі волосся. Люшков невдоволено подивився на німця. – Що ж, товаришу Туазест, херня виявилися ваші механічні солдата у порівнянні з цим велетнем. Повна херня, не витримує порівняння!

– Його звати Шпиль! – підбіг професор Бар-Кончалаба, який спостерігав за боєм з безпечної відстані. – би ж чули, що та дівчина звала його саме так, і він відгукувався. Його звати Шпиль! А найдивніше те, що з нього зацебеніла кров!

– Кров? Не може бути! Я бачив, як у нього снаряд потрапив, і жодної крові не було! – заперечив Ліберман.

– Та подивіться самі! Ось ходімо! – професор повів комісарів і показав їм великі плями крові. Калюжі прямо. – Це його кров! І він утратив її достатньо багато!

– Але раніше крові не було! – наполягав на своєму Ліберман.

– І не повинно було бути, – несподівано погодився Бар-Кончалаба. – Бо Голем, тобто Шпиль, він же нежива істота, йому не потрібна кров.

– Тоді що це? – показав Люшков на калюжі, які з червоних поступово ставали чорними.

– Це кров і це його кров, а не кров розірваних чи розтоптаних Шпилем солдат, – мовив Бар-Кончалаба і з розумним виглядом закивав головою.

– Але звідки в нього кров, коли її не повинно було бути? – аж загарчав Ліберман, якому здавалося, що професор з нього знущається.

– А ось це питання якраз для науки. Не знаю, чому кров з’явилася саме зараз. Але напевно можу сказати, що це свідчить про великі зміни в організмі Шпиля.

Над лугом, десь у височині, загуркотів аероплан. Кивнув крилами. Люшков замахав рукою в бік, куди побіг Шпиль.

– Це той аероплан, яким мене привезли з Харкова! – Бар-Кончалаба роздивлявся літаючий засіб.

– Як ти здогадався підготувати аероплан? – спитав здивований Ліберман товариша.

– Я ж кажу, що треба планувати не тільки перемоги, а й поразки. Я не виключав, що все піде не так, як я хотів, то підготував запасні варіанти, – пояснив Люшков.

– Що будемо робити далі? – спитав Єрофеєв.

– Готуйте людей в похід. Як тільки дізнаємося, де заліг Шпиль, відразу ж виступимо туди, – сказав Люшков, який вже трошки заспокоївся. – Залишки механічних солдат та панцирників повантажити на потяг і відправити до Москви. Може щось відремонтують. Товариша Туазеста теж туди. Терміново замовити та привезти до Охтирки найбільші ланцюги та морські канати! Здається, тільки ними ми можемо цього клятого Шпиля стримати.

– Слухаюся, – Єрофеєв побіг віддавати накази.

– Здається, я знаю, звідки кров! – скрикнув професор Бар-Кончалаба, який до того стояв замислений.

– І звідки? – недовірливо поцікавився Люшков.

– Шпиль закохався!

– Що? – Люшков презирливо зареготав.

– Так-так! Закохався! – наполягав професор. – У ту дівчину, ви ж бачили, як він на неї дивився! Він закохався! І завдяки цьому ожив! Перестав бути Големом, став людиною! Став смертним! Тепер його можна вбити і тепер у нього при пораненні тече кров!

Бар-Кончалаба аж стрибав на місці, у такому був захваті від власних думок.

– Дурниці, яке може бути кохання, коли він настільки її більший? – не погодився Ліберман.

– Коханню підкоряються всі розміри! – зауважив професор і став кивати головою з виглядом великого знавця цього питання.

– Професоре, це гнилий ідеалізм! Думати, що тіло може змінитися під впливом якихось почуттів, – роздратовано сказав Люшков. – Матерія – основа буття, то вона впливає на дух, а ніяк не навпаки! Якесь кохання не може вбити чи оживити.

– Пане комісаре… – почав було Бар-Кончалаба.

– Товаришу! – урвав його Люшков.

– Товаришу комісаре! Як це кохання не може вбивати, коли он скільки людей роблять собі край через нього?

– Дурнів ми не рахуємо.

– Але…

– Припинити цю розмову! – наказав Люшков. Подивився в бік лісу. – Як звуть того хлопця, якого вона попросила відпустити?

– Чет, Четвер Загорулько, – підказав Ліберман.

– Чет, що за ім’я таке дивне?

– Від Четверга, він у четвер народився, – пояснив Єрофеєв. – А навіщо він вам?

– Через нього можна впливати на ту дівку, – сказав Люшков. – Ми чимось можемо його зачепити? Є якісь важелі впливу на нього?

– У нас жінка, з якою він жив раніше. І дитина, – згадав Ліберман.

– Його дитина?

– Ні.

– Погано. Але все одно спробуємо, – кивнув Люшков і наказав принести йому жерстяний рупор, який знайшли ще в обозі Вовчої дивізії. Схопив його і почав кричати в бік лісу: – Чете, я знаю, що ти мене чуєш! Ти десь тут, ти не втік, ти дивився за тим, що тут відбувалося! Так ось, жінка, у якої ти жив на хуторі, і її син, вони в нас! Якщо ти зараз не прийдеш, ми розстріляємо їх. Чуєш? Ти знаєш, що ми не жартуємо. А ти, Дубківський, подумай про батька. Його теж чекатиме розстріл, якщо ти не повернешся! Ви почули мене, тепер думайте!

Люшков і всі інші деякий час дивилися у бік лісу, потім комісари сіли у єдиний вцілілий панцирник і поїхали до міста.

Розділ 11

Охтирські пригоди

Чет та Дубківський злізли з дерева і зайшли у гущину лісу.

– Що ти будеш робити, Чете?

Той знизав плечима. Мабуть, вперше за життя Чет не знав, що робити.

– Я не піду до них. Нехай розстрілюють того розпусника! – дратувався Дубківський. – Я ненавиджу його! Він зрадив маму, зрадив мене, зрадив Україну! Він же не згадував про нас навіть коли розбагатів, написавши ту кляту книжку! Лише кілька разів присилав мені невеличкі подарунки на Різдво! Йому було не до мене! Спочатку та хористка, потім ті чудовиська! Ось що його цікавило, а не я! Тепер нехай гине, мені байдуже!

Чет узяв його за руку, сам притиснув палець до губ, показав, що говорити треба тихіше. Ліс не такий вже і великий, їх могли почути. Пішли мовчки, потім Чет зупинився. Дубківський подивився на товариша.

– Що?

– Я піду.

– Але ти кохаєш Міру, а не ту жінку! – здивувався сотник.

– Я був поранений. Зима, морози. Я помер би, наче бродячий собака. Переді мною зачинилися всі двері. А вона обігріла мене. Була ласкава і піклувалася. А ще дитина. П’ять років. Він не винний. Хороший хлопець. Йому жити і жити. Не можу, – тихо сказав Чет. Дубківський здивовано подивився на нього, бо не чекав, що товариш може щось розповісти про себе.

– А як же Міра?

– Не питай, – Чет скривився і заскреготав зубами.

– Вони ж розстріляють тебе.

– Та жінка не винна. І дитина теж, – Чет стояв сумний.

– Вони можуть обдурити. Розстріляють і тебе, і їх. Це ж червоні!

– Там Андрій, якщо я прийду, він врятує їх.

Дубківський підійшов до Чета, обняв його.

– Цього разу я не піду з тобою, – сказав сотник. Чет кивнув головою. – Просто є деякі справи. Я ж казав, що у мене в Охтирці кохана. Треба зайти до неї, ну і ще дещо, – Чет слухав і кивав.

Вони ще раз обнялися, вже розходилися, коли Чет зупинився.

– Знайди Міру.

– Знайду, – пообіцяв сотник.

– Передай їй, що… – Чет осікся.

– Що передати? – спитав Дубківський. Але Чет мовчав. – Добре, я зрозумів, передам, якщо побачу.

– Якщо їй буде потрібна допомога, ти допоможеш?

– Ну звісно. Тільки думаю, що Міра зі всім упорається сама. Вона – молодець.

Чет кивнув. На тому і розійшлися. Дубківський вирішив ховатися у лісі до ночі. А Чет прокрався до міста і прийшов у штаб, який знаходився в охтирському будинку фон Шпіла. Там Чета побачив матрос Жникін, у якого все обличчя було суцільним синцем, бо туди потрапив шматок язика Шпиля.

– Попався, контра! – заволав матрос, підбіг до Чета і став його бити. Той ухилився від кулаків Жникіна, потім відштовхнув матроса так, що той аж покотився. Жникін вихопив з дерев’яної кобури свій маузер, може б, і застрелив, якби не підбіг Єрофеєв.

– Припинити! – закричав комполку і став між Четом і Жникіним.

– Уб’ю, контру! – ревів розлючений матрос.

– Сховай зброю! – гримнув Єрофеєв. Вони обмінялися з матросом поглядами, і Жникін хоч і скривився, наче оберемок щавлю з’їв, але сховав маузер. Комполку завів Чета у підвал.

– Відпусти жінку і дитину, – попросив Чет.

– Відпустимо, не хвилюйся, – пообіцяв комполку. Не поспішав йти. – Дарма ти таки прийшов. Розстріляють тебе, – прошепотів Єрофеєв.

– Чому бути, того не минути. Ви знайшли Міру?

– Так. Дванадцять верст звідси. Там пагорби попід Ворсклою, у них крейду добували, печери вирили. В одній Шпиль і сховався. Тільки він же здоровий, сам заліз, а ноги стирчать. Авіатор і помітив.

– А вона?

– З ним, мабуть.

Помовчали два товариші. Комполку взяв з кишені портсигар, точно такий, як і у комісара Лібермана. Їх подарував сам товариш Троцький після одної вдало проведеної операції.

– Закурюй, – запропонував Єрофеєв. Чет узяв цигарку, комполку сірником підпалив. Потроху диміли у темному підвалі. Кожен думав про своє. Точніше про свою.

– Якщо зможеш, допоможи Мірі, – ще раз попросив Чет. – За мене.

Раніше б Єрофеєв здивувався такому проханню. Бо ось вже стояла людина біля стінки і думала не про те, як самому врятуватися, а про долю іншої. Але зараз не дивувався. Бо і сам часто думав про ту дівчину, що підібрали після тортур Куделіна. Її звати Настя. Коли думав про неї комполку, то якось аж солодко, млосно ставало. І ще помітив, що смерті почав боятися. Жити йому тепер хотілося. І сам вже кілька разів думав про хутір, про те, щоб оселитися там з Настею і жити, дітей ростити. Сам себе питав комполку, а як же революція? Переконував, що не можна революцію забувати. Скільки крові пролито, товаришів загинуло! Не дарма ж! І комунізм попереду! Звісно, буде воювати і далі. А Настя – рано чи пізно війна закінчиться і будуть вони разом. І діти будуть. Бо ж комунізм для кого, як не для прийдешніх поколінь! Для їхніх з Настею дітей!

– Допоможеш? – перепитав Чет, не дочекавшись відповіді.

– Запав на неї?

Чет мовчав. Він закрив очі і бачив її. У руках Шпиля, страшного та величезного, вона була ще більш тендітна і беззахисна. Його Міра десь далеко наодинці з тим чудовиськом, а Чет тут, у підвалі, і нічим не може їй допомогти. Аж застогнав.

– Що таке? Ти поранений? – спитав комполку. Чет мовчав. – Ми зранку виступаємо. Мусять прийти нові кайдани з Харкова, міцні. Схопимо велетня і відправимо до Москви. А за неї не хвилюйся. Вона ж потрібна, щоб Шпиля тримати у покорі.

Ще постояли, помовчали, потім комполку пішов. Вже на вулиці стояв і думав, як йому бути. Завтра ж доведеться віддати наказ про страту. Чета! Ліпшого товариша, людини, яка йому життя врятувала! І нічого не вдієш! Нічого! Закректав комполку. Розуміє, що таке життя. Революція, громадянська війна. Хіба не доводилося йому бачити, як брат ішов проти брата, син на батька, друг проти друга? Та скільки разів таке було! Що тут поробиш? Не може світле майбутнє прийти просто так, мусить воно скупатися в крові жертв, загартуватися у відчайдушній борні! Так Боря говорив.

Поки комполку розумував на вулиці, у штабі матрос Жникін прийшов до комісара Люшкова, щоб доповісти про контрреволюційні зв’язки комполку Єрофеєва.

– Захистив того покидька, Загорулька! Вони, бач, на війні разом були! А що він ворог революції, так Єрофеєву і байдуже! Хіба так можна? Або от дівку узяв, яка в банді у Куделіна була, у самій Вовчій дивізії! Ходить біля неї, розмовляє з нею. А вона, може, шпигунка, бандам допомагає! Це ж класова сліпота якась! Треба відсторонити його від командування полком, розслідування провести! Ненадійна він людина! Якщо треба, то і до стінки! Бо з контрою сплутався! – тихо, але обурено говорив Жникін і дивився кудись убік. Йому соромно було перед товаришем комісаром за власне обличчя синього кольору.

– Боляче? – спитав комісар з такою інтонацією, наче дійсно хвилювався за обличчя матроса.

– Та нічого, – Жникін важко зітхнув. – Це ж за революцію. Не просто так.

Люшков зненацька вдарив матроса кулаком прямо в обличчя. Жникін впав на підлогу. Хто б подумав, що міг так вдарити комісар своїм невеличким пухленьким кулаком? А так вдарив, що он гепнувся Жникін і валявся кулем на підлозі. А комісар підскочив і ще ногами додав. Добре хоч не в чоботях, а в черевиках був.

– Скотино! Це через тебе операція провалилася! Якби не ти, ми б уже Шпиля в Москву відправили! А ти поліз ту дівку розстрілювати! Ідіоте! – кричав Люшков і бив носаками матроса.

– Вона – контра! Вона наших вбивала! – кричав з підлоги Жникін. – Її до стінки треба!

– Тебе до стінки! Тебе! Дурню! – волав Люшков. На шум прибіг Ліберман. – Забери цього покидька, щоб я його не бачив більше! Інакше застрелю, наче собаку! Розжалувати у рядові! На кухню його, нехай картоплю чистить! Більше він нічого не вміє! До зброї не допускати, ідіота такого!

– Генріху, тихо, не хвилюйся, – заспокоїв товариша Ліберман. – Пішов звідси! – гримнув на Жникіна. Той ледь підвівся, витер кров з обличчя, захитався і пошкандибав геть. Ліберман зачинив за ним двері.

– Розстрілювати таких йолопів треба! – все дратувався Люшков.

– Він же балтійський матрос, з самого початку за революцію, як його розстріляти?

– І що? Та він сьогодні революції такої шкоди завдав, як мало хто з ворогів! – нагадав Генріх.

– Та нехай, забудь про нього. Лягай, відпочинь, завтра важкий день.

– А ти куди? – спитав Люшков, що приглядався до товариша, який встиг і помитися і поголитися, навіть одеколоном сприснувся.

– Та є тут одна справа, – посміхнувся Ліберман і підморгнув.

– Вже кралю собі завів? Ну ти швидкий! – вмить заспокоївся Люшков.

– Генріху, життя коротке, треба встигати.

– Слухай, а там мені нічого немає? Може, подруга яка?

– Ні, дівчина одна.

– Просто я на ту білявку надивився і якось розбурхався, – пояснив Люшков.

– Ага, дівка така, хвилююча. Он навіть Шпиля розпалила. А ти до шпиталю сходи. Там сестрички непогані є. Або он у підвалі ЧК заручниці, всі паночки, офіцерські підстилки. Там теж є, що вибрати. Все, побіг я.

– Завтра ж важкий день, – нагадав Люшков.

– Після хорошої ночі весь день як на крилах літаєш, – реготнув Ліберман.

– Ну давай, літун, не перелітай.

Ліберман побіг сходами до дверей, зустрів професора Бар-Кончалабу, якого водили робити досліди у дивом вцілілій лабораторії земської лікарні. Професора завели до підвалу, штовхнули за ґрати, де вже сидів Чет. Бар-Кончалаба напружено думав про щось, бурмотів під ніс, потім відчув присутність іншого та спитав:

– Тут є хто?

– Є, – сказав Чет.

– Хто ви?

– Я – Чет.

– Ви той хлопець, що втік разом з моїм сином?

– Так.

– А де Славко?

– Залишився у лісі.

– З ним все добре?

– Мабуть.

– Я за нього дуже хвилююся.

– Здається, він на вас ображений.

– Я знаю, – професор Бар-Кончалаба зітхнув у темряві. – Я винний, я робив помилки, я був егоїстом, думав лише про себе. А тепер настав час платити за те, що було скоєно.

Професор замовчав. Мабуть, щось думав, бо почав ходити камерою, бурмотів щось собі під ніс, потім знову звернувся до Чета.

– Він – хороший хлопець, Славко. Трохи наївний, але хороший. І він ненавидить мене, бо любить. Тобто хотів би любити. Але я зробив стільки помилок! Якби я тільки міг якось виправити ситуацію! Я був би згоден на будь-що! Але життя – складна річ. У ньому не завжди буває так, як ти хочеш. Точніше, майже завжди все відбувається не так.

Чет мовчав. Якби було світло, можна було б побачити сльози на його очах. Сльози, у які і сам Чет не вірив, бо він ніколи раніше не плакав. І ніколи не відчував оцей складний букет почуттів зі страху, ніжності, радості та суму. Все через Міру. Він боявся за неї і радів їй, відчував шалену ніжність і сумував, що дівчина зараз далеко.

– Розумієте, я зараз нічим не можу йому допомогти! Я ніколи йому не допомагав, я жив своїми справами, спочатку тією жінкою, до якої пішов з родини, потім книгою, всіма цими дослідженнями чудовиськ. Я був такий заклопотаний, що забув про сина. Я наче спав! І ось тільки тепер я прокинувся, побачив свої помилки, захотів їх виправити, але виявилося, що вже запізно. Прикро.

Професор ще довго каявся у своїх колишніх гріхах, говорив, що хоче втекти звідси, щоб зустріти сина і поговорити з ним.

– Не можна вмирати, не сказавши головного! Я хочу, щоб він простив мене! Він – моя єдина дитина! – аж плакав Бар-Кончалаба. – Господи, дозволь мені вибачитися перед ним! Не словом, а справою.

Чет професора майже не слухав. Навіть коли той підхопився і скрикнув, не звернув уваги. Думав про Міру. Та Бар-Кончалаба знайшов Чета у темряві, схопив за плечі і почав трясти.

– Як же я раніше не здогадався? Як же я не подумав? – кричав професор.

– Що таке? – здивувався Чет такій поведінці, прибрав руки професора.

– Це ж підвал охтирського будинку фон Шпіла! – кричав Бар-Кончалаба.

– І що?

– Тут має бути таємний вихід у двір! Той вихід, яким втік Шпиль, коли сюди прийшла поліція перевіряти скарги на барона!

– Тихо! – сказав Чет і закрив рот професора. – Не кричіть! Мусить бути вихід? – Професор щось замугикав. Чет прибрав руку.

– Так! Вихід! – прошепотів Бар-Кончалаба.

– Але я перемацав всі стіни, нічого не знайшов.

– Має бути якийсь таємний важіль, який відкриє хід. Покійний фон Шпіл полюбляв такі хитрощі.

– Тоді шукаємо! – наказав Чет.

Удвох лазили підвалом. Нічого не знайшли.

– Може, є інший підвал? – спитав Чет.

– Ні, десь тут. – розгублено сказав Бар-Кончалаба. – А може, нагорі? Ставайте мені на плечі!

Чет заліз на плечі професора, той кректав, але тримав. Чет борсався руками у темряві, коли, нарешті, знайшов щось.

– Є! – прошепотів Чет.

– Що там?

– Якась наче бурулька.

– Рухається?

– Зараз спробую.

Чет штовхнув те, що намацав, ця бурулька спочатку не піддавалася, а потім рушила з місця, і в підвалі пролунав потужний скрегіт, який чутно було і на вулиці.

– Відкрилося! – хрипко прошепотів професор, Чет зістрибнув з його плечей. І дійсно, у стіні відкрився отвір. Полізли туди. Загримотіли замки, бо солдати почули шум і зараз відчиняли двері до підвалу, щоб подивитися, що скреготало.

– Нумо, професоре, швидше! – підганяв Чет. Вони лізли нагору. Ось вже вибралися в сад за будинком. Вже були сутінки. Позаду кричали солдати, які помітили відсутність полонених. – Швидше!

Чет тягнув Бар-Кончалабу за собою, в штабі зчинилася тривога, вартовий вистрелив по тінях у темряві. Чет перекинув професора через паркан, переліз сам, вже бігли нічною вулицею. Позаду чулися крики переслідувачів. Вони б швидко наздогнали їх, бо професор був старий і після кількох десятків кроків вже почав задихатися, ледь пересував ноги.

– У кущі і сидіти тихо! – прошепотів йому Чет. Штовхнув професора до кущів, а сам почекав, поки солдати підбіжать. Щоб помітили його. Тоді тільки побіг. Постріли. Одна з куль дряпнула руку, але то була дрібниця. Чет відволік солдатів від кущів, у яких засів професор, а потім вже тікав городами. Погоня відстала. Солдати бігали зі смолоскипами, кричали, метушилися, але слід утратили.

Ще до втечі Чета та Бар-Кончалаби комісар Ліберман, вийшовши зі штабу, попрямував до маєтку в центрі Охтирки. До вулиці виходив двоповерховий будинок, який належав родині Німчинових. Німчинов-старший очолював місцевий банк, був у правлінні залізниці, мав кілька економій поблизу міста. Заможна людина, то міг собі дозволити побудувати один з найкращих у Охтирці будинків. Але тепер там розміщувався полковий шпиталь, а колишні господарі жили у будиночку для прислуги, яка давно вже розбіглася. У невеличкому та ошатному будинку старий Німчинов жив разом зі своєю донькою, красунею Оксаною, яка от прямо зараз дивилася на себе в дзеркало. Фарбувала губи, пудрилася, щипала брови. Батько дивився на все це і знесилено крутив головою у німому докорі. В цьому заляканому старому і не впізнати було колишнього охтирського туза, якого навіть у Харкові поважали за вміння вести справи. Але тепер він з господаря життя перетворився на якусь тінь, що ледь жевріла лише заради доньки. Так просила покійна жінка, коли вмирала. То Німчинов і тримався, хоч давно волів би померти, бо хіба це життя?

– Тато, ви погуляєте сьогодні увечері? – спитала Оксана.

– Свого пархатого чекаєш? – з образою спитав Німчинов.

– Тату! – докірливо зітхнула Оксана.

Німчинов знову закрутив головою, демонстрував свою незгоду.

– Куди котиться світ! – прошепотів старий. – Православна дівчина зустрічається з жидом! Більш того – з комісаром! Господи, добре хоч мати твоя не бачить цієї ганьби! – Німчинов перехрестився і зітхнув. Раніше він був майже атеїстом, любив пожартувати з попів і забобонів, але важкі часи зробили його релігійним. Тепер ходив до церкви, навіть у хорі співав тоненьким тенорком. – Оксано, доню, покинь його, благаю!

– Тату, ми вже про це балакали! – холодно відповіла дівчина.

– Доню, це ж ганьба! З жидом, з комісаром!

– Тато, раніше, може, і була ганьба! А зараз життя змінилося, геть змінилося! Я не можу залишатися в примарах минулого, мені зараз треба жити!

– Але жид, та ще й комісар! – старий Немчінов аж заплакав, так йому було боляче за доньку.

– Він дарує подарунки і він приємний, як чоловік.

– Ти говориш, як шльондра! – вибухнув батько і тут же сам злякався своєї нестриманості.

– Тату, завдяки цій шльондрі у нас є що їсти, нас не вигнали з цього будиночка, а вас не розстріляли за контрреволюцію, як більшість ваших знайомих! – нагадала Оксана. Вона не кричала, їй і не треба було кричати, достатньо підпустити у голос металу, і батько вже був зламаний. – Підіть погуляйте, подихайте свіжим повітрям. Тільки обережно, у місті комендантська година, щоби знову не довелося визволяти вас з комендатури.

Старий зітхнув і приречено почвалав з хати. Він вже звик до того, що нічого не розумів у новому житті, то лише терпів його. Оксана полегшено зітхнула, коли за батьком зачинилися двері. Вона наполягала, щоб батько пішов, бо будинок був маленький. Кухня та кімната. Їй досі ніяково було зустрічатися тут з чоловіками, відчуваючи, що батько все чує. То випроваджувала його погуляти. Останній раз подивилася у дзеркало. Вона була гарна. Не дивлячись на те, що останні роки були важкі, не дивлячись, що складно з парфумами, але вона була гарна. І вона зможе влаштувати своє життя, щоб не жевріти, не бути тінню, як її батько, а жити по-справжньому! Цей Борис, він був непоганою кандидатурою. Він зробив хорошу кар’єру у червоних, і в нього були неабиякі перспективи. До того ж він подобався їй як чоловік. Вона буде з ним, що б там батько не казав. Жиди теж люди, а комісари тепер найкращі з людей. У них влада, а влада збуджувала. Коли Боря розповідав, як страчував та милував, вона відчувала солодке збудження. Чоловікові личать влада та рішучість.

У двері постукали. Це мусив бути Борис.

– Заходь, – Оксана була з ним на «ти», це Борис так схотів, бо казав, що на «ви» спілкуються виключно недобитки з колишніх. Оксана не хотіла бути недобитком.

До будинку зайшов комісар Ліберман. Веселий, очі аж горіли. Одразу поліз цілуватися. Обіймав Оксану, м’яв її, шепотів щось на вухо, якісь сороміцькості, на які був великий майстер. Вона млосно сміялася і удавано виривалася. Те, що дається легко, має малу ціну. Оксана вже знала жіночі мудрощі.

– Ах ти моя антилопка! – Ліберман хрипко засміявся. – У мене для тебе дещо є!

Поклав на стіл пакунок з різною смакотою. Недарма наказав провести обшук базару для боротьби зі спекуляцією. У пакунку були і соковита шинка, і пляшка солодкого вина, і цукерки, і копчена риба, навіть два марципани, що невідомо як потрапили до Охтирки. Оксана захоплено дивилася на всі ці скарби. Людина, якій довелося голодувати, дивиться на їжу іншими очима. Оксані ж довелося. А тут була не просто їжа, а ціла гора минтусів! Поцілувала комісара, почала накривати на стіл, поставила самовар, щось балакали, але недовго, бо Ліберман схопив її, потягнув до себе, почав палко цілувати, потім розстібував ґудзики на сукні і підштовхував до ліжка.

Він такий нестримний, такий запальний. І як чоловік досить витривалий, хоча не вмів бути ніжним. Нічого, вона його навчить, думала Оксана, яка сама вся аж тремтіла від бажання. Зняла з комісара шкірянку, цілувала, скинула його кашкет і тут з нього випали якісь м’ясисті клапті.

– Господи! Що це? – Оксана відсахнулася від Лібермана. Той намагався її затримати, але дівчина вперлася спиною у стінку і відштовхнула комісара ногами. Той гепнувся з ліжка. – Що це? – закричала вона і так скривилася, наче побачила поруч з собою жабу.

– Оксанко, не хвилюйся! – зашепотів Ліберман, виставив руки, намагався заспокоїти дівчину. – Тихо, тихо!

– Борю, що це? – вона аж тремтіла, і голос її бринів від огиди.

– Це вуха, це мої вуха! – комісар швиденько сховав їх. – Просто не чіпай кашкет, і все! – Він знову поліз цілуватися, але побачив її побіліле від огиди обличчя і зупинився. – Ось і самовар готовий, – спробував він змінити тему.

Пили чай мовчки.

– Звідки вони? – спитала Оксана за деякий час, коли вже трохи заспокоїлася.

– Та води попив невдало.

– Як це води попив?

– Їхали полем, спека, а тут струмочок. Солдати, гади такі, не попередили. Я напився води, а струмочок виявився поганим. Виросло ось це. Та нічого страшного, – комісар посміхався і намагався виглядати бадьорим.

– Вони огидні.

– Я знаю. Я піду на операцію, їх одріжуть, – пообіцяв Ліберман.

Оксана згадала, що він і так обрізаний. Спочатку їй здавалося те огидним, вона ж ніколи не бачила такого. Але зараз звикла. Мабуть, і до обрізаних вух звикне. Згадала їх і аж сіпнулася. Які ж мерзотні! Навіть їсти перехотілося.

– А чому одне діряве?

– Отаман Куделін прострелив. Давай не будемо про них балакати. Їх скоро не буде, – насупився комісар.

– Добре. Вибач, милий, я просто злякалася. – Оксана не хотіла, щоб Боря на неї образився.

Ліберман широко усміхнувся і поліз через стіл, щоб поцілувати її. Оксана спочатку підставила щоку, а потім їй здалося, що вона відчула доторк його вух через кашкет. Здригнулася і ухилилася від його губ.

– Ну чого ти? – трохи роздратувався комісар. Ця дівчина йому дуже подобалася. Можна сказати, що він був закоханий, хоч, звісно, як революціонер та комісар ні в яке кохання не вірив. Він знав, що у відношеннях чоловіка та жінки головну роль відігравала природа, тілесні забаганки. А оте все кохання-зітхання – то вигадки і маячня старого світу, про які зараз варто було забути.

Він підхопився, оббіг стіл і схопив Оксану. Знову потягнув до ліжка. Там встиг роздягти і скинув штани сам, коли на вулиці зчинилася стрілянина. То охорона помітила втечу Чета та Бар-Кончалаби. Ліберман підхопився, смішний без штанів і в кашкеті.

– Милий, зостанься! – простогнала Оксана. Він розпалив її своїми пестощами, Оксана не хотіла, щоб він зараз пішов. – Будь ласка!

– Не можу. Там щось відбувається! – комісар швиденько одягнувся. – Мабуть, тривога, мені треба туди, – поцілував її і втік з наганом у руці.

Оксана залишилася у ліжку. Потім підвелася, одяглася, сіла за стіл і почала меланхолійно пити чай з цукерками. Згадувала про часи, коли вона була перша наречена не тільки в Охтирці, а й в кількох навколишніх повітах. У неї був свій виїзд, дві свої кімнати, особиста покоївка. А ще цілий почет залицяльників, які ловили кожний її погляд. Ото було життя! Вона згадувала, як їздила з родиною у Біаріццу, як танцювала на балах у Києві. Та багато ще чого можна було згадати. Тільки боляче то було. Бо зараз їй доводилося власноруч чистити картоплю чи патрати курей, щоб зварити суп собі та батьку. Доводилося самій прати і прибиратися. А ще радіти оцим пакункам, які приносив Боря. Радіти, наче вона якась проститутка, що віддається за копійки!

От як перевернулося життя. Але вона не буде скиглити, не буде чіплятися за те, що було. Інакше стане такою, як батько, який весь у спогадах, який не хоче бачити, що все змінилося і вороття немає. Вона – молода та красива, вона – розумна, як би не летіло життя шкереберть, вона втримається на ногах і зробить все правильно.

Оксана налила собі вина. Пила та посміхалася. Знала, що Боря ще повернеться. І в них буде кохання. А за місяць чи два вони одружаться. Потім треба буде поїхати з міста, кудись, де її не знають. Щоб не дошкуляли її походженням. Вона в анкетах пише «донька банківського службовця», а хто там розбереться, чи її батько був дрібним клерком, чи головою правління. Боря говорив, що коли революція переможе, то вони переїдуть жити до Москви. Це їй подобалося. Москва – велике місто, не ця провінційна діра – Охтирка. Оксана закрила очі і поринула у мрії про майбутнє столичне життя. Блискуче, розкішне, з великою квартирою і покоївкою, це обов’язково. А ще у Бориса буде службове авто з водієм.

Вона уявляла, як їде на якийсь бал, коли у двері постукали. Невже Боря так швидко повернувся?

– Борю? – вона підвелася іти до дверей, потім згадала, що не зачинила їх. І за дверима те зрозуміли, бо вже зайшли. То був Дубківський. Він прокрався городами до міста, вже був поруч, коли зчинився галас біля штабу, треба б було перечекати, поки все вляжеться, але сотник не міг більше чекати. Він так хотів побачити Оксанку, що побіг до будинку коханої, хоч дуже ризикував. Спочатку кинувся у більший будинок, але там були поранені та медсестри, а ще охорона на вході. Почав обходити, хотів заглядати у вікна, коли побачив її у вікні будинку для прислуги. Кинувся, відчуваючи, як калатає серце. Оце забіг у середину. Оксана спочатку його не впізнала.

– Хто ви такий? – спитала перелякано. Часи були тривожні, тільки і чекай біди.

– Оксано, це я! – Він був у брудному одязі, давно не голений, нервовий, бо ж крався темними вулицями, повсякчас ризикуючи зіштовхнутися з патрулем. – Це я, Славко! – він посміхнувся. І тоді вона згадала цю усмішку.

– Славко?

– Я! Славко!

Вона ошелешено дивилася на нього. А він дивився на неї і млів. Бо вона була надзвичайно гарна. Густе та блискуче волосся, висока грудь, тонка талія, хвилі стегон. Сотник схопився рукою за стіну, щоб не впасти. Вона згадала їх роман. Не перший у неї, але такий же пристрасний. Цей Славко прийшов до Охтирки з мазепинцями, як називав старий Німчинов армію УНР. Був сотником. Оселився в будинку Німчинових, ще в тому, великому будинку. Хоч він був озброєний, господар у місті, але поводився чемно, не дозволив міщанам розграбувати будинок, навчив Оксану їздити верхи. Саме за містом, десь на лугах попід Ворсклою сталося те, що і мало статися між молодими та гарними. Славко почав писати їй вірші і носити букети, розповідаючи про світле українське майбутнє. Оксана в те майбутнє не дуже вірила, батько взагалі чекав, коли повернеться цар-батюшка і наведе порядок. Але коли є кохання, політика відступає на другий план, вони їздили на Ворсклу, кохалися, і все було добре. А потім червоні почали наступ. Під містом загриміли гармати. Славко пообіцяв відігнати червону пошесть і повернутися до коханої. Але червоні кинули великі сили і мазепинцям довелося відступати. І Славко пропав. Це було кілька місяців тому. Оксані довелося зробити аборт, бо вона не хотіла народжувати байстрюка. Вже почала забувати про сотника, який був непоганий, тільки що забагато балакав та був занадто мрійливим, а чоловікові це не дуже личить. Аж ось на тобі, прийшов.

– Що ти тут робиш? – спитала Оксана. В неї були погані передчуття.

– Прийшов за тобою, – посміхнувся Дубківський і солодко зітхнув.

– Що?

– Прийшов за тобою, кохана Оксанко! Я ж обіцяв! – Дубківський дивився на неї і посміхався, бо бачив, що вона розквітла. Така була вже гарненька, прямо персик. І дочекалася його, дочекалася! А як могло бути інакше, коли вони заприсягнись один одному в довічному коханні? Він згадував зелений-зелений луг над Ворсклою. Вони лежали на його шинелі і говорили, що будуть кохати одне одного вічно, що б там не було.

– Я прийшов за тобою, моя кохана! – урочисто промовив Дубківський, намагаючись підпустити у голос басу. Для серйозності.

– За мною? – Оксана аж скривилася, бо не розуміла, що відбувається. Звідки сотник узявся в Охтирці? – Ти що, вже у червоних служиш?

– Боронь боже, мила! Як ти таке і подумати могла! – обурився Дубківський. – Щоб я та з тими ворогами України? Та ніколи!

– А як ти тут опинився?

– Прокрався, таємно! Це було дуже ризиковано, мене могли схопити і розстріляти, мене і хапали багато разів, але я тікав! Бо мусив дійти до тебе, як обіцяв. Чого тільки не зробиш заради кохання! Ох, мила, яка ж ти красива! – Дубківський кинувся до Оксани. Йому так хотілося обійняти її, притиснути до себе, відчути її тіло, таке ніжне і тепле! Він наслухався у підземеллі тих солодких стогонів Чета та Міри, він теж хотів тілесних насолод, тим більше, що його кохана Оксанка була поруч! Його Оксанка з ним! Він хотів її обійняти, але вона виривалася.

– Зачекай! – аж крикнула вона, дуже несподівано для сотника. Тобто, якби Дубківський звернув увагу на вираз її обличчя, то зрозумів би, що вона сприймає його не так вже й привітно. Але Славко був у солодких мріях. Він схопив її і поцілував, вклавши у поцілунок всю накопичену за місяці поневірянь і втеч ніжність та пристрасть. Він умів цілуватися, то зламав її опір, Оксана застигла у його обіймах, а потім палко відповіла. Ох, як жадібно вони цілувалися! Наче дикі звіри, водночас небезпечні та ніжні! А далі він почав знімати з неї сукню, а вона скинула з його голови брудний кашкет.

– Господи! Що це! – вона очам своїм не повірила, бо це були знову вуха. Величезні, наче у слона. Оксана бачила слона, колись в їх місто приїздив цирк. Червоні, здоровезні вуха, такі самі, як і у Борі! – Та ви що, знущаєтеся! – аж закричала Оксана.

– Не хвилюйся, мила, не хвилюйся! – шепотів Дубківський, який не хотів відриватися від коханої через ті кляті вуха. – Просто води попив не там, де треба. Поганий струмочок. Не хвилюйся!

Але Оксана відштовхнула його.

– Йди геть!

– Кохана, що таке? Ну подумаєш, вуха! Я їх зараз сховаю! Просто не берися за кашкет, і все! Оксаночко, як я за тобою скучив! Мила моя! Ну чого ти? Чого ти? – шепотів він і все хотів притиснути її до себе, але вона не давалася.

– Славко, забери руки!

– Чому?

– І сам забирайся, я прошу! – строго сказала Оксана.

– Як забирайся? Я ж за тобою прийшов! Мила, що ти таке кажеш?

– За мною? – здивувалася Оксана.

– Так! Поїдемо разом!

– Куди?

– До наших! А потім, коли виженемо червоних, повернемося! Поїхали, люба! Україна чекає на нас!

– Я нікуди не поїду! – рішуче сказала Оксана.

– Як? – ошелешено спитав Славко.

– А так!

– Але ж ми мусимо бути разом! А тут мені залишатися не можна, бо червоні мене розстріляють!

– То тікай!

– По-перше, Дубківський ніколи не тікає! Він не якийсь дрібний злодій, щоб тікати! – Славко став у позу, гідну якоїсь провінційної театральної вистави: руки в боки, груди колесом. – По-друге, я ж не можу піти без тебе! Ми ж обіцяли одне одному, ми ж кохаємо і…

– Це в минулому, – сказала вона. Тихо та вперто.

– Що? – Дубківський закрутив головою, наче почув якусь маячню, у яку не міг повірити. – Що?

– Наше кохання в минулому, – вона не посміхалася, вона дивилася на нього якимось чужим, холодним поглядом.

– Оксано, що ти верзеш? Припини! – він ще сподівався, ще це якийсь жарт.

– Я не кохаю тебе, – вимовила вона неквапливо і чітко. Не відводила погляду. Дубківський розгублено вирячився на неї. Він не чекав такого розвитку подій.

– Оксано, не жартуй так! Мені боляче це чути!

– Я не жартую.

– Як не жартуєш? Оксано! – Дубківський кинувся до неї, йому здавалося, що варто злитися у поцілунку з коханою, як все налагодиться. Але вона не дала себе обійняти, замість цього наставила на сотника пістолет. Такий невеличкий дамський браунінг, який подарував їй Боря. Бо ж часи були тривожні, злодіїв та бандитів повно, ось і озброїв кохану жінку для її ж безпеки.

– Не підходь, – попередила вона, і голос Оксани видався Дубківському дивовижно чужим та ворожим.

– Кохана, що трапилося?

– У мене є інший.

– Що? Як? – подиву сотника не було меж. – Як? – він перепитав, наче це було щось вкрай небувале.

– А так! Ти зник, невідомо, чи живий, чи ні! Скільки часу минуло!

– Ми ж присягалися чекати одне одного хоч все життя!

– Славко, ти був дитиною і залишився! Так не буває! Життя складніше за красиві слова!

– Але…

– Не наближайся! – вона знову наставила пістолет.

– Але…

– Просто йди звідси і не повертайся! Забудь про мене!

– Але…

– Все! Йди!

– Кохана, я не вірю! Ти розігруєш мене!

Дубківський схопився за думку, що Оксана жартувала, як за останню соломинку.

– Ти жартуєш, жартуєш!

– Ні. – Вона так подивилася на нього, що вмить погасила вогонь його надії.

– Але як ти могла? – тихо спитав він, розчарований, з розбитим серцем.

– Просто.

– Ми ж кохали одне одного!

– Я – навряд чи. Просто про це було приємно говорити. До того ж ти був так собі у ліжку. Тепер я це знаю.

– Що? Що ти таке верзеш? – обурився Славко.

– Що є, Славику, що є. Тебе вистачало в кращому разі на кілька хвилин. А потім ти лежав поруч і балакав, балакав, балакав, виливав мені у вуха свої дурні мрії. Кілька хвилин, це ж майже нічого, – посміхнулася вона і відчула, що хоче дошкулити Славку ще більше. Зник невідомо де, а тепер з’явився і вимагає кудись їхати. Ідіот! Дурень! Мазепинець!

– Оксано, ну що ти кажеш? До чого тут якісь хвилини, коли я кажу про кохання! Про найсвітліше в світі почуття! До чого?

– Кохання вимірюється в хвилинах. І твій результат жалюгідний, – вона хрипко засміялася. І Славко гостро відчув, що вона чужа йому, зовсім чужа. І що його кохання, сильне і світле почуття, перетворюється на чорну ненависть.

У цей час Ліберман повертався зі штабу. Настрій було зіпсовано, бо двоє полонених втекли і бозна, чи не вплине це на подальші плани комісарів! Це ж треба! Знайти таємний підземний хід! Мабуть, професор здогадався, він же дуже багато знав про Шпиля та його господаря. Ліберман узяв портсигар, запалив цигарку. Цей портсигар йому вручив сам Троцький. Дарчий надпис вигравіював якійсь майстер з полонених. Ліберман сховав портсигар у внутрішню кишеню шкірянки, палив. Думки поступово переходили з неприємностей на Оксану, от зараз прийде і знову буде її м’яти, в неї ж таке приємне, пружне тіло. Він знав багато жінок, але мусив визнати, що з Оксаною йому було найкраще.

Комісар зайшов через центральні ворота, перевірив охорону шпиталю, а потім вже алеєю пішов до будинку прислуги. Йому здалося, наче почув у хаті жіночий скрик, але не був певен. Поквапився до дверей, зайшов у будинок і побачив чоловіка. З пістолетом. То був Дубківський, який відволік увагу Оксани і забрав її дамський браунінг. Могла б бути біда, бо він був украй розлючений її словами, але тут зайшов Ліберман. Чоловіки миттєво впізнали один одного, комісар схопився за свій наган, а Дубківський вже вистрелив, бо тримав браунінг у руці. Потрапив у груди, Ліберман упав, Дубківський хотів вистрелити ще раз, щоб добити ненависного комісара, але на нього кинулася Оксана, закричала. Дубківський почув крики і тупіт охоронців зі шпиталю, які були стривожені пострілом та криком. Оксана зірвала з нього кашкет і почала дерти вуха. Дуже боляче! Сотник закричав, відштовхнув Океану і побіг геть з хати. На ґанку його помітив один з солдатів, вистрелив. Дякувати Богу – не встиг прицілитися, то не влучив. Дубківський стрибнув у темряву і щосили побіг геть.

Солдати не дуже й переслідували його, бо страшно було отримати кулю, та й спробуй спіймай уночі. Підбігли до комісара, біля якого бідкалася Оксана. У його шкірянці була дірка від кулі. Ліворуч, там, де серце. Солдати вже дещо бачили і зрозуміли, що це була смертельна рана. Дивно тільки, що крові не видно. Завжди при таких пораненнях бувало багато крові. Оксана плакала, тримала голову комісара на своїх колінах, цілувала його в чоло. Їй здавалося, що воно вже охололо. Перебирала його вуха, які тепер не здавалися такими вже огидними. Коли комісар зненацька відкрив очі.

– Припинити плач, – сказав спокійно і посміхнувся. Оксана перелякано подивилася на нього. – Чого ти? – спитав комісар, поліз у внутрішню кишеню і взяв звідти портсигар, у якому застряла куля. Пробила дарчий напис Троцького, але далі пройти не змогла. Ліберман здивовано закрутив головою. – Оце так подарунок товариша Троцького!

– Борю! – Оксана почала цілувати його, а солдати дивувалися, що от же пощастило жидку. Смертельне влучання, а там портсигар!

Між тим Дубківський біг містом, на якомусь пустирі застрибнув у чагарники, де хотів сховатися і трохи відпочити. Але перечепився ногами за якусь колоду і полетів шкереберть. Колода зненацька заверещала, то була не колода, а людина, що теж ховалася в кущах. Обидва вкрай перелякалися, тут ще проходив поруч патруль, солдати почули крик і побігли, тицяли у кущі смолоскипами, стали перевіряти пустир. З нього вибігли дві фігури, Дубківський і той другий, що закричав. Тікали, добігли до невеличкої річки, через яку був перекинутий вузенький місток. Попереду теж з’явився патруль, он смолоскипи горіли. Дві тіні кидаються під місток і застигають у воді, тільки голови з неї ледь стирчать. Солдати збіглися, світили смолоскипами, заглядали і під місток, але там нікого не побачили, бо обидва втікача пірнули у воду, трималися за водорості, щоб не випливти на поверхню. Нарешті солдати розбіглися уздовж річки, тоді втікачі ледь висунули з води голови і жадібно почали хапати ротом повітря.

Розділ 12

Спроба № 2

Чет у цю пору вже був за містом. Перемотав невеличку рану на руці і поспішав до крейдяних пагорбів на північ, де заліг Шпиль. Вийшов на дорогу, сподіваючись роздобути коней та зброю. Але війна ж, вночі ніхто не їздив. Спочатку швидко крокував, потім вже біг, бо думав про Міру у лапах чудовиська і хвилювався за неї. Вранці вже був біля пагорбів, зазирав у печери. Коли побачив з одної ноги Шпиля. Товсті і сильні, заляпані кров’ю чи самого велетня, чи вбитих ним червоноармійців. Чет обережно підійшов до входу в печеру і миті не вагався, поліз всередину, у вузьку щілину між тілом Шпиля та крейдяною стіною печери. Шпиль був такий величезний, що варто йому було ворухнутися і він розчавив би Чета. Але Чет вперто плазував до печери, колінами відчував калюжі чогось в’язкого. То була зчорніла кров Шпиля. Чет дивився у темряву і побачив Міру. В руці Шпиля. Велетень спав, але не випускав дівчину з кулака. Міра помітила Чета і ледь не скрикнула. Поглядом показала, щоб Чет тікав, бо ж тут було ризиковано. Чет показав, що без неї нікуди не піде. Вона показала на товстезні пальці Шпиля, що міцно тримали її, міцніші за будь-які ґрати. Шпиль застогнав і почав соватися, Чет ледь встиг вискочити з печери. Розумів, що голими руками велетня не здолаєш.

Побіг до річки, стрибнув з крутого бережка у річку, переплив її. Тут десь неподалік мусило бути село. Чет поспішав туди. Він був виснажений, ноги аж тремтіли, але не зупинявся, бо знав, що часу замало. Ось вже і городи, побіг кукурудзою, зазирнув у перший двір, прокрався до сараю, узяв там сокиру. Хоч щось. У наступному дворі почув коней в сараї. Вже краще. Озирнувся, прислухався. Та не було часу вичікувати. Зайшов до сараю. Там стояло трійко коней. Справні такі, доглянуті. Якраз те, що треба. Якось розтисне пальці Шпиля, забере Міру, а потім на коней і втечуть кудись далеко-далеко звідси. Надворі пролунав якийсь свист. Підозрілий. Чет обережно визирнув. Наче нікого. Треба було б почекати, щоб переконатися, що немає чого хвилюватися. Але Чет поспішав. Став виводити коней, і тут на нього кинули сітку, яка оплела його. Чет схопився за сокиру, але і розмахнутися не міг. Зверху стрибнули якісь чоловіки, вміло збили з ніг, притиснули до землі, заламали руки і зв’язали їх за спиною. Чет пручався, крутився, як навіжений, чоловікам було важко, але вони впоралися. Одягли на голову мішок, потім присіли трохи відпочити. Обговорювали ціну, яку отримають за Чета.

– Молодий, сильний! Менше десяти червонців і бути не може, – тихо гомоніли між собою мисливці, звичайні селянські хлопці, тільки що озброєні і вже з навичками досвідчених людоловів.

– Відпустіть мене! – захрипів Чет.

– Ти смієшся? Такий вилов! Зараз же війна, всі по хатах сидять, знаєш, як важко людину спіймати!

– Мені треба! Відпустіть! Краще ж для вас буде! – загарчав Чет, але хлопці тільки сміялися. Покурили і понесли кудись. Чет намагався вирватися, але схопили його вправні людолови, то зв’язали так, що тільки звивався, наче вугор.

– Диви, який неспокійний! – дивувалися.

– Може, по голові пригостити, щоб не смикався? – спитав один з людоловів.

– Ні, дядько непритомного не візьме. І за пошкодженого заплатить менше. Несемо, як є, – сказав старший. Далі тягли городами, потім принесли в якийсь двір.

– Ось, дядьку, – сказали хлопці і поклали Чета на землю. – Спіймали тобі раба.

Чиїсь чіпкі пальці почали мацати Чета, наче товар якийсь.

– Три червінці, – сказав хтось неприємним, трохи тремтячим голосом.

– Та що ви, дядьку! Молодий, здоровий, він же вам і десять років, і більше пропрацює!

– Жилавий, зламати його важко буде, – не погодився той, хто мав противний голос.

– Ну, дядьку, ламати ви вмієте, хоч кого зламаєте. За дев’ять віддамо.

– Три червінці. І штани нові.

– Дядьку! Нас же четверо! А ви оце нам одні штани!

– Одні штани і три червінці.

Торгувалися ще довго, нарешті зійшлися на п’яти червінцях і двох штанах.

– Ох, дядьку, і торгаш ви! Наче жид якийсь.

– Я ціну грошам знаю, ось і все. Несіть його вниз.

Чета понесли кудись сходами, потім поставили на ноги, одягли кайдани. Зняли мішок з голови. Він озирнувся. Якась маленька темна кімнатка. Його прикували до стіни. Так прикували, що ні сісти, ні лягти не міг.

– Ну бувай, хлопче, – сказали селяни і залишили Чета наодинці у темряві. Він одразу почав перевіряти стіни та кайдани. Але все міцно було зроблено. Чет закричав з люті. Смикався, але залізо було міцніше за нього. Прислухався. У цьому темному підвалі чутно було якийсь шум. Дивний шум. Чет не розумів, що це могло бути. Чет рвався, знову мацав стіни і кайдани. Так тривало кілька годин. Він навіть заснути не міг, бо ж був припнутий так, що міг тільки стояти. Намагався поспати стоячи, переконував себе, що треба відпочити. Як би там не було, що б не чекало попереду, а треба було відновити сили.

Він стоячи задрімав, згадав про Міру, почав вириватися та кричати від гніву. Мусив її врятувати з рук чудовиська, а замість цього потрапив оце до підвалу. Лайно! Бився у залізі, здер шкіру там, де кайдани тримали, але нічого не досяг. Поволі заспокоївся, далі дрімав, потім знову бісився, і так тривало довго, аж поки не прийшов якийсь чоловік років за п’ятдесят. Повісив гасову лампу, поставив металеве цеберко, в якому для чогось приніс купу жарин. І кочергу. Чоловік занурив кочергу в жарини, потримав там, а потім зірвав з Чета сорочку. Приклав до тіла вже розпечену кочергу. Шипіння, запах паленої шкіри. Чет застогнав і почав рватися у кайданах, чоловік посміхнувся.

– Ти ба не кричиш! Міцний ти. Ну нічого, і не таких ламали, – чоловік мав противний голос, це він купував Чета. Зараз знову занурив кочергу в жарини. І знову притиснув до тіла Чета. Засмерділо смаленим, Чет весь аж здригнувся, але і цього разу не закричав. Чоловік прибрав кочергу, поклав її грітися у жарини, а Чет перевів дихання.

– Що тобі потрібно? – захрипів Чет. А чоловік засміявся.

– Нічого.

– Навіщо ти мене катуєш?

– Так треба.

– Хто наказав тобі?

– Я сам собі господар, – чоловік знов приклав кочергу до Чета. – Ти мусиш стати травою, а для цього я випалю з тебе усе людське.

Чоловік посміхнувся і уважно спостерігав за Четом, чекав, що той нарешті закричить. Але Чет тільки зубами скреготав.

– Впертий який! – здивувався чоловік і прибрав кочергу від Чета. – Ну нічого. Зараз упертий, а завтра – трава.

– Трава? – захрипів Чет, якій не розумів свого ката.

– Трава. Он як вони, – чоловік відчинив залізні дверцята у стіні, які вели у велику, погано освітлену кімнату поруч. Там сиділи голі люди в ошийниках і старанно працювали. Хтось перетирав збіжжя на борошно, крутячи кам’яні жорна, хтось робив глиняні горщики, хтось ткав. Кілька десятків чоловік, що зосереджено працювали, не звертаючи уваги ні на що навколо. Люди, не схожі на людей, радше на якісь верстати. Чоловік закрив двері. – Скоро і ти станеш таким.

– Не стану! – заревів приголомшений Чет.

– Станеш. Біль, голод і змореність виснажать тебе, заберуть усе людське і ти станеш травою. Це не я вигадав, це – німці, а німці свою справу знають. Станеш, – посміхався чоловік і знов приклав розпечену кочергу до Чета. Той і цього разу не закричав, лише глухо застогнав, намагався скрутитися, але кайдани тримали міцно. – Та ти диви! Ач, який впертий! Ну нічого. Коли ти станеш травою, ти будеш вірним рабом і працюватимеш на мене так старанно, як тільки зможеш. Зрозумів? – чоловік знову занурив кочергу в жарини.

– Я знаю, де золото, – прошепотів Чет, який весь тремтів від опіків. Чоловік посміхнувся.

– Думаєш мене обдурити?

– Ціла валіза. З будинку барона фон Шпіла. Золото у зливках, золотий пісок і червінці, а ще купка діамантів, – хрипко розповідав Чет, сплюнув криваву слину. Він так стискував зуби, щоб не закричати, що тепер у нього був повний рот крові.

– Навіть не думай мене обдурити, – чоловік ще раз припік Чета кочергою і пішов, залишивши його у темряві. Чет тремтів, стогнав, а потім згадав про Міру і стиснув кулаки. Знову смикав кайдани. Не міг просто висіти на них, треба було щось робити, хоча б щось! Але кайдани були сильніші. Чет стогнав і ледь не плакав від відчаю. Бо Міра була в лапах чудовиська, а він зав’яз тут, можливо, навіть назавжди.

За деякий час чоловік повернувся, присвітив Чету в обличчя.

– Якщо у тебе було золото, якого біса ти прийшов до села і намагався вкрасти коней?

– За мною гналися червоні, я ледь втік від них, але втратив коней. То сховав золото у печерах за річкою, а сам пішов до села. Думав узяти двох коней, одного для валізи, бо вона занадто важка, і одного для себе. Але мене спіймали.

– Занадто важка?

– Я ледь тягнув її. Там багато золота. Пуди.

– І воно в печерах?

– Так, у крейдяних печерах за річкою.

– Якщо ти брешеш, я буду так катувати тебе, що ота розпечена кочерга буде здаватися тобі раєм. Ти розумієш?

– Так.

– Кажи, де саме сховав валізу.

– Ні.

– Кажи!

– Я міняю золото на волю. Веду тебе до скарбів, а ти відпускаєш мене.

Чоловік зареготав.

– Ти маєш мене за дурня? Думаєш, я не розумію, що ніякого золота немає, а ти все вигадав, щоб урятувати свою шкуру!

– Мою шкуру вже нічого не врятує, – Чет кивнув на опіки. – А ось зливки у валізі завдовжки у мою долоню. Ось такі завтовшки. – Чет показав пальцями скутої руки. – На них вибитий двоголовий орел. Червінці і пісок у шкіряних мішечках, а діаманти у металевій скриньці. Здоровезна чорна валіза з замком. Фон Шпіл, мабуть, хотів утекти з тими скарбами, але не встиг.

– То ти був у будинку фон Шпіла?

– Так.

– У тому, на пагорбі?

– Так.

– А велетень?

– Він спав. Я був уже далеко, коли він прокинувся і завив. Спробував мене наздогнати, але я заплутав сліди і зіштовхнув його спочатку з «вовчиками», а потім з червоними.

Чоловік ще раз подивився на Чета.

– Мені приводили кількох «вовчиків» і вони говорили, що дивізію розтрощив велетень. То, можливо, ти і не брешеш. І знаєш що? Я буду тебе катувати і ти все розповіси. Чи говориш правду і якщо так, то де сховав ті скарби. Коли людину ріжеш на смужки, вона все розповідає краще, аніж на сповіді, – чоловік узяв із-за спини гострий ніж. Чет посміхнувся. – Думаєш, що витримаєш?

– Червоні. Цілий полк поспішає до крейдяних пагорбів. Ти не встигнеш, – прохрипів Чет.

– Червоні?

– Полк Єрофеєва. І з ними ще два комісари з жидів.

Чоловік приставив до горлянки Чета ніж.

– Де ти сховав золото? Або ти скажеш зараз, або я приріжу тебе, наче вівцю! Кажи!

– Ні. Воля на золото.

Чоловік зробив рух ножем, і на шиї Чета виступило намисто крові.

– Кажи!

– Відпустиш, скажу.

– Я ж тебе заріжу, дурню!

– Воля, – вперто прохрипів Чет, наче не помічав ножа на власному горлі.

Чоловік вилаявся і таки прибрав зброю.

– Я ж уб’ю тебе, якщо дуриш, – він вибіг. Швидко повернувся, відстібнув Чета від стіни, додатково замотав руки мотузкою, щоб вже точно не вирвався. Повів нагору. Там була звичайна селянська хата. Хто б міг подумати, що ото таке підземелля було під нею? Чоловік допоміг Чету сісти на коня, без сідла. Сам сів на іншого, і рушили. Чоловік тримав руку на револьвері, ще й гвинтівка за спиною. Вискочили городами з села, пролетіли лугом і заростями лози. Бродом перейшли Ворсклу, вже їхали берегом. Почалися перші печери. – Де ти сховав?

– Здається, тут, – Чет кивнув на одну з печер.

– Здається? – підозріло перепитав чоловік.

– Там усередині повинна стирчати маленька гілка, я так позначив. Дивися уважно.

Чоловік стрибнув з коня, прив’язав його до деревця і поліз у крейдяну печеру. Чет теж стрибнув з коня, потім завалився на спину, просунув ноги між руками, щоб зв’язані руки були не позаду спини, а попереду. Підхопився і побіг у сусідню печеру. Позаду крики.

– Ах ти, суко! Де ти дівся? Виходь, я знаю, що ти тут! Виходь! – кричав чоловік. Мабуть, його крики почув Шпиль, він же був десь поруч. То он закрутився, загарчав, аж земля затремтіла. – Що це? – чоловік злякався, почав озиратися, крутився на місці, не знав, куди наставляти зброю. Чет вичекав, поки переляканий чоловік повернеться спиною, розігнався і стрибнув зі своєї печери. Збив ката з ніг, покотився з ним, впав у річку, там накинув кайдани рук на шию чоловікові і почав душити. Насідав, не випускав з-під води. Кат був міцний чолов’яга, пручався, намагався скинути Чета, двічі випірнав з води, але Чет знову кидався на нього і занурював у воду. Чет ревів, наче божевільний. І більше на поверхню не випустив. Судоми, і чоловік під водою завмер. Чет витягнув його на берег. Шукав по кишенях ключ від замка, яким були скуті його руки. Але ключа не було. Узяв з берега гвинтівку. Поставив ланцюг на дуло, пальцем ноги натиснув на гачок. Пролунав постріл, і руки стали вільні. Але постріл остаточно розбудив Шпиля. Він виліз із печери, ледь тримаючись на ногах, але Міру обережно держав у правій руці і не випускав. Чудовисько хиталося, але почвалало геть. Чет підскочив верхи до печери, а там вже нікого не було. Лише сліди. Чет поїхав за ними, скоро побачив Шпиля. Прицілився, але не вистрелив, бо ж Міра була у нього в руках. То заспокоїв коней, які відчували чудовиська і аж тремтіли, та їхав потроху слідом.

Десь за годину до пагорбів прибули і червоні. Комполку Єрофеєв з комісаром Ліберманом верхи, позаду торохтів панцирник комісара Люшкова і вози з кайданами, що привезли з Харкова. Також чани зі снодійним, яке повністю реквізували з міських аптек. Це Люшков вигадав.

– Якщо Шпиль став живий і його можна поранити, то приспати теж можна!

Єрофеєв обдивився спустілу печеру, у якій тільки і залишилося, що кілька калюж чорної крові.

– Втік, гад! – сказав Ліберман.

– Товаришу командиру, там вбитий один, – доповіли солдати. Єрофеєв поїхав туди, побачив мертвого господаря підземелля, який лежав на берегу.

– Хто такий?

– Та, мабуть, з сусіднього села. Сліди кінські звідти. Хтось його убив і поскакав он туди, – солдати показали напрямок, куди поїхав Чет.

– Шпиль теж туди пішов, – комполку здогадувався, хто може слідкувати за Шпилем. – Рота нехай зайде в село, подивіться, що там, – Єрофеєв не любив залишати позаду загадок, щоб не отримати удар у спину. – Полк, за мною!

Загін рушив за Шпилем. Той, поранений, вже не стрибав, а ледь тягнув ноги. Кожен крок давався йому все важче. Чет давно обігнав його і їхав попереду, вже зрозумівши, що Шпиль прямував до будинку на пагорбах. А загін Єрофеєва якраз наздоганяв Шпиля.

– Товаришу комполку, велетень попереду! – доповіла розвідка. Єрофеєв став дивитися на Шпиля у бінокль.

– Ну що, Борю, що будемо робити? – спитав Єрофеєв.

– А ти що б порадив? – Ліберман вже бачив, на що здатний Шпиль, то намагався бути обережним.

– Та що, вести далі. Хай заляже, а потім вже снодійним закидаємо його.

– Може, краще зараз атакувати? Диви, як він хитається, здається зовсім без сил. А то відлежиться трохи, спробуй тоді його візьми. Зараз Люшкова спитаємо.

Комісар вже приторохтів на панцирнику, а ось обоз відстав.

– Генріху, що будемо робити? – спитав Ліберман і подав Люшкову бінокль. Той уважно дивився з хвилину.

– Ледь чапає, зараза.

– Ага.

– І баба у нього в руці.

– Так.

– Атакуємо, – наказав Люшков. Він боявся, що зникне десь чудовисько, якщо не спіймати його зараз. – Стріляти по ногах, щоб не втік. А тулуб і голову бережіть. Нам він живий потрібен. Повалити його, а там снодійне підвезуть. Все зрозуміло?

– Товаришу комісаре… – втрутився невдоволений Єрофеєв.

– Що?

– Він то, може, і хитається, але сили в нього багато. Великі втрати будуть.

– Комполку, а ти хотів революцію без втрат робити? Не буває так! За прийдешню перемогу світової революції треба платити зараз і платити кров’ю. Вперед! Схопити чудовисько!

Єрофеєв заскрипів зубами, але виконав, що сказали. Надіслав кінноту обігнати Шпиля, зустріти кулеметним вогнем з тачанок.

– По ногах бийте, щоб завалити! По ногах! – кричав комполку. Далі мусила підійти піхота. У крайньому випадку і гармати є. – Вперед!

Кіннота з тачанками швиденько обійшла Шпиля і зайняла позиції. Ось вже дивилися в його бік кулемети з тачанок, а велетень плентався, хитався, наче п’яний.

– Вогонь! – кулемети почали стріляти по ньому. Шпиль хотів втекти від них, почав відступати, але побачив позаду піхоту, яка теж відкрила вогонь. Шпиль заричав, притиснув Міру до себе, щоб захистити від куль. Круг оточення навколо нього швидко стискався. Шпиль сів і розгублено дивився на нападників. Потім лівою рукою загріб землі, виривши глибоченьку яму. У цей окопчик обережно поклав Міру, а сам двома руками зліпив з землі грудку десь діаметром у метр. Замахнувся і пожбурив її у бік кінноти. Грудка полетіла каменем і збила одну з тачанок, розтрощила її незгірше, аніж снаряд. Шпиль зліпив і кинув ще одну грудку і ще одну, він вибивав тачанки з кулеметами, наче глечики з тину.

– Гармати до бою! – наказав Єрофеєв, який зрозумів план Шпиля. Але запізно, він вибив вже всі тачанки, які були з кіннотою, і ось вже біг на неї. Два ескадрони кинулися в атаку, стріляли, але Шпиль не звертав уваги на кулі, розкидав вершників у різні боки, наче вітер тополиний пух. Йому було важко, він гарчав, але продовжував убивати, не зупинявся і на мить. На кого не вистачало рук, тих рвав і перекушував навпіл своєю страшною пащею. Залишки кінноти почали тікати від роз’ятреного чудовиська.

– Піхоту вперед! – закричав Люшков, але Єрофеєв не виконав наказ.

– Ставте мене до стінки, а знищити полк не дам! Шпиль зараз всіх розмете! – твердо сказав Єрофеєв, ледь рухаючи побілілими губами. Хотів наказати, щоб стріляли гармати, але Люшков заборонив, злякався, що снаряди вб’ють Шпиля. Командири лаялися між собою, а чудовисько тікало.

– Впустили, впустили! – волав Люшков.

– Він іде в будинок на пагорбах, – сказав Ліберман, який подивився на мапу. – Там ми його і візьмемо, – він хотів заспокоїти Люшкова і Єрофеєва, які готові були вбити один одного. – Припиніть! Який приклад даєте солдатам?

Шпиль неспішно віддалявся, загін червоних залишився, щоб поховати загиблих. Чет дивився за цим здалеку, а потім поїхав за Шпилем. Той плентався до самого вечора, ось вже і Шпилівка, он будинок на пагорбах. Треба було обходити болота, але Шпиль чомусь зупинився. Чет подумав, що сили залишили чудовисько, а воно несподівано узяло розбіг. Важко стрибнуло і таки перелетіло через болото. Нехай і плюхнувся у воду, але вже при березі, виліз і почав дертися на пагорб. Не зупинявся. Мабуть, знав, що якщо зупиниться, то не знайде сил лізти далі. Чет дочекався, поки чудовисько вилізе на пагорб, і поїхав в об’їзд. Ледь тримався у сідлі, виснажений та блідий. Але не зупинявся.

На пагорбі був, коли вже остаточно стемніло. Залишив коней за огорожею, сам тихенько пройшов до будинку. Почув у підвалі Стогони. То поранений Шпиль. Міра щось говорила йому. Вона принесла згори простирадла, знайшла спирт і тепер обробляла рани. Вона вміла це робити, зупинила кров, уклала чудовисько, хотіла піти, але Шпиль узяв її в руку. Міра намагалася показати, що їй незручно. Тоді Шпиль запхав її до кімнати, де стояв сейф, а сам ліг так, що привалив двері своїм тілом. Тоді вже заснув. Тривожно. То стогнав, то гарикав.

Чет спустився вниз, тримаючи гвинтівку напоготові. У підвалі було темно, Чет нічого не бачив. Піднявся нагору, тихенько зірвав штори, пошматував їх на смуги, які зв’язав у мотузку. Прив’язав один кінець до верху великої шафи з посудом. Мотузку протягнув униз. Щосили смикнув. Сервант гучно гепнувся на підлогу. Шпиль прокинувся, загарчав і поліз на гору, ледь не розчавивши Чета, який наче влип у стіну. Шпиль виліз з підвалу, почав оглядати будинок.

– Міро! – покликав пошепки Чет.

– Я тут! – вона відчинила двері.

– Тікаємо! – схопив її за руку, але Шпиль вже повертався. То довелося Чету ховатися у кімнаті. Шпиль відчинив двері, зазирнув, побачив Міру, яка посміхалася йому і махала рукою. Заспокоївся, задоволено мугикнув. Потім принюхався. Чет у цю мить ховався за дверима, зовсім поруч з чудовиськом. Міра заговорила до чудовиська. Не заговорила, а замугикала, як матір до немовляти, без слів, просто якісь приємні звуки. Шпиль посміхнувся, задоволено дивився на Міру, а потім зачинив двері, привалив їх своїм тілом і заснув.

– Чете!

– Міро!

Вони обійнялися і жадібно цілувалися.

– Я не могла втекти. Шпиль не пускав.

– Я не міг прийти раніше.

– Що далі?

– Може, є якийсь вихід звідси? Таємний.

Вони шукали, перевіряли і стіни і стелю, але вихід, здається, був тільки один, і його закрив собою Шпиль. Вони покинули нишпорити в кімнаті, їм і без цього було чим зайнятися.

Вранці загін червоних підійшов до будинку на пагорбах. Розвідка доповіла, що чудовисько спить у підвалі. Туди принесли снодійне, звичайний хлороформ. Просто вилили до підвалу і втекли. Почекали хвилин десять.

– Тепер можна подивитися, що там, – комісар Люшков узяв протигаз. З ним пішли Ліберман і ще кілька солдатів. – Комполку, залишаєшся нагорі. У випадку, якщо чудовисько нас знищить, приймаєш командування на себе. Треба схопити його. Вбивати тільки в крайньому випадку, коли буде небезпека його втечі. Шпиль або буде служити революції, або його не буде. Головне, щоб ним не скористалися контрреволюційні елементи, – наказав Люшков.

– Слухаюсь, – кивнув Єрофеєв. Вони вже поговорили між собою і вирішили забути минулі образи та звинувачення.

Комісари в протигазах пішли до підвалу. Запалили там ліхтар. Шпиль спав. Люшков торкнувся його, перевіряв сон, але той виявився міцним. Комісари піднялися.

– Провітрити там усе і закувати його, – наказав Люшков.

– А там, окрім Шпиля, нікого немає? – спитав Єрофеєв, який помітив біля огорожі двоє припнутих коней. Хтось на них приїхав і залишився.

– А хто там повинен ще бути? – спитав Ліберман.

– Ну, дівка та, – про Чета Єрофеєв вирішив не згадувати.

– Ні, здається більше нікого. Велетень міг убити ту дівку. Давайте, несіть залізо! Швидше! – підганяв Люшков.

У підвал занесли величезні металеві кайдани, зв’язали спочатку ноги, потім руки Шпиля, який був непритомний.

– А хтось же йому рани обробив, – дивувалися солдати. Їм швидко ставало зле, бо ж у повітрі було ще багато хлороформу, але їх змінювали і робота не зупинялася. Ось вже Шпиль був сповитий у залізо.

– Тепер треба його витягти! – наказав Люшков.

Шпиля обв’язали двома товстими морськими канатами в які впряглися по сотні бійців у кожний.

– На раз-два! Раз-два! – Ривок, і Шпиля ледь зсунули з місця.

– Коней давайте! – Люшков зрозумів, що самотужки солдати не справляться.

Впрягли і кілька десятків коней, підпирали тіло велетня палями, сяк-так витягли Шпиля з підвалу. Чудовисько тільки стогнало, але не опритомніло.

– Треба стягнути його з пагорба, а там вже повантажимо на вози, – сказав Люшков.

Шпиля потягнули вниз. Він був дуже важкий, але вниз – не вгору. Сяк-так тягли. Після Шпиля на дорозі залишалася глибока канава. Поки всі тягнули Шпиля, з підвальної кімнати обережно вийшли Чет та Міра. Піднялися нагору, там вислизнули через вікно. Сховалися на крутому схилі, потім прокралися до дороги. Вона ж єдина вела з пагорба. Ось Чет побачив, як один з червоноармійців відійшов до вітру. Схопив бідолаху і скрутив шию, солдат і крикнути не встиг. Чет зняв з нього одяг і швиденько увібрався солдатом.

– Товаришу, допоможи, – попросив Чет ще одного солдата.

– Що? – той підійшов, і ось вже був одяг для Міри. Два червоноармійці з гвинтівками за плечима почали спускатися дорогою. Допомогли штовхати Шпиля, ось вже і вниз спустилися. Там на велетня чекав спеціально зроблений віз, скручений з кількох звичайних. На ньому і планували повезти до станції в Охтирці, де вже чекав паровоз із кількома броньованими вагонами і вантажною платформою.

Чет з Мірою потроху відходили від натовпу червоноармійців. У них був простий план: вкрасти коней і втекти. Хороший план, але Міру зненацька схопив за руку Жникін. Він був з ножем, у брудному переднику, бо ж заслали його на кухню чистити картоплю бійцям на обід. Він ото сидів зі своїм пожовтілим обличчям, чистив і дивився навколо, коли побачив молодого солдатика, який видався йому чимось знайомим. Схопив за руку й одразу впізнав.

– Ах ти ж суко! – тільки і встиг крикнути, як покотився, отримавши від Міри стусана, але тривогу підняв, і ось вже всі наставили на Міру гвинтівки.

– Стійте! Не стріляти! – крикнув Чет. Він був біля комісара Люшкова, приставив йому його ж револьвер до голови. – Відпустіть нас, і комісар залишиться живий!

Сам Люшков мовчав. Тільки зубами скрипів, дратувався, що ось так по-дурному вийшло все.

– Добре, Чете. Відпустимо. Беріть по коню і тікайте. Але дивися, Чете, якщо щось із комісаром станеться, ми ж не відстанемо, – це Ліберман узявся керувати.

– Знаю, – кивнув Чет. Міру відпустили, вона узяла двох коней. На один застрибнула сама, на другого всівся Чет з комісаром. Помчали геть. Метрів за триста Чет скинув комісара на землю.

– За ними! – крикнув Ліберман. І залишки кінноти, кілька десятків, пустилися у гонитву. Ліберман помчав до товариша.

– Як ти, Генріху?

Люшков вже підвівся, тримався за бік.

– Та добре. Сучі діти, вже вкотре нас дурять! – комісар аж кулаком пригрозив услід Чету. – Ну нічого, головний улов наш. Повезли його до Охтирки.

Шпиля повантажили на величенний віз, впрягли всіх коней, які були, ще й солдатів приставили з боків пхати. Ось так і поїхали.

Між тим Чет та Міра потроху відривалися від погоні, яка не дуже-то і намагалася їх наздогнати, бо всі знали, як ця парочка стріляти вміла. Але попереду з’явився загін кінноти.

– Махновці! – закричали червоні і почали зупиняти коней. І помчали назад до своїх. Чет та Міра узяли ліворуч. Сподівалися, що махновці не спокусяться двома вершниками, будуть переслідувати більший загін. Але махновці пустилися за ними. Десь сотня, а основна маса посунула далі, щоб розбити червоних.

– До бою! – закричав Єрофеєв, коли почув про махновців. Солдати розсипалися обабіч дороги, почали рити хоч якісь окопчики. Он вже і гармати встановили, а кулемети комполку тримав при собі, бо ж махновці хитрі, можуть ударити в лоб, а можуть з боків.

– Під Шпиля треба вибухівку підкласти! – наказав Люшков.

– Навіщо?

– Якщо не втримаємося, то висадити його в повітря. Щоб махновцям не дістався! Або революції, або нікому!

Єрофеєв наказав покласти під віз зі Шпилем ящик динаміту.

– Оборону тримати і не тікати! Побіжите, то посічуть вас, наче капусту! – гримів комполку.

Чет та Міра тікали полем, махновці почали по них стріляти і поступово наближалися, бо коні в них були свіжіші. Широко розкинулися степом, поступово обходили з боків. Чутно було, що позаду почався бій. Постріли гармат, дріб кулеметів, а потім і Шпиль заревів, прокинувся таки. Тут ще у небі аероплан заторохтів. Летів собі, а потім побачив погоню і повернув, ось наче завис на Четом та Мірою. Чет вже стріляти зібрався, ще у війну він один німецький аероплан збив пострілом з гвинтівки «манліхер», коли з кабіни визирнув пілот і помахав рукою. Чет би, може, і не впізнав, але тут з авіатора злетів кашкет, і на вітру почали полоскатися великі червоні вуха.

– Та це ж Дубківський! – крикнула Міра. Він махав їм, що треба брати ліворуч. І сам туди полетів. Чет із Мірою узяли ліворуч, утратили у відстані, ось вже махновці наблизилися і почали стріляти. Влучили в коня Міри, та вже летіла на землю, але Чет підхопив її, посадив поперед себе. Вони влетіли у невеличкий гайок при дорозі, проскочили його і знову опинилися на полі. А там якраз сідав аероплан Дубківського. Чет та Міра помчали до нього, зістрибнули з коней, літак почав потроху розганятися. Але махновці були швидші, то Чет і Міра почали стріляти. Збили кількох, тільки тоді переслідувачі почали зупиняти коней. Аероплан же важко відірвався від землі і почав потроху набирати висоту.

– Де ти взявся, чортяко? – закричала Міра, яка перезаряджала наган.

– Та ось лечу – бачу, знов тікають. Дай, думаю, допоможу, а то ж не втечуть, – зареготав Дубківський. Його очі горіли радістю і через авіаційні окуляри.

– А це що ще таке? – спитав Чет, який розгледів у аероплані дві валізи. Ті самі, що узяли з будинку фон Шпіла!

– А то золото! – гордо промовив Дубківський.

– Звідки? – в один голос спитали Чет та Міра.

– Та я ж батька зустрів. Під мостом, – почав розповідати сотник.

Під мостом у Охтирці, де двоє ховалися від патрулів червоних, сиділи тепер у тиші.

– Ти хто? – тихенько спитав Дубківський свого товариша по схованці.

– А ти хто? – спитав товариш. Дивно, голоси видавалися один одному знайомими.

– Славику? – нерішуче спитав професор Бар-Кончалаба.

– Тату? – здивувався сотник.

– Славку!

– Тату!

Вони дуже зраділи, кинулися обійматися. А потім згадали про образи і відсахнулися один від одного. Сиділи мовчки, потім Дубківський почав говорити батьку про свої образи. Той просив вибачення, сиділи далі, аж забули, що людині у воді не місце. Та й світати потроху починало, треба було тікати.

– Славку, ходімо.

– Нікуди я з тобою не піду! – аж засичав Дубківський, який ще батька не вибачив. Але з-під мосту виліз, бо що там було ще робити.

– А куди ти підеш? – спитав професор.

– Куди треба!

– Куди?

– Чорта грабувати!

– Кого? – спокійно перепитав Бар-Кончалаба, анітрохи не здивований.

– Чорт одну валізу з золотом червоним віддав, а одну собі залишив. У червоних не забереш, її цілий полк охороняє, а ось у чорта спробувати можна, – пояснив Дубківський свій зухвалий план.

– Добре, чорта так чорта. Ходімо, – кивнув Бар-Кончалаба.

– Куди? – здивувався Славко, який не знав, де дідуся шукати.

– За скарбами. Допоможу я тобі.

– Вислужитися хочеш?

– Ні, я заради України, – запевнив професор.

– Та брешеш же!

– Ні, хіба ж про таке брешуть? Багато думав я і ось зрозумів, що неправий був, коли Батьківщину забув, – вимовив професор урочисто, після чого ще і витримав прискіпливий погляд сина.

– Ну добре, тоді ходімо, – кивнув сотник.

Вони пішли з міста, по дорозі зайшли до церкви на окраїні. Церква стояли покинута, бо панотця давно вже розстріляли і молитися заборонили. Бар-Кончалаба заліз у будинок панотця. Там все, що могли, вже забрали грабіжники, але професор знайшов кілька свічок, хрестик дерев’яний та горщик води свяченої.

– Навіщо це, тату? Краще зброю б десь узяти, – засумнівався здивований діями батька Дубківський.

– Там, куди ми ідемо, зброя не допоможе, – відповів Бар-Кончалаба, і син його послухав. Вже по обіді знайшли хутір в степу. Попросили у бабусі організувати зустріч з дідусем. Бабуся відмовилася, червінців хотіла, а де ті червінці? Тоді Бар-Кончалаба несподівано вправно повалив бабусю на підлогу і зв’язав мотузкою руки.

– Нічого собі! – ошелешено прошепотів сотник. – Звідки такі навички, тату?

– Синку, я ж чудовиськами займався. Там треба метким бути, інакше з’їдять, – спокійно пояснив професор і став капати на мотузку воском з церковних свічок.

– А це для чого?

– Щоб не перегризла, – пояснив професор.

– Ну ви, тату, даєте! – здивувався Дубківський, який не підозрював за батьком такої здатності до хитрощів. – А далі що?

– А далі в піч полізли, сину.

– Навіщо?

– До дідуся в гості.

Бар-Кончалаба недаремно вивчав місцевих чудовиськ, то дещо про нечисту силу знав. Ось і тут був правий. Опинилися у дідуся під землею, наставили на нього хрест, свяченою водою трохи пирснули, і віддав він скарби. Знов-таки зв’язали, свічкою покапали, щоб не перегриз.

– Але ж у чорта одна ж валіза залишилася? – здивувалася Міра. – Другу він же червоним віддав!

– Ага, віддав! – зареготав Дубківський. – Червоним він залізо фарбоване віддав, а не золото! У схожій валізі, а ті, що зі скарбами, обидві собі залишив! Це тато його розколов, я б не дотумкав до такого!

– А професор де? – спитав Чет.

– Та залишився, сказав, що хоче достеменно дослідити річку Снів. Я йому пропонував зі мною їхати, але він не схотів. Дуже вже любить чудовиськ своїх, – легковажно сказав Дубківський.

Ось вони з батьком стояли у полі. Дубківський тримав вуздечки двох коней. Один був для себе, на другому – скарби у валізах.

– Славку, ти так далеко не заїдеш. Дороги перекриті. То їдь до Охтирки, там спробуй аероплан захопити, яким мене привезли, – порадив професор. – Теж ризиковано, але шансів більше. Аеропланом ти зможеш кілька десятків верст зробити. Тільки палива побільше візьми. Воно там у них у каністрах.

– Добре, тату, дякую за пораду. Може, зі мною таки поїдете?

– Ні, Славку, залишуся тут, буду другу книгу писати, про річку Снів. Цікаві місця, дуже цікаві.

– Ну, як знаєте.

Вони дивилися кудись убік, потім мовчки обнялися, Дубківський сів на коня і поїхав геть. Професор довго дивився йому услід, на очах Бар-Кончалаби були сльози. Потім він неквапливо почвалав у протилежний бік. Ішов і плакав. За півгодини назустріч йому вже мчали чорні вершники, послані дідусем наздогнати зухвалих грабіжників. Професор зупинився, перехрестився, став читати молитви і чекати на свою смерть. Чорні вершники проштрикнули його своїми списами і відвезли тіло дідусю, який знай собі все чистив кукурудзу, хоч насправді то душі людські були, а не початки.

– Я до Охтирки доїхав, дивлюся, а полк з міста пішов! За вами та Шпилем! – розповідав далі Дубківський. – Я до аероплана, а там тільки два солдатики, і сплять обидва. Я їх зв’язав і полетів.

– А де ти навчився літати? – спитала Міра.

– У Києві. Я ж готувався Україні служити, техніку вивчав, бо ж за технікою майбутнє! І я хотів бути до майбутнього готовим! – похвалився Дубківський.

– Зачекай. Але тобі ж з Охтирки на захід летіти, а ми на сході, – сказав Чет, який розбирався в мапах ще з війни.

– Так я ж в Охтирку з валізами не поперся. Щоб не втратити їх по дорозі. Сховав, оце прилетів, забрав, зібрався летіти туди, де наші, а тут вас побачив.

– Шпиль! – зненацька закричала Міра. Сотник смикнув кермо літака і той різко завалився праворуч. Здоровезна рука Шпиля, який знову порвав всі кайдани, розкидав червоних, нагнав махновців та побіг за Мірою, просвистіла зовсім поруч. Якби він поцілив, то легко збив би аероплан, як людина збиває вертуху.

– Вище давай! – закричав Чет, який побачив, як Шпиль гепнувся на землю, покотився, але підхопився і знову побіг, зараз ще збирався стрибнути.

– Не можу! Навантажені дуже! – закричав Дубківський.

– Валізи за борт! – Чет спробував викинути одну.

– Не можна! Скарби потрібні Україні! – заперечив Дубківський.

– Він знищить нас! – закричав Чет.

– Ці скарби належать Україні! – не погодився Дубківський.

– Не сперечайтеся! – втрутилися Міра. Вона узяла з валізи пару мішечків з золотим піском. Коли Шпиль знову стрибнув, кинула йому прямо в очі. Рука Шпиля прорізала повітря десь зовсім поруч, аероплан аж розвернуло, але Дубківський втримав його. Шпиль же впав на землю, підхопився, спробував бігти, але геть нічого не бачив, бо золотий пісок насипався в очі. Шпиль заревів, він все одно біг, врізався у дерево, у великий дуб, що ріс серед степу. Збив його, розтрощив, перечепився і покотився. Підхопився, знову біг, ще раз впав у калюжу. Всівся промивати очі. Тим часом аероплан стрімко віддалявся. Коли Шпиль відкрив очі, аероплана вже було не чутно і не видно.

Тим часом залишки полку Єрофеєва відійшли до села, де Чета продавали. Там закріпилися на випадок, якщо махновці знову підуть в атаку.

– Шпиль утік. Кудись на захід. Вже і земля не тремтить, мабуть, далеко, – доповідали солдати. – А ми тут знайшли дещо.

Єрофеєва відвели до підвалу, того самого, в якому катували Чета. Там і далі працювали люди, не схожі на людей. Єрофеєв заговорив до них, питає, хто вони і як тут опинилися, але люди не помічали його. Працювали і працювали, наче неживі, наче механізми. Комполку хапав їх, струшував за плечі, але дарма. Вони не звертали на нього уваги і намагалися будь-що працювати.

– Дивні, я ще таких не бачив! – Єрофеєв повів до підвалу комісарів. Вони здивовано дивилися.

– Що це з ними? – спитав Ліберман.

– Та звідки ж я знаю? – знизав плечима комполку.

– Треба допитати місцевих, – наказав Люшков.

Місцеві розповіли все, що знали.

– Голод, катування і темрява? – перепитав Люшков.

– Ага, а ще сонця їм не можна бачити. І неба. Від цього сумувати починають. А так сидять у підвалі на ланцюгу і працюють собі, – розповів один із селян. – Це дядько Григорій таке влаштував ще до революції. У німців навчився, щоб ото так рабів з людей робити.

– Як же цікаво! – захопився Люшков.

– Що цікавого, Генріху? – не второпав Ліберман.

– Як це що! Невже не розумієш?

– Ні.

– У країні тисячі, сотні тисяч ворогів радянської влади! Ми їх розстрілюємо, це вихід, але який нам з того зиск, окрім спокою? А можна ось так же перетворювати ворогів революції у рабів і хай працюють на користь комунізму!

– Якось недобре це, – засумнівався Ліберман.

– Це класова боротьба! – відрізав Люшков. – Вороги мусять або померти, або працею служити революції! І це дуже дієвий метод перековки! Всю контру, всі соціально-ворожі елементи можна під контролем тримати і ще користь для перемоги всесвітньої революції мати! Уявляєш, скільки всього можуть зробити сотні тисяч таких робітників! А утримувати їх коштує копійки! Тут же навіть на охорону не треба витрачатися! Та це скарб, не гірший за те золото!

– Ну не знаю, – скривився Ліберман.

– Що там знати! Провести допити місцевих, дізнатися всі подробиці. Як катувати, чим годувати, ну і так далі. А я буду в Москві ставити питання про поширення цього досвіду всією країною. Думаю, що досить вже сподіватися на всіляких чудовиськ. Що дракон, що Шпиль виявилися абсолютно неконтрольованими! А от з переробки ворогів революції на її робітників користь буде неабияка! – Люшков був у захваті, радів, що його поїздка до Охтирки матиме користь для революції.

Між тим, аероплан летів. Позаду лунало ревіння Шпиля, але воно ставало все тихішим. Дубківський впевнено керував літаком, Чет та Міра цілувалися на задньому сидінні.

– Гей, тихіше там! А то аероплан розвалите! – жартівливо крикнув сотник на парочку.

– А де твоя кохана? – спитала Міра. – Вона ж наче в Охтирці була?

– Померла від тифу, – збрехав Дубківський.

– Вибач.

– Та нічого, життя триває. – Дубківський намагався посміхнутися, але виходило це в нього не дуже добре. Він сумував за Оксаною, але що він міг зробити, коли вона зрадила його. І нехай! Служитиме Україні, вона буде дамою його серця! Дубківський закрутив головою, на очах у нього виступили сльози. Сильно вже любив він Вітчизну.

Розділ 13

Що далі

Життя їх склалося по-різному. Чет та Міра дісталися до Англії, а звідти подалися до Австралії, де згодом купили ферму. Дубківський осів у Празі, де спочатку займався політикою, а потім почав працювати у цирку.

Так, у цирку. Дубківський на сцені показує різні фокуси, а потім знімає циліндр і демонструє свої величезні вуха. Публіка у захваті, вибухає оплесками. Дубківський вклоняється і махає вухами, наче птах крилами. На сцену летять букети. Афіша «Людина з найбільшими вухами у світі» з портретом Дубківського і смішному улипнутому костюмі. Виглядає так, що золото він віддав Україні, але це їй не допомогло.

Улітку 1945 року за Дубківським прийшли з НКВС, яке тоді провадило арешти у Празі, видаляючи ворожі елементи. Хтось і сказав про циркача, який у двадцяті часто виступав на мітингах, де таврував радянську владу, а в часи окупації смішив німецьких офіцерів, щоб не відправили до концтабору, як каліку.

Дубківський сидить за столом у гримерці. У двері до нього стукають озброєні люди, кричать російською, щоб відкривав. Нарешті виламують двері, заскакують до кімнати, бачать Дубківського, який спокійно сидить за столом.

– Руки догори! – кричать йому енкавеесники і наставляють пістолети та гвинтівки. Дубківський піднімає обидві руки.

– Всі зайшли? – спокійно питає колишній сотник.

– Всі! Ми арештуємо вас, як ворога народу! Вставай, вухастий! – говорить один з прибулих. Інші бачать, що арешт буде легкий, опускають зброю.

– А ось ображати мене не треба, – каже Дубківський. Робить рух ногою, у столі випадає планка, там видно кулеметний ствол, який починає плюватися вогнем. Дубківський з піднятими догори руками січе з кулемета, поки всі енкавеесники не падають. Тоді Дубківський встає. Виявляється, що руки, які він підняв догори, несправжні, з дроту. А справжніми він стріляв з кулемета. Підводиться з-за столу, бере чергову валізку, яку підготував, ще як тільки Червона армія наближалася до Праги, переступає через трупи.

– Думали, так легко взяти Дубківського! Та я ж фокусник! – каже він і сміється. Тікає геть. І з цирку, і з Праги, і з Чехії.

Комісар Генріх Люшков зробив блискучу кар’єру. Спочатку займався промисловим шпіонажем у Німеччині, потім керував НКВС, спочатку в Азовсько-Чорноморському краї, а потім на Далекому Сході. Там організовував репресії. Тільки у 1937–1938 роках у Далекосхідному краї було репресовано 250 тисяч чоловік, з них 7 тисяч розстріляно. У Середню Азію були депортовані близько 200 тисяч корейців. За ці заслуги Генріху Люшкову був вручений орден Леніна.

Банкет з нагоди нагородження у найкращому ресторані Владивостока. Стіл, уставлений різними стравами, серед яких виділяються блюда з величезними крабами і фарширована рибина у два метра завдовжки. У голові столу стоїть з келихом сам Генріх Самуїлович. Він майже не постарів, такий самий моложавий, з чорним сторчкуватим волоссям без сивини. У нього впевнений погляд і веселі оченята. Тримає в руках келих з шампанським і обводить поглядом гостей.

– Я дуже радий і гордий, що своєю службою нашій радянській батьківщині зміг заслужити цей орден. Але я знаю, що мої заслуги і здобутки – то ніщо у порівняння з заслугами і здобутками нашого дорогого вождя Йосифа Віссаріоновича Сталіна!

Усі гості дружньо підводяться і починають аплодувати.

– І ось за нього я і піднімаю цей келих! – Люшков випиває шампанське до дна, і всі гості роблять так само. Не можна залишати на сльози, коли п’єш за Сталіна. За таке і посадити можуть.

У середині 1938 року, в рамках боротьби з людьми наркома Миколи Єжова, у Владивосток прибули високопосадовці НКВС Лев Мехліс та Михайло Фриновський.

– Генріху! Ми виявили деякі порушення у роботі місцевих чекістів. Але в цілому керівництво задоволено твоїми результатами, – каже Мехліс Люшкову. – Тебе забирають до Москви. На підвищення! Посада заступника наркома! Ти не радий?

І Мехліс, і Фриновський уважно дивляться на Люшкова. Той починає посміхатися.

– Звісно радий! Я готовий працювати будь-де, якщо це потрібно партії! Радий, дуже радий! Москва, як я скучив за Москвою. Чесно кажучи, тут трохи вже вкрився мохом, у цій провінції.

– Ну і добре, Генріху. А тепер ходімо пообідаємо. Увечері вже літак. Полетиш з нами, а потім перевезеш родину.

– Ідіть самі, я після вчорашнього і думати про їжу не можу. Якщо сьогодні їхати, то треба владнати кілька справ. Москва! Господи! Я готовий працювати там, де скаже партія і товариш Сталін! Але Москва, як я радий, що їду до Москви.

Мехліс і Фриновський ідуть, Люшков сідає за стіл. З годину дивиться пустими очима бозна-куди. Потім бере зі столу службовий пістолет. Смикає затвор, приставляє ствол до скроні, Сидить так кілька хвилин, Потім дивиться на фотографію в ящику, що лежала під пістолетом. На фотографії його дружина і донька. Щасливі, посміхаються. Люшков крутить головою і відкладає пістолет. Бере слухавку телефону.

– Машину мені. Їду у відрядження на кордон, треба проінспектувати діяльність прикордонників.

Далі телефонує дружині. Хоче сказати, щоб збирала речі. Але дружини немає вдома, вона разом з донькою гуляє уздовж океану. Люшков збирає документи. Кілька тек. Знову і знову телефонує додому, але ніхто не бере слухавки. Виходить з кабінету, спускається сходами. Посміхається, він ззовні веселий і безтурботний. Каже одному з підлеглих, що їде до Москви на підвищення.

– То будете в столиці, заходьте у гості! – Люшков зображує щастя.

Його вітають. Сідає в службову машину, наказує заїхати додому. Але жінки все немає. Їдуть у парк, потім на набережну, але розминаються по дорозі. Люшков дивиться на годинник, нервово палить. Потім спльовує.

– Нехай, їдемо на кордон!

За кілька годин Люшков вже на заставі. Командир доповідає про ситуацію на ввіреній території. Витягнувся перед Люшковим, хвилюється, бо ж знає, що це за звір. Володар краю! Казали, що заступник командувача Тихоокеанським флотом посварився з цим Люшковим з-за якоїсь телефоністочки. І за два місяці був розстріляний, як японський шпигун. Заступник командувача флоту, а цей Люшков перекусив його і виплюнув, наче й не помітив. Всі бояться Люшкова, ніхто не хоче перейти йому дорогу.

– У мене зустріч з представниками Маньчжо-Го, – каже Люшков. – Відкрийте ворота до прикордонного пункту.

Командир застави знає, що для проведення зустрічі повинен бути письмовий дозвіл. Але боїться запитати, чи є він. Хто насмілиться щось спитати у Люшкова? Киває солдатам, ті відкривають ворота. Люшков спокійно крокує через кордон. Там його зустрічають маньчжурські солдати і здивований японський офіцер. Люшков вимагає привезти перекладача. Потім заявляє, що хоче здатися японському уряду.

– Тільки відвезіть мене звідси, бо тут може бути небезпечно.

За деякий час радянські прикордонники з подивом спостерігають, як до ворожого прикордонного пункту прибуває цілий ескорт машин, який забирає когось і зникає в пилюці. У цей час дзвонять з Владивостока і вимагають затримати Люшкова будь-що. Командир застави намагається щось пояснити, але його не слухають, верещать про відповідальність, про те, що він теж у змові з ворогом народу Люшковим. Командир розуміє, що сталося, і пускає собі кулю в лоб.

Втеча комісара держбезпеки Генріха Люшкова незабаром стала побічною причиною боїв на озері Хасан. У полоні Люшков охоче співробітничав з секретними службами Японії, з розвідкою Квантунської армії. Після втечі працював у Токіо і Дайрені в розвідорганах японського генштабу (у «Бюро з вивчення Східної Азії», радником 2-го відділу штабу Квантунськой армії). Видав японцям найбільших агентів органів НКВС на Далекому Сході, зокрема, колишнього генерала В. Семенова. Також був одним із перших, хто розповів про масштаб політичних репресій в СРСР, про десятки тисяч розстріляних і сотні тисяч заарештованих. Люшкову не вірили, вважали, що це маячня втікача, який хоче очорнити владу покинутої Батьківщини. У 1945 році, коли радянські війська вже підступали до міста Дайрен, Люшков ховався у тамтешній японській військовій місії.

Люшков сидить за столом, щось нервово пише і прислухається до канонади, яка вже зовсім близько. У кімнату заходить японський військовий офіцер. Каже Люшкову, що до нього прибув відвідувач. Люшков розуміє японську, дивується, хто б це міг бути. Разом з офіцером виходять з кімнати, йдуть вузьким коридором місії. Люшков попереду, офіцер позаду. Японець непомітно вихоплює пістолет, приставляє до потилиці Люшкова і стріляє; Колишній комісар падає на підлогу мертвим. Офіцер наказує прибратися у коридорі.

Жінка та донька Люшкова, яких він не зміг вивезти, були репресовані ще у 1938-му і загинули у таборах.

Матрос Жникін після війни служив у риболовному флоті, потім за розкрадання був списаний на берег, працював сторожем. Коли прочитав у газетах коротке повідомлення про зраду Люшкова, то прийшов до НКВС.

– Товаришу слідчий, знаю ще одного спільника ворога народу Люшкова! Це – комісар Ліберман!

– Ліберман? – спитав слідчий, зовсім молодий парубок, який мріяв про гучну справу і швидку кар’єру. – І що вони робили?

– Разом під час Громадянської війни зрадили радянській владі. Допомагали ворогам революції, втратили дві валізи золота, можливо, навіть, розікрали ті скарби, до того ж дозволили втекти контрреволюційному чудовиську! – доповів Жникін. Вже постарілий, неголений, зі злими очима невдахи.

– Кому дозволили втекти? – перепитав слідчий.

– Контрреволюційному чудовиську! – повторив Жникін. – Велетню з хлібного тіста, вони його Шпилем називали.

Жникін віддано дивився в очі слідчому, отримав кулаком в обличчя, покотився зі стільця. Слідчий підхопився і додав ще ногами.

– Я тобі дам голову мені дурити! Чудовисько! З тіста! Ах ти ж козел! – лютився слідчий. Бо вже сподівався, що дійсно є щось серйозне на Лібермана, який зараз був великим цабе у Москві. А чим вище фігурант справи, тим швидше на ній можна зробити кар’єру! Але чудовиська, це ж маячня якась!

Слідчий плюнув на Жникіна і сів за стіл вкрай невдоволеним. Колишній матрос борсався на підлозі, випльовував з рота кров і останні зуби.

– Товаришу слідчий, я ще по Ліберману згадав! У нього портсигар нагородний від ворога народу Троцького! – прохрипів Жникін з підлоги.

– О, це вже краще! – зацікавився слідчий, підхопив Жникіна, всадив на стілець, навіть дав рушник, щоб той кров обтер. Сам швиденько писав протокол. Детально розпитував про портсигар. Жникін почав посміхатися. Дуже хотів утопити тих гадів, які жили, як коти в маслі, тоді як він, справжній герой революції, старцював.

– А ще жінка у нього сумнівного соціального походження, у неї батько до революції банком володів!

– Зовсім добре! – зрадів слідчий, який хоч і недавно служив в НКВС, але вже відчував, що справа вийде перспективна.

Написав доповідну в Москву щодо необхідності термінового арешту Лібермана. Надіслав копії свідчень Жникіна. З Москви довго мовчали, а потім наказують слідчому терміново прибути до столиці. Це означало, що справі дали хід.

Комісар Ліберман приїхав додому. Відпустив службове авто, піднявся в розкішну квартиру, яка колись належала депутату державної думи, потім одному троцькісту, а останні роки в ній мешкав колишній комісар, що тепер працював у Раднаркомі.

– Борю, чого так рано? – спитала Оксана, все така ж гарна, доглянута, в красивій сукні. – Борю? – вона злякалася, коли побачила вираз його обличчя. – Що трапилося, Борю?

– Де діти? – тихо спитав Ліберман.

– У школі. Та що трапилося, ти можеш сказати? – Оксана перелякано дивилася на його бліде обличчя.

– Ходімо до кабінету.

Там Ліберман сів у розкішне крісло, що залишилося ще від колишнього господаря квартири. Мовчав, кривився. Оксана чекала, вже розуміла, що трапилося щось погане, бо ніколи ще не бачила чоловіка таким. Та й останнім часом траплялося виключно лише щось погане.

– Борю, кажи, не тягни! – вона аж руки заламала.

– Сьогодні за мною прийдуть, – нарешті вимовив він. Дивився у стіл.

– Що? – не зрозуміла Оксана. Чи не схотіла розуміти.

– Прийдуть арештовувати, – уточнив Ліберман.

– За що? – вона скрикнула.

– Ні за що. Я ні в чому не винен.

– Але чому?

– Ти знаєш, що вже заарештували всіх знайомих і друзів Генріха. А сьогодні мене попросили здати зброю; Наче на перевірку. Але коли брали Андрія Єрофеєва, у нього теж попросили зброю на перевірку. Щоб, коли прийдуть увечері, не почав відстрілюватися.

– О Господи, – Оксана заплакала.

– Я не зраджував революцію, я був за народ і робив усе, що міг, щоб комунізм прийшов якомога швидше! – тихо сказав Ліберман. – Ти знаєш це, ти знаєш мене краще за всіх.

– Знаю, – Оксана кивнула, витираючи сльози.

– Але ось так. Мене вже не врятувати, треба подумати про вас, – вів далі Ліберман.

– Про нас? – дружина не розуміла.

– Треба вивести з-під удару тебе і дітей.

– А ти? – спитала вона, і сліз стало ще більше.

– Вважай, що мене вже немає, – Ліберман як каменюку ковтнув.

– Борю, не кажи так! Це якась помилка! Вони розберуться, і все буде добре і…

– Ти знаєш хоч одного, хто б повернувся? Людей забирають і вони зникають назавжди! Тільки за останній місяць узяли скількох! І жоден не повернувся! Хоч я їх знав особисто і я впевнений, що вони не могли бути ворогами народу! Принаймні усі з них! Ти їх теж знала!

Оксана кивнула. Вона знала багатьох арештованих, знала їх родини. Вони не могли бути ворогами революції. Тоді що ж відбувалося? Чому їх забирали? Вона боялася про це думати, вона тільки хотіла, щоб їх оминула ця біда. Останнім часом вона почала навіть молитися. Як вчив покійний батько, якого арештували за релігійну пропаганду і відправили до тюрми. Оксана не схотіла втручатися, вирішила, що так найкраще порвати з минулим. Батько в тюрмі загинув, і вона зітхнула з полегшенням, бо батько-банкір міг кинути тінь на Борю. Тепер же вона була людиною без минулого, і добре. Аж ось виявилося, що вона боялася не того. І всі її молитви нічого не дали. Борю заберуть!

– Ні! Ні! Ні! – вона гірко заплакала. – Вони не прийдуть увечері! Ти боровся за перемогу революції, ти воював!

– Не треба плекати порожніх надій. Мене заберуть сьогодні увечері. Точніше, не заберуть, бо я вигадав план, – Борис розгублено посміхнувся, продовжував дивитися у стіл.

– План?

– Так. Дуже добрий план. Він важкий, я знаю, але у нас немає іншого виходу. – Ліберман зітхнув і подивився у підлогу.

– Тобто? Борю, кажи!

– Ось, – він поліз у ящик стола, узяв звідти пістолет «люгер». – Це трофейний, про нього ніхто не знає.

– Ти будеш відстрілюватися? – з жахом спитала Оксана.

– Ні. З цього пістолету ти вб’єш мене, – він нарешті подивився жінці в очі.

– Що? Борю! – Оксана закричала і відсахнулася від нього, наче мерця побачила, – Що ти верзеш?

Вона дивилася на нього і чекала, що ось він зараз скаже, що помилився, бовкнув щось не те. Але Ліберман ствердно закивав.

– Так, уб’єш. А потім скажеш, що я змушував тебе зрадити партії і нашій Радянській Батьківщині. Я не знаю точно, в чому мене будуть звинувачувати, то не можу сказати наперед, що тобі говорити. Здається, справа буде йти про правий ухил, можливо, приплетуть і шпигунство. Кажи, що я сьогодні прийшов з роботи і запропонував тобі втекти за кордон.

– Куди? Борю, що ти верзеш! – вона не кричала, а стогнала, бо чоловік робив їй боляче, дуже боляче. Ліберман скривився. Йому було неприємно, але він мусив говорити те, що говорив.

– Тобі боляче і страшно, я розумію. Але слухай уважно, це дуже важливо, бо лише це дозволить врятувати тебе і хлопчиків. Отже, ти скажеш, що я сьогодні зізнався тобі, наче зрадив Батьківщину і радянський народ, що готував змову проти партії та уряду, що співпрацював з розвідками ворожих країн. Я зізнався і запропонував тобі тікати, а ти схопила цей пістолет і вбила мене, бо ти вірна заповітам комунізму, любиш партію і нашого дорогого вождя Йосифа Віссаріоновича Сталіна!

– Борю! – вона гірко ридала.

– Оксано, в нас немає вибору! Все повинно бути так, як я кажу, інакше загинете і ви! – сказав він і схопився за серце. Глибоко дихав.

– Борю! – Оксана не могла повірити у те, що відбувалося.

– Я вже мертвий, мене не врятуєш, а ось вас можна. Тебе і хлопчиків! І це єдиний шанс, щоб вони не причепилися до тебе! Вони ж беруть і жінок! У кращому випадку висилають з Москви! А можуть відправити і в табори! До Сибіру! І тебе, і дітей!

– Борю!

– Оксано, я розумію, що тобі важко чути це, але іншого виходу немає. Ти знаєш мене, я ніколи не опускав руки, завжди вірив у краще. І зараз це – найкращий варіант. До того ж тобі не потрібно буде в мене стріляти. Спочатку ми посваримося. Гучно, щоб чули сусіди. Я буду кричати різні контрреволюційні речі, а потім сам вистрелю в себе. Тобі треба буде тільки узяти пістолет, щоб залишити на ньому свої відбитки пальців. Ти навіть бачити нічого не будеш. Вийдеш, я вистрелю. Потім лише візьми пістолет і викликай міліцію, а на допитах тримайся нашого плану.

– Борю! Ти – мій чоловік! Ти – батько моїх дітей!

– Ось чому я так і вчиняю! – закричав він. – Думаєш, це легко мені далося? Думаєш, я хочу вмирати? Але ситуація така, що або я загину і потягну вас із собою у прірву, або я загину і врятую вас! Існує тільки два варіанти, і в обох я гину! Я вже мертвий! Живий мрець!

– Борю! – вона кинулася до чоловіка і, як у лихоманці, цілувала його. Плакала, обіймала, пестила. – Борю, Боречку, Борюсику!

Ліберман обійняв Оксану, цілував її волосся, намагався не заплакати сам.

– Мила, так треба. Я знаю, що це важко, але так треба. Це єдиний варіант, – переконував дружину Ліберман. Вона мовчала, а потім завмерла, про щось думала.

– Давай разом, – прошепотіла тихенько.

– Що?

– Я не хочу жити без тебе. Давай застрелимося разом.

– Ні, ти що! – обурився Ліберман. – А хлопчики? Вони ще школярі, на кого ми їх залишимо? До того ж ти ще молода, ти – гарна жінка, ти мусиш жити! Заради дітей, заради мене, жити!

– Ні! – сказала вона зненацька спокійно і впевнено. – Я піду з тобою.

– Ні, – теж спокійно сказав Ліберман. – Хлопчикам потрібна матір. Вони ще малі, не можна їх залишати самих. Не можна. Оксано, мила, треба зробити все, як я сказав. Повір мені, я все обміркував. Все-все. Іншого виходу просто не існує.

Ліберман міцно обійняв дружину, поцілував її.

– Я зроблю все сам, тобі лише треба буде триматися нашої версії на допиті. Ти це зможеш, люба, зможеш.

Ближче до вечора в кабінеті слідчого, який керував розслідуванням у Москві, задзеленчав телефон.

– Слухаю! Що? Як? От чорт! – він підхопився і побіг.

У квартирі Ліберманів плакала Оксана, біля неї тремтіли два перелякані хлопчики у шкільній формі, її діти. В кабінеті лежав сам комісар з простреленою головою і розкиданими вухами, які він так і не відрізав, бо лікарі не могли наважитися на незвичну операцію. У сусідній кімнаті давали свідчення сусіди.

– Страшні речі кричав! Я боюся і повторювати таке! Жах! Суцільна контрреволюція! Я вухам своїм не вірила! Бо він же поважна людина, в наркоматі працював! – доповідала якась ошатна пані.

– Чорт! – слідчий вийшов з квартири. – Ну що, – звернувся до слідчого з провінції. – У нас тепер один Жникін живий залишився. Тепер з ним треба працювати, бо ж зовсім справа розвалиться!

Жникін спочатку кричав, а потім підписав лівою рукою (праву зламали під час допиту) усе, що йому сказали. Після чого був розстріляний, як член групи ворогів народу та шпигунів на чолі з покійним Ліберманом. Оксану та дітей не чіпали, навіть дозволили залишитися у квартирі, щоправда, у дві кімнати підселили ще жильців.

Андрій Єрофеєв відбув у таборах чотири роки. Позаду було слідство і суд. На слідстві його били і катували. Вимагали свідчень та зізнання. Він не зізнався. Навіть коли вони щипцями давили його яйця, він непритомнів, але не здався. Він був вірним солдатом революції, він не міг піти проти партії! Від нього відчепилися, бо майже всі інші, які були арештовані по його справі, зізналися. Був суд. До суду він зміг передати листа дружині, тій самій дівчині, яку він колись підібрав після тортур отамана Куделіна. Тепер передав, щоб вона подала на розлучення і публічно відмовилася від нього. Заради себе і дітей. Він не знав, отримала вона листа, чи ні. Не знав, що сталося з нею далі. Деяких дружин ворогів народу арештовували, навіть розстрілювали, як і чоловіків. Деяких просто висилали з Москви. Він сподівався, що його Насті пощастило.

Його ж відправили на Колиму. Спочатку валити ліс, тепер ось працювати у шахті. Єрофеєв штовхав поперед себе тачку з вугіллям. Ледь тримався на ногах, хитався, але котив тачку.

– Єрофеєв! Сюди! – крикнув йому бригадир. Колишній комполку у рваному одязі, хитаючись, поплентався до бригадира, який важив удвічі більше, бо під’їдав з пайок простих роботяг.

– Ув’язнений Єрофеєв прибув, – доповів колишній комполку.

– Сходи на табірний пункт, чекають там тебе.

Єрофеєв кивнув і пішов. Він давно вже нічого не чекав і нічому не дивувався. Можливо, його розстріляють. Коли почалася війна, то таборами пішли цілі хвилі розстрілів. Багато засуджених за 58-ю статтею були страчені і в їхньому таборі. Єрофеєва чомусь залишили. Можливо, через пункти статті: у нього був другий, сьомий та дванадцятий. Хоча розстрілювали і з такими. Він же звик до свавілля, до того, що нічого не можна передбачити і нічого не можна пояснити. Щось відбувалося, і не можна було сказати, чому саме так, а не інакше. А головне, чого чекати далі.

– Так, Єрофеєв, прислали тут за тобою. Кажуть, що фронту ти потрібен, – засміявся керівник табору. – Ти той, Єрофеєв, не ображайся, коли щось. Я ж думав, ти ворог народу, а тебе он на фронт забирають, – тихо сказав товариш начальник. Той самий, що кілька місяців тому особисто ледь не до смерті побив колишнього комполку держаком від лопати. Нізащо побив, «у порядку виховної роботи». Просто випив спирту, схотілося розважитися, а тут чвалав якийсь доходяга. Ну товариш начальник схопив держак і бив, поки не заморився. Він був угодований, лисий, напахчений одеколоном. Любив ходити до жіночого відділення табору, шикував жінок у ряди і гордо ходив, вибираючи, з якою злягтися. Мацав, заглядав у рота і під спідниці, наказував посміятися чи пройтися. Наче коня на ярмарку вибирав. І кожній було за щастя, коли вибирав саме її. Бо товариш начальник спочатку годував обідом з їдальні для адміністрації, а після всього давав півбуханки хліба і шматок цукру. То всі хотіли стати його коханкою.

Коли Єрофеєв уявляв, що так ось якась тварюка могла вибирати його Настю, то сатанів. Це було раніше, коли ще були сили. А зараз він став кволий та байдужий до всього. Навіть не зрадів, коли сказали, що його відпускають. Здатність радіти прийшла десь за місяць більш-менш нормальної їжі та відпочинку.

Єрофеєв потрапив на фронт з кількома сотнями колишніх офіцерів, яких звільнили з таборів, як казали, на особисте прохання Жукова. На початку війни старших офіцерів не вистачало, і Сталін на це погодився. Єрофеєв загинув у 1943 році під час форсування Дніпра, коли знову командував полком. Жінку і дітей він побачив один раз, коли у Казані лежав у шпиталі з пораненням. Вони встигли знов одружитися, жінка навіть завагітніла. Ховали Єрофеєва з почестями, навіть іменем його колгосп назвали десь на Черкащині.

А Дубківський втік із Праги далеко. Великий океанський корабель заплив у порт. Став на якір. Сходами злетів Дубківський з невеличким саквояжем. На березі його чекали Чет та Міра. Був 1946 рік, у них вже були дорослі діти. Двоє. І троє менших.

– Чете! Міро! – Дубківський кинувся до них, обіймалися. – Як я радий вас бачити! Ну як ви тут? Що за земля Австралія?

– Не Україна, звісно, але жити можна, – засміялася Міра.

– Їдьмо, – сказав Чет. Тут тільки Дубківський помітив, що лівиці рукав сорочки товариша порожній. Не було руки.

– Господи! А що трапилося? – здивувався Дубківський.

– Я і тут до армії потрапив, – зітхнув Чет.

– За віком його б не брали, але він добровольцем пішов, – уточнила Міра.

– Ну а як інакше? Ця країна нас прийняла, як же я міг її не захищати. Воював. На Філіппінах, це острови такі, був поранений, – розповідав Чет. Потрапили в оточення, рану нічим було обробити. Тропіки, пішло зараження. Довелося ампутувати руку.

– Слухай, ми з тобою та ще парочка. Вухастик і Однорук, сьогодні на арені! – засміявся Дубківський.

– Та мені та ліва і не дуже потрібна, тільки ось на гітарі не можу грати. Оце погано, – зітхнув Чет.

Сіли до машини. Міра була за кермом.

– Діти, а хочете посміятися? – спитав Дубківський. Зненацька скинув кашкет і почав мотати своїми величезними вухами. Всі зареготали. Потім показував фокуси з картами.

Вже увечері сиділи за столом, їли, випивали.

– Інколи я ті валізи згадую. Думаю, от би залишити собі хоча б частину скарбів, – сказав Дубківський.

– І що? – спитала Міра.

– А потім думаю, що і добре. Живий, здоровий, навіщо мені золото те? Диявольський метал. Хай йому грець.

– Та і то так, – кивнув Чет. – Міро, а зіграй нам що-небудь.

Міра узяла гітару і заграла. У Чета виступили сльози на очах. Дубківський бачив, як Чет дивився на Міру, закрутив здивовано головою. Скільки років минуло, а Чет був все такий же закоханий, наче пацан.

Вже потім, коли випили, сиділи і розмовляли, Дубківський розповів, як у 42-му їздив до Охтирки.

– Німці набирали перекладачів для східних земель, я і найнявся. Попросився до Охтирки, сподівався, що Оксана там буде. Ну, моя кохана.

– Ти ж казав, що вона померла! – згадала Міра.

– Збрехав. Вона не схотіла тоді їхати зі мною. Я хотів забути її, але не забув. Поперся ото серед війни шукати її. Але виявилося, що вона давно поїхала кудись з Охтирки. Батька її арештували і він десь зник, навіть могили не залишилося. Оце так, – зітхнув Дубківський. – А мене і досі не попускає. Як згадаю її, так і тремчу весь, наче осиковий листок.

Він так і не завів родини, жив сам, працював у цирку в Мельбурні, де заробляв своїми вухами. У 1962-му Дубківського звільнили, бо у розпалі рок-н-ролу глядачам був не цікавий старий зі слонячими вухами. Наступного дня після звільнення Дубківський сходив на пошту, відправив листа, потім повернувся додому, зробив собі клізму, зняв лампу з гачка, накинув зашморг і повісився.

Лист був Чету, той з Мірою приїхав наступного дня. Поховали товариша, як той і просив. Кинули на труну жменю землі, яку Дубківський возив з собою у саквояжі. Написав, що то була українська земля. Ще просив узяти іншу жменю землі, з його могили, і, якщо колись буде така можливість, то поїхати до України, бажано в Охтирку, і розтрусити землю там. Цього Чет не виконав, бо загинув з Мірою у 1981-му під час лісових пожеж.

Шпиль кілька років після втечі Міри шукав її. З 1921-го по 1926-й фіксувалися появи Шпиля у різних частинах Європи. Здається, йому вдалося навіть переплисти Ла-Манш, бо є кілька свідчень появи Шпиля в Англії. Скоріше за все він протягом цих років шукав кохану, але переплисти океан не міг, а скоріше просто думав, що дійшов до кінця світу, бо ж був істотою примітивною і навряд чи здогадувався, що Земля кругла і за океаном є ще землі. Зафіксовано кілька зіткнень з ним військових частин. Але оскільки всі спроби захоплення Шпиля закінчувалися великими втратами живої сили та техніки, європейськими урядами було вирішено припинити силові операції проти нього. Тим більше, що чудовисько, так і не знайшовши коханої, повернулося у будинок фон Шпіла на пагорбах. Партійні та радянські органи після кількох невдалих спроб захопити чудовисько теж вирішили не чіпати його. Шпиль живе там і досі. Втрата коханої погано позначилася на характері Шпиля. Як свідчить у своїй книзі Владюша Бар-Кончалаба (правнук загиблого професора, троюрідний племінник Славка Дубківського), Шпиль знову перетворився на неживу істоту, до того ж став займатися людожерством.

– Діти! Ви подивіться! Справжній казковий палац! – Група школярів з учителем географії вийшла до будинку на пагорбі. Судячи з одягу, тривають сімдесяті роки. Школярі у схожих спортивних костюмах і з незручними радянськими наплічниками. – Оце так-так! А на мапі не позначено! – здивувався вчитель. – То ми будемо першовідкривачами! Уявляєте, як погано ми знаємо рідний край! Що ось я на Сумщині з 58-го року, а нічого про цей будинок не чув! А яка ж краса! Яка…

– Валентине Миколайовичу, а наче земля тремтить, – перервав учителя один з учнів.

– Та що ти кажеш! У нас землетруси якщо і бувають, то геть непомітні, – засміявся вчитель, який не міг відірвати погляду від будинку фон Шпіла, який досі стояв цілий, навіть вікна цілі були, хіба що пилом дуже припали.

– А щось гарикнуло наче? – спитала учениця;

– Не хвилюйтеся, в наших лісах ані ведмедів, ані вовків ще з повоєнних часів немає! А от вандали є, – вчитель придивлявся до дивної картини, виведеної чимось чорним на стіні будинку. Там була зображена якась жінка з Тонкими рисами обличчя і кучериками, в якій можна було впізнати Міру. – Вже от фарбою намацюлили! Нехай би хоч малювати вміли, а то абищо!

– Валентине Миколайовичу! – закричали діти, які побачили Шпиля, що виходив з будинку.

– Та не кричіть ви так! Хоча щось в цьому є, – розумував собі вчитель, роздивляючись картину на стіні і не бачачи, як діти побігли врозтіч. Не міг відірватися від малюнка, примітивного, але повного якоїсь первісної енергетики. – Таки гарно! Треба сфотографувати.

Вчитель узяв фотоапарат «Зеніт» і став відходити, щоб узяти більшу панораму. Наштовхнувся спиною на Шпиля.

– Це ще що таке? – скрикнув педагог і встиг натиснути на кнопку фотоапарата перед тим, як загинути. Шпиль схопив вчителя і перекусив навпіл. Посмоктав кров, підійшов до стіни і подивився на картину. Її Шпиль намалював сам, власною кров’ю, коли ще вона текла у нього. Шпиль дивився на зображення Міри і завив від суму і болю, хоч пройшло вже стільки років. Від виття внизу закричали діти. Шпиль почув це і кинувся до них, розлючений вторгненням.

– Володимире Степановичу! Знову «чепе» в Шпилівці!

Обком партії, кабінет з портретом Брежнєва. Перший секретар, геть скривлений, дивився на підлеглого.

– Що цього разу?

– Школярі, з учителем, були в поході.

– Так заборонено ж було там подорожувати!

– А вони неофіційно! Без погодження!

– Чорт! Скільки загиблих?

– Двоє. Вчитель і дівчинка. Інші діти втекли, тільки перелякані дуже.

– Знову білявку схопив? – спитав перший секретар.

– Ага, як завжди.

Вони знали, що Шпиль хапав худорлявих білявок і примушував їх співати. Мабуть, сподівався серед них знайти Міру. Але кожного разу розчаровувався і з’їдав бідних дівчат.

– Дітей в лікарню, а вчителя з дівчиною спишемо на нещасний випадок, – наказав перший секретар.

– Блискавка?

– Яка блискавка! Два місяці вже дощів немає! Нехай змія укусила. Вчителя. А дівчинка – втопилася.

– У неї розряд із плавання.

– Ну вигадайте ще щось! І огородити той пагорб бетонним парканом, щоб ніхто не ліз!

– Буде зроблено. А ще фотографія є. Ось. Вчитель встиг зробити один кадр перед загибеллю. Фотоапарат цілий залишився.

Перший секретар подивився на фотографію. На ній Шпиль оскалив свою пащу.

– О тварина! Хай йому грець! Прибери це, негатив знищити, щоб ніхто і не знав!

До сьогодні в середньому десяток людей на рік, здебільшого струнких білявок, становляться жертвами Шпиля. Як свідчить Владюша Бар-Кончалаба, картину Міри на стіні вже змили дощі, а нової чудовисько не малює. Забуло? Але виття Шпиля інколи чути в околицях і донині, особливо чомусь у місячні ночі. Якщо буде у таку ніч зачата дитина, то сумна виросте і відлюдькувата. Так кажуть.

Лютий 2009-го – листопад 2010 року

Суми

Content

Владислав Івченко
ОДНОГО РАЗУ
НА ДИКОМУ СХОДІ
2016

Розділ 1 Втеча

Розділ 2 Наздогнати та випередити

Розділ 3 Зустріч із Вовчою дивізією

Розділ 4 Незвичайний полон

Розділ 5 Небезпечні перегони

Розділ 6 Незвані гості

Розділ 7 Битва на пагорбі

Розділ 8 Сотник розповідає історію і потрапляє в історію

Розділ 9 Москва дає добро

Розділ 10 Великі приготування і небачена битва

Розділ 11 Охтирські пригоди

Розділ 12 Спроба № 2

Розділ 13 Що далі