Орасіо Кіроґа

Оповіді про кохання, божевілля та смерть

Зміст

7 • Наша перша цигарка

17 • Кораблі-самогубці

21 • Мозкова гарячка та її тінь

48 • Пора кохання

71 • Дикий мед

77 • Зарізана курка

86 • Солітер

92 • Подушка з пір’я

97 • За течією

101 • Сонячний удар

109 • Колючий дріт

121 • Двоє пеонів

133 • Яґваї

145 • Ловці колод

152 • Смерть Ізольди

Наша перша цигарка

Не було веселішої пори, ніж та, яку Марії і мені забезпечила своєю смертю наша тітка.

Люсія повернулася з Буенос-Айреса, де провела три місяці. Того вечора, лягаючи спати, ми чули, як Люсія казала мамі:

— Дивина!.. У мене спухли брови.

Мама уважно оглянула брови нашої тітки й за якусь хвильку відповіла:

— Так і є… Ти щось відчуваєш?

— Ні… Лише хилить на сон.

Наступного дня, близько другої по обіді, ми раптом зауважили велике збудження в домі: двері, що відчинялися й не зачинялись, уривчасті вигуки, перелякані обличчя. У Люсії була віспа, до того ж кривава, яку вона підхопила в Буенос-Айресі.

Ясна річ, ми, моя сестра і я, були у захваті від цієї драми. Дітям майже завжди не щастить: щось надзвичайне відбувається не в них удома. Цього разу наша тітка — саме наша тітка — захворіла на віспу! Я, щасливе дитя, уже мав на карбі, й дуже цим пишався, дружбу з агентом поліції і контакт із клоуном, який, перескочивши через кілька рядів, сів на місце поруч зі мною. Та зараз щось важливе відбувалося саме в нашому домі; і сповістити це першому хлопцеві, який спинився біля вхідних дверей, аби дивитися, вже було в моїх очах пихою, з якою малюк у глибокому траурі вперше проходить повз своїх ошелешених і заздрісних малих сусідів.

Того самого дня ми покинули наш дім, перебравшись в єдине місце, яке змогли знайти в такому поспіху: в стару садибу на околиці. Мамина сестра, яка в дитинстві вже хворіла на віспу, лишилася біля Люсії.

Звісно, у перші дні мама страшенно тривожилася за дітей, які цілували хвору на віспу. Натомість ми, перетворившись на несамовитих робінзонів, не мали часу, щоби згадувати про нашу тітку.

Садиба вже давно спала у своїй тінистій і вологій тиші. Вицвілі апельсинові дерева, розложисті персикові дерева, айви, що скидалися на вербові кущі, присадкуваті смокви, густий килим опалого листя, що приглушував кроки, — усе це створювало відчуття земного раю.

Ми не були Адамом і Євою, ми були героїчними робінзонами, яких до такої долі довело велике родинне горе: смерть нашої тітки, що настала через чотири дні після початку нашої виправи.

Цілими днями ми нишпорили садибою, хоча занадто гіллясті смокви трохи нас тривожили. Колодязь також породжував у нас географічний неспокій. То був старий і незавершений колодязь, робота над яким спинилась на глибині 14 метрів, упершись у кам’яне дно, сховане тепер за папороттю і костянцем, які росли на його стінах. Однак його потрібно було конче дослідити, і завдяки безустанним зусиллям ми зуміли дотягти до його краю велику каменюку. Позаяк колодязь ховався за заростями тростини, нам вдався цей маневр, і мама ні про що не дізналась. Утім Марія, чиє поетичне натхнення завжди верховодило в наших затіях, наполягла, аби цю ми відклали, допоки рясна злива, заповнивши колодязь до половини, забезпечить нам і мистецьке, і наукове задоволення.

Та перш за все ми робили щоденні вилазки в зарості тростини. Аж два тижні пішли на те, аби повністю їх дослідити — через густе сплетіння зеленого пруття, сухого пруття, вертикального пруття, косого пруття, схрещеного пруття, здвоєного при землі пруття. Гущавина була усипана сухим листям, яке не долетіло до землі та за найменшого контакту сповнювало повітря порохом і дрібними цурпалками.

Проте ми з сестрою з’ясували таємницю; і годинами сиділи в напівмороці тінистої криївки десь у закутку, безмовні, міцно притиснувшись одне до одного і насолоджувались гордістю за те, що нам не страшно.

Саме там, засоромлені тим, що не маємо нових ідей, ми надумали курити. Мама була вдовою, і з нами зазвичай жили дві її сестри і на ту пору її брат, той самий, який приїхав із Люсією з Буенос-Айреса.

Цей наш двадцятирічний дядько, дуже елегантний і зарозумілий, приписав собі певні права на нас двох, і мама, через її теперішню скорботу і безхарактерність, цьому потурала. Ми з Марією на той час відчували до нього глибоку антипатію.

— Запевняю тебе, — казав він мамі, вказуючи на нас підборіддям, — що хотів би завжди жити з тобою, аби пильнувати твоїх дітей. Вони завдадуть тобі мороки.

— Облиш їх! — відказувала мама стомлено.

Ми не казали нічого, але перезиралися поверх тарілок.

Так от, у цього суворого суб’єкта ми вкрали пачку цигарок; і хоча нам кортіло нараз прилучитися до привілеїв дорослих, ми зачекали на приладдя. Цим приладдям була файка, де чашечка була зроблена зі шматка тростини, цибух — зі стрижня для завіси, а скріплювальним цементом була замазка із нещодавно вставленого у вікно скла. Люлька вийшла чудовою: великою, легкою і різнокольоровою.

У нашому лігвищі в заростях тростини ми з Марією набили її з непохитним і релігійним благоговінням. Тютюн із п’яти цигарок перекочува́в у неї; ми посідали, задерши коліна догори, я запалив люльку і затягнувся. Марія, пожираючи мене очима, помітила, що мої очі наповнилися слізьми. Ніколи не було і не буде нічого гидкішого; та все одно я мужньо проковтнув противну слину.

— Добре? — нетерпляче запитала Марія, простягаючи руку.

— Добре, — відповів я, віддаючи їй жахливе приладдя.

Марія затягнулась іще сильніше. Я уважно на неї дивився і своєю чергою зауважив її сльози й одночасний рух уст, язика і горла, які цього не приймали. Та її мужність була більшою за мою.

— Добре, — сказала вона з повними сліз очима, скривившись. І знову героїчно піднесла до вуст бронзовий стрижень.

Її конче треба було рятувати. Гордість, і лише вона, знову штовхала її вдихати той пекельний дим, що смакував як sal de Chantaud, та сама гордість, яка змусила мене вихваляти перед нею нудотне куриво.

— Ану, цить! — сказав я різко, наставивши вухо. — Здається, це та коралова змія, яку ми бачили днями… Мабуть, десь тут у неї є кубло.

Марія підвелася, відклавши файку на бік. І пильно прислухаючись і приглядаючись, ми пішли звідти геть, на позір жадаючи побачити тварючку, та насправді — ухопившись, як смертники, за вигаданий мною поважний привід, аби обачливо відступитися від тютюну так, щоб наша гордість не постраждала.

Через місяць я вернувся до файки з тростини і того разу із зовсім іншим результатом.

Через якусь нашу витівку дядько підніс на нас голос значно гучніше, ніж ми з сестрою могли йому дозволити. Ми пожалілися мамі.

— Ба, не звертайте уваги, — відповіла мама, майже не слухаючи нас. — Він такий є.

— Одного дня він стане нас бити, — запхенькала Марія.

— Якщо не дасте йому приводу, то не стане. Що ви йому зробили? — додала вона, звертаючись до мене.

— Нічого, мамо, але я не хочу, щоб він мене торкався, — заперечив я своєю чергою.

Цієї миті увійшов наш дядько.

— А, він тут, цей твій цілий Едуардо… Твій синочок іще тебе порадує, от побачиш!

— Вони жаліються, що ти хочеш їх бити.

— Я? — вигукнув дядько, змірявши мене очима. — Наразі я про це не думав. Та щойно ти виявиш до мене неповагу…

— І добре зробиш, — кивнула мама.

— Я не хочу, щоб він мене торкався! — повторив я, червоний від люті. — Він мені не батько!

— Але за відсутності твого бідолашного батька він твій дядько. І дайте мені нарешті спокій! — сказала вона насамкінець, відпихаючи нас.

Залишившись на подвір’ї самі, ми з Марією глянули одне на одного палаючими очима.

— Мене ніхто не битиме, — рішуче заявив я.

— Ні… Мене також! — підтвердила вона.

Як завжди раптово на мою сестру зійшло натхнення з шаленим сміхом і тріумфальним маршем:

— Дядько Альфонсо… йолоп! Дядько Альфонсо… йолоп!

Коли за якийсь час я на нього наткнувся, з його погляду мені здалося, що він нас чув. Проте на той час ми вже запланували історію про Брикливу цигарку, то був епітет найвищої слави мула Мауда[1].

Загалом ідея брикливої цигарки полягала в тому, щоб у пачку цигарок, яку дядько Альфонсо завжди тримав на своєму нічному столику, бо курив їх під час сієсти, покласти петарду, загорнуту в цигарковий папір.

Один кінець було відрізано, аби цигарка не завдала надто сильної шкоди курцеві. Вулканічного фонтану іскор було б достатньо, і взагалі весь успіх нашої затії тримався на тому, що наш дядько в напівсонному стані не помітить особливої штивності своєї цигарки.

Іноді події розгортаються так стрімко, що немає ні часу, ні духу їх оповідати. Я знаю лише те, що дядько вилетів зі своєї кімнати, як бомба, знайшовши маму в їдальні.

— А, ти тут! Знаєш, що вони зробили? Присягаюся, цього разу вони мене запам’ятають!

— Альфонсо!

— Що? Ще бракувало, щоб ти також… Якщо ти не вмієш виховувати своїх дітей, то це зроблю я!

Почувши розлючений голос дядька, я, який досі невинно малював разом із сестрою рисочки на закрайку колодязя, забіг через другі двері в їдальню і став позаду мами. Дядько мене побачив і кинувся на мене.

— Я нічого не робив! — закричав я.

— Постривай! — ревів мій дядько, бігаючи за мною довкола столу.

— Альфонсо, облиш його!

— Потім я тобі його лишу!

— Я не хочу, щоб ти мене чіпав!

— Ну ж бо, Альфонсо. Ти сам, як дитина!

То було останнє, що можна було сказати дядькові. Він вилаявся і припустив за мною так, що ледь мене не наздогнав. Але тієї миті я вилетів, як з пращі, у розчинені двері й помчав у напрямку садиби, дядько біг за мною. За п’ять секунд ми, наче блискавка, проминули персикові, апельсинові й грушеві дерева, і саме в ту мить дуже чітко з’явилась ідея колодязя з його каменем.

— Я не хочу, щоб він мене чіпав! — закричав я знову.

— Постривай!

Тієї миті ми забігли в зарості тростини.

— Я скочу в колодязь! — зарепетував я, аби почула мама.

— Я сам тебе туди скину!

І тут я щез з його очей за тростиною; на бігу я штовхнув камінь для досліджень, який чекав дощу, і відскочив убік, зарившись в опале листя.

Одразу ж прибіг дядько: згубивши мене з очей, він водночас почув там, на дні колодязя, страшний удар розтрощеного тіла.

Дядько спинився, цілком змертвілий; розглянувся довкіл своїми розширеними очима і наблизився до колодязя. Спробував зазирнути всередину, але на перешкоді стала папороть. Тоді він, схоже, задумався і, оглянувши уважно колодязь і довкола нього, став мене шукати.

На жаль, минуло небагато часу відтоді, як дядько Альфонсо своєю чергою перестав ховатися від своїх батьків, тому відповідні стратегії були дуже свіжими в його пам’яті, і він зробив усе можливе, аби мене знайти.

Дядько відразу виявив мою схованку, вперто вертаючись до неї завдяки своєму дивовижному нюхові, та окрім того, що мене цілком і повністю ховало опале листя, його переслідував звук падіння мого тіла, тож він добре не шукав.

Тоді й вирішили, що я лежу розтрощений на дні колодязя, і це стало початком того, що ми назвемо моєю посмертною помстою. Справа була цілком зрозумілою. З яким лицем мій дядько розповів би мамі, що я наклав на себе руки, щоб запобігти тому, що він мене вдарить?

Минуло десять хвилин.

— Альфонсо! — почувся раптом голос мами на подвір’ї.

— Мерседес? — відповів той, сильно здригнувшись.

Мама явно щось відчула, бо знову зазвучав її схвильований голос.

— А Едуардо? Де він? — додала вона, наближаючись.

— Він тут, зі мною! — відповів дядько зі сміхом. — Ми вже помирилися.

Позаяк мама здалеку не могла побачити ані його блідості, ані дурнуватої гримаси, яка буцімто мала бути блаженною усмішкою, все зійшло добре.

— Ти ж його не бив? — дедалі наполягала мама.

— Ні. То був жарт!

— Жарт! — знову вступила мама.

Тепер уже я став жартувати з дядьком.

Селія, моя найстарша тітка, яка завершила пообідній відпочинок, проходила подвір’ям, і Альфонсо мовчки підізвав її помахом руки. Через кілька секунд Селія видала приглушене «Ох!», схопившись за голову руками.

— Але як? Який жах! Бідолашна Мерседес! Який удар!

Необхідно було знайти якесь рішення, перед тим як Мерседес дізнається. Витягнути мене ще живого?.. Колодязь був завглибшки чотирнадцять метрів і на дні його лежало гостре каміння. Та хто його знає… Але для цього треба було принести мотузки, привести людей; а Мерседес…

— Бідна, бідна мати! — повторювала моя тітка.

Треба сказати, що наді мною, маленьким героєм, мучеником своєї тілесної гідності, не було пролито жодної сльози. Мама заволоділа всім пафосом їхнього болю, їй вони принесли в жертву мінімальну ймовірність того, що там, унизу, я й досі міг лишатися живим. А це, вразивши мою подвійну пиху мертвого й живого, оживило моє прагнення помсти.

Через півгодини мама знову спиталася про мене, і Селія відповіла їй з такою жалюгідною дипломатією, що мама відразу ж була певна, що сталася катастрофа.

— Едуардо, сину мій! — голосила вона, вириваючись із рук сестри, яка намагалась її тримати, і пориваючись бігти в садибу.

— Мерседес! Присягаюся тобі, що ні! Він кудись пішов!

— Сину! Сину мій! Альфонсо!

Альфонсо побіг їй назустріч і затримав її, побачивши, що вона прямує до колодязя. Мама не думала ні про що конкретне, але побачивши переляканий жест брата, згадала відтак те, що я вигукнув годиною раніше, і видала жахливий зойк.

— Ох! Мій син! Він убився! Лишіть мене! Лишіть мене! Мій син, Альфонсо! Через тебе він помер!

Непритомну маму віднесли геть. Мене аж ніяк не зворушив відчай мами, бо я, причина цього відчаю, насправді був живий і здоровий і попросту у свої вісім років бавився з емоціями так само, як дорослі, які вдаються до напівтрагічних несподіванок. Як же вона зрадіє, коли мене побачить!

А тим часом я насолоджувався сокровенною втіхою від поразки дядька.

— Хм!.. Бити мене! — бурчав я, і досі ховаючись під опалим листям. Тоді обережно підвівся, сів навпочіпки у своїй криївці і видобув добре сховану поміж листям файку. То був якраз той момент, аби з усією серйозністю її викурити.

Дим від того відсирілого, висохлого і знову безліч раз відсирілого й висохлого тютюну в ту мить мав присмак гострого перцю, розчину Куар і сульфату соди, значно ліпший, ніж першого разу. Утім за справу, яка, як я знав, є важкою, я взявся, насупивши брови і стиснувши зубами чубук люльки.

Я викурив, як хочеться мені думати, чотири файки. Пам’ятаю лише те, що зарості тростини зробилися цілком синіми і стали танцювати перед моїми очима. Два чи три молоточки з кожного боку голови почали цюкати мені в скроні, тимчасом як шлунок, опинившись у роті, напряму і сам по собі вдихав останні клуби диму.

Я отямився, коли мене на руках віднесли в дім. Попри те що, я почувався жахливо хворим, мені вистачило розуму продовжувати спати — про всяк випадок. Я відчув мамині руки, що торсали мене.

— Дорогий синочку! Едуардо, сину мій! Альфонсо, ніколи тобі не пробачу того болю, якого ти мені завдав!

— Припини! — казала їй моя найстарша тітка. — Не дурій, Мерседес! Ти ж бачиш, що з ним нічого не сталося!

— Ох! — заперечила мама, притискаючи руки до серця і глибоко зітхаючи. — Так, усе вже минулося… Але скажи мені, Альфонсо, як він міг нічого собі не зробити? Той колодязь, Боже мій!..

Надломлений дядько щось там торочив про обвал, м’яку землю, воліючи дати правдиву відповідь у спокійніший момент, а мама не зважала на жахливий запах тютюну, що його видавав її самогубця.

Нарешті я розплющив очі, усміхнувся і знову заснув — цього разу по-чесному і глибоко.

Було вже пізно, коли мене розбудив дядько Альфонсо.

— Начувайся! — сказав він зі свистячою злістю. — Завтра я все розповім твоїй матері, і ти побачиш, якою буде розплата!

Бачив я ще доволі погано, світ іще трохи крутився, а шлунок і далі був десь біля горла. Проте я відповів:

— Якщо ти розкажеш щось мамі, то присягаюся: цього разу я таки скочу вниз.

Може, очі молодого самогубця, який героїчно викурив свою файку, виражають відчайдушну сміливість? Мабуть, що так. У кожному разі, дядько пильно на мене подивився, стенув плечима й укрив мене по шию ковдрою, що трохи сповзла.

— Здається, ліпше подружитися з цим мікробом, — пробурмотів він.

— Я теж так думаю, — сказав я йому і заснув.

Кораблі-самогубці

Немає нічого жахливішого, ніж зустріти в морі покинутий корабель. Якщо за дня небезпека є меншою, то вночі корабля не видно, і помітити його неможливо: через зіткнення на дно йдуть обидва судна.

Покинуті з тієї чи тієї причини кораблі пливуть за течією чи за вітром, якщо мають розгорнуті вітрила. Так вони і плавають морями, примхливо змінюючи свій курс.

Чимало пароплавів, які одного прекрасного дня не прибули в порт, зіткнулися на своєму шляху з одним із цих безмовних кораблів, що пливуть самі по собі. Завжди, щомиті, є можливість натрапити на них. На щастя, зазвичай течія затягує їх у саргасові моря. І врешті судна десь затримуються, назавжди застигнувши в цій пустелі водоростей. І так вони стоять, мало-помалу руйнуючись. Та щодня прибувають інші, безмовно займають їхнє місце, тож тихий і похмурий порт ніколи не порожніє.

Основною причиною цього запустіння кораблів, без сумніву, є шторми і пожежі, які лишають у дрейфі чорні блукаючі скелети. Та бувають інші, особливі, причини, до яких можна зарахувати те, що сталося з «Марією Маргаритою», яка 24 серпня 1903 року вийшла з Нью-Йорка. Зранку 26-го вона зв’язалася по радіо з корветом, не звістивши йому жодної новини. Через чотири години одне судно, не отримавши від «Марії Маргарити» відповіді, спустило шлюпку, яка пришвартувалася до її борту. На кораблі нікого не було. У носовій частині сохли матроські тільники. У камбузі ще жеврів вогонь. Голка швейної машинки завмерла над шитвом, наче його облишили хвилиною раніше. Не було й знаку боротьби чи паніки, усе було в цілковитому порядку. І — нікого. Що ж сталося?

Того вечора, коли я це почув, ми зібралися на палубі. Ми пливли в Європу, і капітан розповідав нам свою морську байку, яка, втім, була цілком правдоподібною.

Присутнє жіноцтво, піддавшись навіюванню рокітливих хвиль, трепетно слухало. Знервовані дівчата мимоволі дослухались до хрипких голосів матросів на носі корабля. Молода, щойно одружена пані, наважилася сказати:

— Це ж не орли!..

Капітан добродушно усміхнувся:

— Що, пані? Орли, які забирають екіпаж?

Усі засміялися, молода жінка також, трохи зніяковівши.

На щастя, один з пасажирів дещо про це знав. Ми дивилися на нього зацікавлено. Під час плавання він виказав себе чудовим супутником, неговірким, який діяв на свій страх і ризик.

— Ах, пане! Розкажіть нам! — попросила молода жінка, яка говорила про орлів.

— Не маю нічого проти, — погодився стриманий пан. — Коротко кажучи, в північних морях нам якось трапився парусник, схожий на «Марію Маргариту», про яку говорив капітан. Наш курс (а ми також ішли під парусом) привів нас майже до нього. Особливий дух запустіння, який не можна не помітити на кораблі, привернув нашу увагу, і ми стишили хід, розглядаючи його. Зрештою ми спустили шлюпку; на борту нікого не було, і все також було в цілковитому порядку. Проте останній запис у бортовому журналі був датований чотирма днями раніше, тож на нас це не справило великого враження. Ми навіть трохи посміялися над славнозвісними несподіваними зникненнями.

Вісім наших людей залишилися на борту нового корабля, щоб керувати ним. Ми його ескортували. Коли споночіло, він від нас трохи відірвався. Наступного дня ми його догнали, але на капітанському містку нікого не побачили. Знову спустили шлюпку, однак ті, хто на ній попливли, марно обійшли весь корабель: усі зникли. Усі предмети стояли на своїх місцях. Море було спокійним, доки сягало око. На камбузі і досі кипів казанок із картоплею.

Як ви можете зрозуміти, забобонний жах наших людей досяг апогею. За якийсь час шестеро зважилися зайняти місце зниклих, і з ними пішов я. Щойно піднявшись на борт, мої нові товариші вирішили хильнути, аби відігнати від себе будь-яку тривогу. Вони сіли колом, і за годину більшість уже співала пісень.

Настав полудень, минула сієста. О шістнадцятій вітер стих, і вітрила опали. Один матрос підійшов до борту і став дивитися на оливове море. Усі повставали і стали проходжуватися, не бажаючи вже говорити. Один сів на змотаний трос і стягнув із себе тільник, аби його полатати. Якийсь час він мовчки шив. Та раптом підвівся і протяжно свиснув. Його товариші обернулись. Він глянув на них розсіяно, сам здивований, і знову сів. Та через мить кинув тільник на змотані канати, наблизився до борту і кинувся у воду. Почувши сплеск, інші повернули голови, ледь насупившись. Та вже за мить вони, здавалося, забули про інцидент, повернувшись до звичної апатії.

За хвильку ще один потягся, на ходу протираючи очі, і кинувся у воду. Минуло півгодини, сонце сідало. Раптом я відчув, що хтось торкнувся мого плеча.

— Котра година?

— П’ята вечора, — відповів я.

Старий моряк, який поставив мені це запитання, глянув на мене недовірливо, запхавши руки до кишень. Він довго розсіяно дивився на мої штани. І врешті кинувся у воду.

Ті троє, хто залишилися, швидко підійшли і подивилися на кола, що розходилися по воді. Потім посідали на борт, тихо насвистуючи і дивлячись кудись у далечінь. Один зіскочив і стомлено витягнувся на палубі. Інші один по одному зникли. О шостій вечора останній з усіх підвівся, поправив на собі одяг, відкинув з чола волосся і, досі перебуваючи у сні, кинувся у воду.

Отож я лишився сам, дивлячись, мов ідіот, на пустельне море. Усі, самі не знаючи, що роблять, скочили в море, охоплені млявим сомнамбулізмом, що витав на судні. Коли один кидався у воду, інші оберталися, на мить занепокоївшись, немовби про щось згадували, аби відразу ж про це забути. Так зникли всі, і гадаю, те саме сталось із тими, котрі зникли попереднього дня, і з тими іншими із решти кораблів. Оце й усе.

Ми дивилися на цього незвичайного чоловіка з цілком зрозумілою цікавістю.

— А ви нічого не відчули? — запитав мій товариш по каюті.

— Так, відчув: велику знемогу й одержимість такими самими думками, але нічого більше. Не знаю, чому я більше нічого не відчував. Гадаю, причина така: замість за всяку ціну виснажувати себе вимотуючою обороною супроти того, що відчував — як робили, мабуть, усі, і навіть моряки, не усвідомлюючи, — я лишень прийняв ту гіпнотичну смерть, наче мене вже не було на цьому світі. Щось подібне, без сумніву, сталося з вартовими з тієї знаменитої сторожі, які ніч у ніч вішалися.

Позаяк пояснення було доволі складне, усі промовчали. Невдовзі оповідач пішов у свою каюту. Капітан стежив за ним краєм ока.

— Блазень! — пробурмотів він.

— Аж ніяк, — сказав хворий пасажир, який їхав, аби померти на рідній землі. — Якби він блазнював, то, знай, думав би про це і також скочив у воду.

Мозкова гарячка та її тінь

Я не можу оговтатись від здивування. Що, до біса, означають лист від Фунеса, а потім балачка лікаря? Зізнаюся, що нічогісінько з усього цього не розумію.

Ось як усе було. Чотири години тому, о сьомій ранку, я отримав записку від Фунеса, в якій було таке:

«Любий друже!

Якщо це вам не завдасть клопоту, то просив би вас прийти до нас сьогодні ввечері. Якщо матиму час, то зайду до вас раніше. Щиро ваш,

Луїс Марія Фунес»

З цього й почалося моє здивування. Як я знаю, нікого без серйозної причини не запрошують о сьомій ранку заради гаданої розмови ввечері. Чого від мене хоче Фунес? Ми з ним не аж такі близькі друзі, а щодо його дому, то був я там лише раз. До речі, у нього є дві доволі гарненькі сестри.

Отож, я був заінтригований. Це те, що стосується Фунеса; а тут іще через годину, коли я виходив з дому, нагодився лікар Аєстарайн, іще один тип, з яким ми вчилися разом у державній школі і з яким у мене загалом такі самі аж ніяк не близькі стосунки, як і з Фунесом.

Він заводить зі мною пусту балачку, аби врешті підсумувати:

— Послухайте, Дуран. Ви чудово розумієте, що я прийшов до вас о цій порі не для того, аби плести банелюки, правда ж?

— Думаю, що так, — тільки й міг я йому відказати.

— Це ясно. Тож дозвольте мені поставити вам запитання, одне-єдине. Воно може видатися нескромним, але пізніше я все поясню. Дозволите?

— Та прошу дуже, — відказав я щиро, та водночас нашорошився.

Відтак Аєстарайн глянув на мене зі змовницькою посмішкою і поставив наступне дурнувате запитання:

— Якого типу прихильність ви відчуваєте до Марії Ельвіри Фунес?

А, то ось у чому річ! Марія Ельвіра Фунес, сестра Луїса Марії Фунеса, обоє Марії! Але ж я заледве знайомий з цією особою! Тож не дивно, що я подивився на лікаря, як на божевільного.

— До Марії Ельвіри Фунес? Ані найменшої прихильності. Я з нею заледве знайомий. А зараз…

— Ні-ні, дозвольте мені, — перебив він мене. — Запевняю вас, ідеться про щось дуже серйозне… Чи можете ви дати мені чесне слово, що між вами двома нічого нема?

— Та ви збожеволіли! — нарешті сказав я йому. — Нічого, абсолютно нічого! Повторюю: я її майже не знаю і не думаю, що вона згадає, що колись мене бачила. Я з нею розмовляв хвилину, дві чи три в них у домі, і це все. Повторюю вам удесяте: я не маю якоїсь особливої прихильності до неї.

— Це дивно, надзвичайно дивно… — пробурмотів він, пильно на мене дивлячись.

Цей ескулап, хай яким видатним він був (а він таким був), уже робився для мене нестерпним, лізучи у сферу, до якої його пігулки не мають жодного стосунку.

— Гадаю, я маю зараз право…

Проте він знову мене перебив:

— Так, ви маєте цілковите право… Та, може, зачекаєте до вечора? З двох слів ви зрозумієте, що йдеться зовсім не про жарти… Особа, про яку ми говоримо, серйозно хвора, вона майже при смерті. Ви щось розумієте? — завершив він, дивлячись мені прямо в очі.

Якийсь час я так само пильно дивився на нього.

— Абсолютно нічого, — відповів я йому.

— Я також не розумію, — ствердив він, здвигнувши плечима. — Тому й кажу вам, що справа дуже серйозна… Зрештою, нині увечері ми щось дізнаємося. Ви туди підете? Це необхідно.

— Піду, — сказав я, і собі знизавши плечима.

Ось чому весь день я, мов той ідіот, запитував себе, який зв’язок може існувати між тяжкою хворобою однієї із сестер Фунеса, яка заледве мене знає, і мною, який заледве знає її.

Я вернувся від Фунесів. Це щось найнебуваліше з усього, що я бачив у житті. Переселення душ, спіритизм, телепатія і решта абсурдів внутрішнього світу — ніщо порівняно з цим моїм власним абсурдом, в який мене вплутано. Від цієї справи можна збожеволіти. Судіть самі: я пішов до Фунесів. Луїс Марія провів мене у кабінет. Якийсь час ми, як два бовдури, силувано точили баляндраси і, розуміючи це, уникали дивитись один одному в очі. Нарешті увійшов Аєстарайн, і Луїс Марія вийшов, залишивши мені на столі пачку цигарок, бо мої закінчилися. Відтак мій колишній однокашник розповів мені те, що в двох словах можна викласти так.

Чотири чи п’ять днів тому після вечірнього прийому в їхньому домі Марія Ельвіра почулася зле, на думку матері — через занадто холодну ванну, яку прийняла того дня. Цілу ніч її мучив сильний головний біль. Ранком — іще більше лихо, гарячка, а ввечері — менінгіт з усім, що його супроводжує. Передусім це марення, нестримне i тривале. І супутня тяжка невтолима тривога. Із першої ночі психологічні проекції марення (назвемо це так) стали обертатися довкола однієї теми, одної-єдиної, якою поглинуте все її життя.

— Це якась нав’язлива ідея, — вів далі Аєстарайн, — обсесія при сорока одному градусі. Хвора не зводить очей із дверей, але нікого не кличе. Її нервам вадить ця безмовна тривога, яка її вбиває, і ми з колегами відучора думаємо, як би її заспокоїти… Так тривати не може. А знаєте, — сказав він наостанок, — чиє ім’я вона називає, коли її зморює сон?

— Не знаю… — відказав я, відчуваючи, як моє серце раптом забилося дужче.

— Ваше, — сказав він, просячи в мене вогню.

Якийсь час ми, ясна річ, мовчали.

— Ви досі не розумієте? — урешті сказав він.

— Нічогісінько… — пробурмотів я, ошелешений, так ошелешений, як може бути юнак, який при виході з театру бачить у стумі екіпажа примадонну, яка прочинила для нього дверцята… Проте мені було вже майже тридцять, і я запитав у лікаря, як він може це пояснити.

— Пояснити? Та ніяк. Зовсім ніяк. Що я можу про це знати? Та що ж… Якщо вам будь-що хочеться почути якесь пояснення, то уявіть, що на землі є мільйон, два мільйони різних зернин, будь-де. Стається землетрус, усе це до дідька перемішує, роздроблює, і одне зерня проростає — байдуже, яке: згори чи знизу. Це дивовижна рослина… Вистачить вам цього? Нічого більше я не можу сказати. Чому ви, саме ви, хто її заледве знає і кого хвора знає не набагато більше, стали в її маячній голові тією винятковою зерниною? Що я можу про це знати?

— Так, звісно, — відказав я на його постійно запитливий погляд, водночас відчуваючи в душі холодок через те, що спочатку безпричинно став предметом розумового відхилення, а потім — терапевтичним засобом.

У цю мить увійшов Луїс Марія.

— Вас кличе мама, — сказав він лікарю і обернувся до мене із силуваною усмішкою: — Аєстарайн розповів вам, що відбувається?.. Ото було би, якби вона марила про когось іншого…

Ті його слова про когось іншого варто пояснити. Фунеси, а особливо та родина, в коло якої я починав так по-дурному входити, є дуже зарозумілими; гадаю, через знатність роду і — що видається мені найімовірнішим — багатство. Тому для них було більш-менш прийнятним те, що любовні фантазії їхньої гарної парості спинилися на інженерові Карлосі Дурані замість пурхати над якимось типом із незадовільним соціальним становищем. Тож у глибині душі я дякував за відзнаку, якої удостоїв мене молодий патрицій.

— Це дивовижно, — знову почав Луїс Марія, роздратовано шпурнувши на стіл сірники. І через мить, знову силувано усміхаючись, сказав: — Чи могли б ви побути з нами якийсь час? Ви ж уже знаєте, хіба ні? Здається, вертається Аєстарайн…

Той і справді зайшов.

— Знову починається… — похитав він головою, дивлячись виключно на Луїса Марію.

Тоді Луїс Марія втретє за цей вечір адресував мені усмішку:

— Ходімо?

— Із превеликим задоволенням, — сказав я йому. І ми пішли.

Спочатку безшумно увійшов лікар, потім Луїс Марія і за якийсь час я. Найперше мене вразив — хоча цього і слід було сподіватися — напівморок у спальні. Мати й сестра стояли і пильно на мене дивилися, коротко кинувши головами на мій вітальний уклін. Обидві здалися мені значно вищими. Я подивився на ліжко і побачив під пузирем із льодом двійко спрямованих на мене широко розплющених очей. Я в нерішучості глянув на лікаря, але той подав мені ледь помітний знак очима — і я підійшов до ліжка.

Як і кожен чоловік, я маю певне уявлення про очі, які нас люблять, коли їх бачиш, поволеньки до них наближаючись. Та світло тих очей, щастя, яким вони сповнювались, поки я підходив, запаморочливий спалах радості (аж до страбізму), коли я над ними схилився, я більше ніколи не знайду в нормальному коханні при 37 градусах.

Хвора пролепетала кілька слів, але її вуста пересохли й ледве ворушились, тож я нічого не розчув. Гадаю, я усміхнувся, наче бовдур (скажіть мені, що іще я міг зробити), і тоді вона простягнула до мене руку. Її намір був таким недвозначним, що я стис її долоню у своїх.

— Сядьте там, — прошепотіла вона.

Луїс Марія підсунув до ліжка крісло, і я сів.

Тож судіть самі, чи був хто колись у дивнішій і дурнуватішій ситуації.

По-перше, я, як герой, у своїй руці тримаю руку, яка палає від лихоманки і цілком оманного кохання. По інший бік стоїть лікар. У ногах ліжка сидить Луїс Марія. В головах, опершись на спинку ліжка, стоять мати і сестра. І всі безмовно дивляться на мене і хвору, насупивши брови.

Що я мав робити? Що казати? Задумайтеся над цим бодай на мить. Зі свого боку, хвора іноді відривала очі від моїх очей і в сильній тривозі обводила поглядом одне за одним обличчя присутніх, не впізнаючи їх, аби потім її довірливий і сповнений щастям погляд знову падав на мене. Скільки часу ми так провели, я не знаю. Можливо, півгодини, може, значно довше. Якоїсь миті я спробував забрати свою руку, але хвора дужче стиснула її своєю.

— Ще ні… — прошепотіла вона, намагаючись зручніше вмостити голову.

Усі кинулись їй допомагати, розправили простирадла, поміняли лід у пузирі, і очі знову втупились у мене в незмінному блаженстві. Та час від часу вони відривались від мене, аби неспокійно перебігтися незнайомими обличчями. Двічі чи тричі я глянув на лікаря, але той опустив повіки, показуючи, аби я чекав; як виявилося, він мав рацію, бо хвора раптом заплющила очі і провалилась у сон.

Ми всі вийшли, окрім сестри, яка зайняла моє місце в кріслі. Нелегко було щось сказати, принаймні мені. Урешті мати звернулася до мене із сумною і сухою усмішкою:

— Як усе це жахливо, чи не так? Як жаль!

Жахливо, жахливо! Не хвороба, а ситуація, що склалася, здавалась їм жахливою. Було видно, що всі в тому домі будуть зі мною дуже люб’язними. Спочатку братик, потім мати… Аєстарайн, який на хвильку нас покинув, вийшов дуже задоволений станом хворої, яка спочивала в раніше незнаному спокої. Мати глянула вбік, а я подивився на лікаря. Звісно, я міг іти геть, тож попрощався.

Спав я погано, бачив сни, які не мають нічого спільного з моїм звичним життям. І причина цього — родина Фунесів, із Луїсом Марією, матір’ю, сестрами і далекими родичами. Бо якщо прояснити ситуацію, то вона зводиться до наступного: є дев’ятнадцятирічна дівчина, без жодного сумніву, дуже вродлива, яка заледве зі мною знайома і якій я глибоко і абсолютно байдужий. Це те, що стосується Марії Ельвіри. З іншого боку, є молодик — інженер, як бажаєте, — якому та дівчина й не в голові була. Усе це резонно, зрозуміло й нормально.

Проте тут молода красуня підхоплює менінгіт чи щось таке і в маячні лихоманки, виключно у маячні, палає коханням. До кузена, брата її друзів, світського молодика, якого вона добре знає? Ба ні, до мене.

Хіба це не ідіотизм? Тож я доходжу рішення, з якими ознайомлю першого ж із того благословенного дому, хто переступить мій поріг.

Так, усе ясно! Як я і сподівався. Ополудні до мене зайшов Аєстарайн. Я не міг не запитати його про хвору та її менінгіт.

— Менінгіт? — сказав він мені. — Тільки Господь знає, що це. Спочатку здавалося, що це менінгіт, учора ввечері також. Нині ми вже губимося в гадках про те, що це може бути.

— Але зрештою, — заперечив я, — захворювання головного мозку завжди…

— І кісткового, ясна річ… Із бозна-якими ще ураженнями… Ви щось тямите в медицині?

— Дуже туманно…

— Що ж, у неї перемінна пропасниця, яка не знати звідки береться… То був прямий шлях до смерті… Тепер настають періоди ремісії, тьху-тьху-тьху, точні, як годинник…

— Але марення, — наполягав я, — буває завжди?

— Гадаю, що так! Там усього потроху. До речі, нині ввечері ми на вас чекаємо.

Тепер настала моя черга піднести пілюлю. Я сказав йому, що моє єство минулого вечора вже виконало свою зцілювальну роль і я вже не збираюся приходити.

Аєстарайн пильно на мене подивився:

— Чому? Що сталося?

— Нічого. От тільки я не думаю, що справді там потрібен… Скажіть, ви хоч уявляєте, що це таке: перебувати у принизливо дурній ситуації?

— Ідеться не про це…

— Так, саме про це, про те, аби виконувати ідіотську роль… Дивно, що ви цього не розумієте!

— Чудово розумію… Не ображайтесь, але мені здається, що у вас говорить самолюбство.

— Чудово! — розлютився я. — Самолюбство! І вам не спадає на гадку щось інше! На вашу думку, йдеться про самолюбство, коли цілу ніч сидиш, як ідіот, і тебе тримають за руку в присутності всієї насупленої родини! Якщо ви думаєте, що це питання тільки самолюбства, то залагодьте цю справу між собою. Я і без того маю що робити.

Здається, Аєстарайн зрозумів, що у сказаному мною є частка правди, бо більше не наполягав, і до його відходу ми до цієї теми не верталися.

Із цим усе добре. Та не так добре те, що десять хвилин тому я отримав від лікаря таку записку:

«Друже мій Дуран!

Попри всі ваші лютощі, ми вас дуже потребуємо сьогодні ввечері. Уявіть, що ви виступаєте в ролі хлоралу, вероналу, снодійного, аби менше нервуватися, і приходьте».

Хвильку тому я сказав, що той лист — це нічого доброго. І це правда, бо з цього ранку я тільки його й чекав…

Сім вечорів поспіль — від одинадцятої вечора до першої ночі, коли лихоманка спадала і марення послаблювалось, — я був біля Марії Ельвіри Фунес, так близько, як можуть бути тільки двоє закоханих. Іноді вона простягала мені руку, як у першу ніч, а часом, дивлячись на мене, вимовляла по складах моє ім’я. Тож я точно знаю, що в такому стані вона мене щиро кохає, але знаю і те, що в моменти прояснення її ніяк не обходить моє існування, ні нинішнє, ні майбутнє. Це створює особливий психологічний випадок, з якого письменник міг би взяти якусь користь. Що стосується мене, то я можу лишень сказати, що це двояке сентиментальне життя сильно діткнуло моє серце. Річ у тім, що в Марії Ельвіри, якщо я цього ще не казав, найчудесніші на світі очі. Ясна річ, що в перший вечір я бачив у її погляді лише відбиток своєї нісенітності в ролі нешкідливого засобу. Наступного вечора я вже менше відчував, що насправді мало чим можу допомогти. Третього разу я без жодних зусиль відчував ту радість, яку раніше вдавав, і відтоді живу і сню тим коханням, в якому гарячка поєднує наші серця.

Чим тут зарадити? Я добре знаю, що все це минуще, що за дня вона не знає, хто я, і що я сам, можливо, не кохатиму її, коли побачу на ногах. Та за любовні сни, навіть якщо вони тривають дві години і при сорокаградусній температурі, розплачуєшся вдень, і я дуже боюся, що якщо є на світі людина, яку я ладен полюбити при світлі дня, вона не буде моїм химерним нічним коханням… Бо я кохаю тінь і з тривогою думаю про той день, коли Аєстарайн вважатиме, що його пацієнтці вже нічого не загрожує, і більше мене не потребуватиме.

Цю жорстокість з усім своїм співчуттям можуть оцінити люблячі чоловіки, закохані вони в тінь чи ні.

Аєстарайн щойно пішов. Він сказав, що хворій ліпше і що або він помиляється, або найближчими днями я буду вільний від необхідності перебувати при Марії Ельвірі.

— Так, друже, — каже він, — вільний від глупих нічних чувань, породжених хворим мозком амурів і насуплених брів… Пам’ятаєте?

Моє обличчя, мабуть, не світиться особливою радістю, бо лукавий ескулап зі сміхом додає:

— Ми вас винагородимо… Ці два тижні Фунеси прожили в підвішеному стані, тож не дивно, що багато про що забули, особливо про те, що стосується вас… Ми в них нині вечеряємо. Скажу між іншим: без вашої благословенної особи й уже згадуваного кохання, не знаю, як би все скінчилося… Що скажете?

— Скажу, — відповів я йому, — що мені кортить відмовитися від честі бути допущеним до столу Фунесів…

Аєстарайн розсміявся.

— Не дурійте! Кажу ж вам: вони не знали, на якому світі перебувають…

— А як же опій і морфій, заспокійливе для мадемуазель? Коли я був їм потрібен, вони про мене не забували, еге ж?

Він зробився серйозний і уважно на мене подивився.

— Знаєте, що я думаю, друже?

— Кажіть.

— Що ви найщасливіший на Землі чоловік.

— Я — найщасливіший?

— Або найвезучіший. Тепер розумієте? — він не зводив із мене погляду.

«Гм! — сказав я собі. — Або я ідіот, що найімовірніше, або цей ескулап заслуговує на те, аби я обійняв його так, щоби в його кишені роздушився термометр. Цей лукавий тип знає більше, ніж здається, і можливо, можливо… Та я знову поводжуся, як ідіот, і це вже напевно».

— Щасливий? — повторив я утім. — Через навісне кохання, яке ви вигадали разом із тим менінгітом?

Аєстарайн знову пильно на мене глянув, та цього разу, як мені здалося, я помітив у його очах легкий відбиток гіркоти.

— І на додачу до всього, заплішений дурень… — пробурмотів він, тягнучи мене за руку.

Дорогою ми пішли в «Агілу» випити вермуту — він детально пояснив мені три речі.

По-перше, моя присутність біля хворої була цілком необхідною з огляду на її марення в стані сильного збудження і депресії. По-друге, Фунеси саме так це і сприйняли — попри те, яким дивним, надуманим і неподобним могло все це здатися, розуміючи, ясна річ, усю несправжність того кохання. По-третє, Фунеси попросту поклалися на мою освіченість, на те, що я цілком усвідомлюю те, який терапевтичний ефект мала моя присутність біля хворої, а хворої біля мене.

— Особливо останнє, еге ж? — докинув я коментар. — Уся ця балачка має на меті одне: аби мені навіть на думку не спало, що Марія Ельвіра відчуває до мене справжню прихильність. Чи не так?

— Звісно! — здвигнув плечима лікар. — Поставте себе на їхнє місце…

Він має рацію, цей простак. Бо одна лише ймовірність того, що вона…

Учора я вечеряв у Фунесів. То не була дуже весела трапеза, хоча Луїс Марія був дуже привітний зі мною. Хотів би я сказати те саме про матір, та попри всі зусилля цієї дами зробити вечерю приємною для мене, очевидно, що вона бачить у мені лише зайду, якого її донька в певні години воліє перед усіма на світі. Вона ревнує, і ми не маємо її за це засуджувати. Крім того, вони з донькою змінювали одна одну біля хворої. Для тої день минув добре, так добре, що того вечора вперше за два тижні в неї не було сильного жару; і хоча я залишився до першої ночі на прохання Аєстарайна, мусив вертатися додому, ні на хвильку не побачившись із нею. Ви розумієте? Не бачити її цілий день! Ох! Якби Божою милістю сьогодні вночі жар у неї піднявся до сорока, вісімдесяти, сто двадцяти градусів…

І ось воно! Лише один рядок від благословенного Аєстарайна:

«Знову марення. Прийдіть негайно».

Усього цього достатньо, щоб розсудливу людину звести з розуму. Слухайте далі: коли вчора ввечері я прийшов туди, Марія Ельвіра простягнула мені руку, як першого разу. Притиснувшись лівою щокою до подушки, вона не зводила з мене очей. Не знаю, що мені казали її очі, можливо, у безконечному блаженстві вони мені вручали все її життя й усю її душу. Її уста щось промовили, і я мусив нахилитись, аби почути:

— Я щаслива, — усміхнулася вона.

За мить її очі знову мене покликали, і я знову нахилився:

— А потім… — ледве прошепотіла вона, повільно заплющуючи очі. Гадаю, думки раптом покинули її. Та її очі знову залило світло, вони світилися безрозсудним світлом щастя. І цього разу я добре розчув, ясно сприйняв слухом наступне запитання: — А коли я одужаю і вже не маритиму… Ти мене однаково любитимеш?

Божевілля опанувало моїм серцем! Потім! Коли я вже не маритиму! Чи ми всі збожеволіли в цьому домі, чи це зовнішнє відлуння моєї безнастанної тривоги через оце «потім»? Хіба можливо, аби вона це сказала? То був менінгіт чи ні? Марення чи ні? Отже, моя Марія Ельвіра…

Не знаю, що я відповів; припускаю, щось, що могло скандалізувати всю рідню, якби вони мене почули. Та я ледве щось прошепотів, щось ледве прошепотіла вона, усміхаючись… І заснула.

Коли я вернувся додому, голова мені ходила обертом від дикого бажання стрибати й верещати від щастя. Хто з нас може присягнути, що ніколи не відчував подібного? Бо задля ясності справу треба викласти так: хвора, яка страждає на маячення, через якесь психічне відхилення, кохає Х винятково в стані марення. З іншого боку, сам Х, який собі на лихо не годен зосередитися виключно на своїй медикаментозній ролі. І от хвора, зі своїм менінгітом і непритомністю (а її непритомність є безперечною), шепоче нашому приятелю:

— А коли я вже не маритиму… Ти мене однаково любитимеш?

Це те, що я називаю частковим божевіллям, явним і незаперечним. Учора ввечері, коли я вертався додому, мені на мить здалося, що я знайшов розгадку: Марії Ельвірі в її гарячковому стані наснилося, що вона прокинулась. Кому не доводилося бачити вві сні, що він бачить сон? Ясна річ, це найпростіше пояснення.

Та коли на паравані цього оманного кохання двійко бездонних очей, сповнених щастям, які самі тонуть у непідробній любові; коли бачиш, як ці очі в цілковитій відчуженості перебігають знайомими обличчями, аби впасти в екстатичне щастя, побачивши одне, попри марення і тисячі марень, як це, маєш право всю ніч мріяти про те кохання чи — будьмо відвертішими — про Марію Ельвіру Фунес.

Мрії, мрії і знову мрії! Минули два місяці, а мені іноді здається, що я досі марю. Заради Бога, хіба не мені простягнула вона по лікоть оголену руку, коли через лихоманку любі лиця домашніх здавались їй ворожими? Хіба не мої очі в безмірні хвилини вічності умиротворили погляд Марії Ельвіри, запаморочений коханням до мене?

Так, то був я. Та все скінчилося, минуло, завершилось, померло, стало ефемерним, ніби його ніколи й не було. Проте…

Я знову побачив її через три тижні. Вона була вже дужа, і мене запросили на вечерю. Спочатку був явний натяк на сентиментальну маячню хворої, зроблений з властивим цьому домові великим тактом, до якого я долучився, як міг, бо всі ці три тижні, що минули, найбільше переймався думками про стриманість, яку мушу продемонструвати при цій першій зустрічі.

Однак усе пішло гладенько.

— А ви, — запитала мене мати з усмішкою, — відпочили від усіх тих клопотів, яких ми вам завдали?

— Пусте! Я навіть, — додав я зі сміхом, — ладен зазнати їх знову…

Марія Ельвіра й собі усміхнулась.

— Ви, може, й ладні, але я ні, запевняю вас!

Мати глянула на неї із журбою:

— Бідна моя донечко! Лишень подумаю про це бозна-що, яке з тобою приключилося… — Вона з удячністю повернулася до мене. — Ви тепер для нас, можна сказати, член родини, і запевняю вас, що Луїс Марія вас дуже цінує.

Той поклав мені руку на плече і запропонував цигарки.

— Куріть, куріть і не слухайте її.

— Але, сину! — дорікнула йому мати напівсерйозно. — Тебе послухати, то можна подумати, що ми піддурюємо Дурана!

— Ні, мамо, ти говориш прекрасні речі, але Дуран мене розуміє.

Я розумів, що Луїс Марія хоче спинити більш-менш заяложені люб’язності; але аж ніяк не був йому за це вдячний.

Між тим, коли я міг робити це, не привертаючи уваги, то спрямовував погляд на Марію Ельвіру. Нарешті! Вона переді мною, дужа, цілком здорова. Я нетерпляче чекав і боявся цієї миті. Я кохав тінь, іще ліпше сказати — двійко очей і тридцять сантиметрів руки, бо все решта було великою білою плямою. З тієї сутіні, немов із замкненого кокона, постала ота чудова свіжа постать, байдужа і весела, яка мене не впізнавала. Вона дивилася на мене, як дивляться на друга дому, на якому треба на мить спиняти погляд, коли він щось розповідає чи говорить якусь дотепну фразу. Але нічого більше. Ані найменшого натяку на те, що було, вона навіть не прикидається, що не дивиться на мене, на що я розраховував, як на останній козир у своїй грі. Я був якимсь типом, навіть не типом, а кимось, цілком їй незнайомим. А тепер подумайте, як весело було мені згадувати, коли я на неї дивився, як однієї ночі ці самі, нині грайливі, очі, коли вони були за п’ятнадцять сантиметрів від моїх, сказали мені:

— А коли я одужаю… Ти мене однаково любитимеш?

Для чого шукати проблиски, мандрівні вогні померлого щастя, надійно замкненого в шкатулці запаленого мозку! Забути її… При всьому моєму бажанні, саме цього я не міг зробити. Пізніше, в холі, я знайшов привід, аби відійти вбік з Луїсом Марією, щоби він опинився помежи мною і Марією Ельвірою. Тож я міг безкарно дивитися на неї, бо було цілком природно, що мій погляд сягає далі мого співрозмовника. Неймовірно, як її постать, від волосся на голові до обцасів її черевичків, лопотіння її спідниці об лаковану шкіру, коли вона перетинала хол, ідучи в глибину дому, тягнули за собою мою душу, наче то був аркуш паперу.

Вона обернулася, засміялась, із нещирою усмішкою пройшла мимо, ледь мене зачепивши, бо я стояв їй на шляху, а я, мов ідіот, знай, мріяв, що вона раптом спиниться біля мене і, притиснувши вже не одну, а дві долоні до моїх скронь, промовить:

— Ну от, а тепер, коли ти побачив мене на ногах, ти однаково мене любиш?

Якраз! Цілком убитий, я попрощався, на мить стиснувши її холодну, люб’язну і прудку руку.

Утім одне є цілком певним: Марія Ельвіра може не пам’ятати, що вона відчувала в ті дні, коли її мучила лихоманка, я це визнаю. Проте з подальших розповідей їй добре відомо, що сталось. Отже, є цілком неможливим те, щоб моя особа не становила для неї жодного інтересу. Про мої чари (прости, Господи!) нехай думає, що хоче. Проте не мати інтересу до чоловіка, яким вона марила двадцять ночей поспіль, — оце вже ні. Тому її цілковита байдужість до мене не є раціональною. Які переваги, яку примарну ймовірність щастя може мені дати констатація цього? Як я бачу: жодної. Марія Ельвіра в такий спосіб запобігає моїм можливим претензіям на це, ото й усе.

У цьому вона не має рації. Те, що я нею безнадійно захоплений, — це так. Проте що вимагатиму сплати по любовному векселю, підписаному на сукні менінгіту, — оце вже ні.

Дев’ята ранку. Це не надто пристойна пора, аби лягати спати, але вже як є. Із балу в Родріґеса Пеньї — в Палермо. Потім — у бар. І всюди — абсолютно сам. А зараз — у ліжко.

Та доки прийде сон, я збираюсь прикінчити пачку цигарок. А все тому, що вчора ввечері я танцював із Марією Ельвірою. А після танцю в нас відбулася така розмова:

— Оці цяточки в зіницях, — сказала вона, коли ми сиділи одне навпроти одного при банкетному столі, — і досі не минули. Не знаю, що це таке… Раніше, до хвороби, їх не було.

Саме на цю деталь щойно звернула увагу наша сусідка по столу. Через яку її очі стали ще осяйнішими. Тільки-но я став відповідати, як усвідомив свій промах, та було вже пізно.

— Так, — сказав я, розглядаючи її очі. — Пригадую, що раніше їх у вас не було…

І відвів погляд убік. Та Марія Ельвіра розсміялася:

— Та звісно, ви мусите це знати ліпше за всіх.

Ох, я відчув, як з моєї душі звалився величезний тягар! Нарешті про це можна було говорити!

— Гадаю, що так, — відказав я. — Чи ліпше за всіх, не певен… Хоча так, у той момент, про який ідеться, таки найліпше! — Я знову замовк; мій голос робився дедалі глухішим.

— О так, — усміхнулася Марія Ельвіра. І вже серйозна, перевела свій погляд на пари, які проходили повз нас…

Проминула якась хвиля, коли вона, здавалося, цілком забула, про що ми говорили, мене ж охопила чорна журба. Однак, не звертаючи на мене свого погляду, наче її цікавили тільки обличчя, які мелькали повз нас, за мить Марія Ельвіра додала:

— Коли ви, здається, були моїм коханим.

— Чудово сказано, — мовив я їй. — Здається, вашим коханим.

Тоді вона глянула на мене.

— Ні…

І замовкла.

— Що — ні? Договорюйте.

— Для чого? Це дурниця.

— Байдуже, договорюйте.

Вона розсміялася.

— Для чого? Зрештою… Ви ж не думаєте, що це не здавалося?

— Це необґрунтований випад, — відказав я їй. — Я перший пересвідчився в істинності цього, коли був вашим коханим… здається.

— Знову за своє! — пробурмотіла вона.

І після цього насмішкуватого «знову за своє» демон шаленства штовхнув мене спитати в неї те, чого я ніколи запитувати не мав би:

— Послухайте, Маріє Ельвіро, — схилився я до неї. — Ви нічого, зовсім нічого не пам’ятаєте про ту безглузду історію, чи не так?

Вона дуже серйозно подивилася на мене, навіть зарозуміло, якщо хочете, та водночас уважно, як ми дивимося тоді, коли ладні слухати те, що попри все не є нам неприємним.

— Яку історію? — мовила вона.

— Ту іншу, коли я жив поруч із вами, — сказав я цілком відверто.

— Нічого… зовсім нічого.

— Подивімось; погляньте на мене на мить….

— Не буду я на вас дивитися!.. — кинула вона мені зі сміхом.

— Не в тому річ… Ви надто багато дивилися на мене раніше, щоб я не знав… Я хотів сказати вам таке: ви не пам’ятаєте, як сказали мені дещо… два чи три слова, не більше… останньої ночі, коли вас лихоманило?

Марія Ельвіра надовго насупилася, а потім високо звела брови. Уважно подивилася на мене і похитала головою:

— Ні, не пам’ятаю…

— Он як! — я змовк.

Минула якась хвиля. Краєм ока я бачив, що вона й досі на мене дивиться.

— Що? — прошепотіла вона.

— Що «що»? — повторив я.

— Що я вам сказала?

— Я також уже не пам’ятаю…

— Пам’ятаєте… Що я вам сказала?

— Не знаю, запевняю вас…

— Знаєте! Що я вам сказала?

— Дивіться! — я знову нахилився до неї. — Якщо ви зовсім нічого не пам’ятаєте, позаяк усе це було гарячковою галюцинацією, то що може для вас значити те, що ви мені сказали чи не сказали під час марення?

То був серйозний удар. Проте Марія Ельвіра навіть не думала його парирувати, вона ще якусь мить дивилася на мене, а потім, коротко здвигнувши плечима, відвела погляд.

— Ходімо, — сказала вона раптом. — Я хочу станцювати цей вальс.

— Це правильно, — я підвівся. — Сон про вальс, який ми танцювали, аж ніяк не веселий.

Вона не відповіла. Поки ми йшли до зали, вона, здавалося, шукала очима когось зі своїх звичних партнерів для вальсу.

— Що це за неприємний для вас сон про вальс? — раптом спитала вона, знай обводячи залу поглядом.

— Вальс марення… Він немає нічого спільного із цим, — я і собі здвигнув плечима.

Я думав, що того вечора ми більше не розмовлятимемо. Та хоча Марія Ельвіра не обізвалася жодним словом, вона, здається, так і не знайшла того ідеального партнера, якого шукала. Тож зупинившись, сказала мені з робленою усмішкою, неминучою робленою усмішкою, якою була позначена вся ця історія:

— У такому разі, якщо хочете, станцюйте цей вальс зі своєю коханою…

— …як здається. Більше не скажу ані слова, — відказав я, кладучи руку їй на талію.

Минув місяць. Лишень подумати: її мати, Анхеліка, і Луїс Марія тепер сповнені для мене таємничої загадки! Мати, звісно, є людиною, до якої Марія Ельвіра звертається на ти і ніжно її цілує. Сестра бачить, як вона роздягається. Луїс Марія може погладити її по підборіддю, коли входить, а вона сидить до нього спиною. Троє, як видно, щасливих людей, нездатних оцінити блаженство, в якому вони живуть.

Щодо мене, то я не випускаю з уст цигарок, як той, хто обриває пелюстки ромашки: любить, не любить?

Після балу в домі Пеньї я бачився з нею не раз, ясна річ, у них у домі, щосереди. У неї те саме коло друзів, вона підтримує всіх своїм сміхом і чарівно фліртує, коли їй це пропонують. Проте завжди знаходить спосіб не випускати мене з очей. Це тоді, коли вона з іншими. Та коли вона зі мною, то не відводить погляду від них.

Є в цьому щось раціональне? Ні, нема. І тому в мене вже місяць страшний ларингіт, бо я обкурив собі горло.

Однак учора ввечері в нас була хвилька перемир’я. То була середа. Я розмовляв з Аєстарайном, і швидкий погляд Марії Ельвіри, кинутий на нас поверх плечей фліртуючої четвірки, яка її оточувала, повернув нашу розмову на її чудову персону. Ми поговорили про неї і побіжно — про ту стару історію. За якусь хвильку Марія Ельвіра спинилася перед нами.

— Про що ви розмовляєте?

— Багато про що; передусім про вас, — відповів лікар.

— Так я і думала… — вона, підтягнувши до себе римське кріселко, сіла, схрестивши ноги і підперши голову рукою. — Продовжуйте, я слухаю.

— Я розповідав Дурану, — сказав Аєстарайн, — що те, що сталося з вами під час хвороби, хоча й нечасто, але трапляється. Один англійський автор, не пам’ятаю, котрий, згадує один такий випадок. Щоправда, щасливіший за ваш.

— Щасливіший? А це чому ж?

— Бо в ньому немає лихоманки, і обоє любляться у снах. Натомість у вашому випадку кохали ви одна…

Я вже казав, що ставлення Аєстарайна до мене завжди здавалося мені трохи лукавим? Якщо не казав, то в ту мить мав сильне бажання змусити його це відчути — і не лише поглядом. Однак він, мабуть, почасти вловив у моїх очах це прагнення, бо зі сміхом підвівся:

— Лишаю вас, щоб ви помирилися.

— От зараза! — пробурмотів я, коли він відійшов.

— Чому? Що він вам робив?

— Скажіть мені, Маріє Ельвіро, — вигукнув я. — Він до вас колись залицявся?

— Хто? Аєстарайн?

— Так, він.

Спочатку вона дивилася на мене з ваганням. Та потім, дивлячись мені прямо у вічі, серйозно сказала:

— Так.

— Що ж, так я і думав… Бодай цьому пощастило… — прошепотів я, уже цілком понурий.

— Чому? — запитала вона.

Я не відповів, лиш різко здвигнув плечима і відвів погляд. Вона простежила за ним. Минула якась хвиля.

— Чому? — наполягала вона з тією настирливою і розсіяною впертістю жінок, коли вони починають почуватися з чоловіком цілком невимушено. Тепер вона стояла, і ще стоятиме кілька наступних митей, обпершись коліном на кріселко. Покусуючи якийсь папірчик, що невідомо звідки взявся, вона дивилася на мене, ледь помітно то піднімаючи, то опускаючи брови.

— Чому? — врешті відказав я. — Тому що він принаймні мав щастя не сидіти, як дурна лялька, біля чийогось ліжка; він може говорити серйозно і не бачити, як то піднімають, то опускають брови, буцімто не розуміючи про що мова… Тепер вам ясно?

Марія Ельвіра кілька секунд замислено дивилася на мене, а потім заперечно похитала головою, і досі стискаючи губами папірчик.

— Хіба це не так? — наполягав я, однак серце моє шалено калатало.

— Ні, не так…

— Маріє Ельвіро! — покликала здаля Анхеліка. Усі знають, що голос сестер зазвичай лунає вкрай несвоєчасно. Та ще ніколи не був він таким недоречним, як цього разу, — наче обілляв зимною водою.

Марія Ельвіра кинула свій папірчик і забрала коліно з кріселка.

— Я піду, — сказала вона зі сміхом, який я вже чув, коли вона фліртувала.

— Ще одну хвилинку! — сказав я.

— Більше жодної! — відповіла вона, відходячи і заперечно помахавши рукою.

Що мені лишилося робити? Хіба що ковтнути вологий папірчик, припасти устами до ямки, яку лишило по собі її коліно, і розтрощити крісло об стіну. А потім самому розбитися об дзеркало — через те, що ідіот. Найбільше я страждав від люті на самого себе. Чоловіча інтуїція! Психологія досвідченого чоловіка! І перша ж кокетка, чиє коліно залишило тут свій відбиток, так зухвало з цього всього потішається!

Я більше не можу. Я люблю її шалено і не знаю (і це найпечальніше), любить вона мене насправді чи ні. І сни, занадто багато снів і такого іншого: ми йдемо попід руку через залу, вона вся в білому, а я — як чорний силует біля неї. У залі тільки старші люди, усі вони сидять і дивляться, як ми проходимо. Однак це бальна зала. І вони говорять про нас: мозкова гарячка та її тінь. Я прокинувся і знову поринув у сон: до цієї зали вчащали небіжчики, щоденні жертви якоїсь епідемії. Біле вбрання Марії Ельвіри було саваном, а я — тією самою тінню, що й раніше, але тепер замість голови в мене був термометр. Ми завжди були мозковою гарячкою та її тінню.

Що я можу зробити з такими снами? Я більше не можу. Поїду в Європу, Північну Америку, будь-куди, де зможу її забути.

Для чого мені залишатися? Аби все почалося знову, і я один палав пристрастю, мов блазень, або ми розходилися щораз, коли почуємося близькими? О, ні! Цьому буде кінець. Я добре не знаю, як на моїх кресленнях позначиться ця відсутність сентиментів (так, сентиментів!), але лишатися було би безглуздо і глупо — нема для чого і далі розважати Марію Ельвіру.

Я міг би написати тут дещо відмінне від того, що написав, але волію лишень розказати те, що сталося того останнього дня, коли я бачив Марію Ельвіру.

Через браваду, або кидаючи виклик самому собі, чи через скорботну надію самогубця, напередодні свого від’їзду я пішов попрощатися з Фунесами. Уже десять днів я носив у кишені квитки — от як я сумнівавсь у самому собі. Марія Ельвіра прихворіла: щось там із горлом чи мігрень, але побачити її було можна. Я пройшов до зали, аби з нею привітатися. І застав її за в’ялим гортанням нот. Побачивши мене, вона трохи здивувалися, однак встигла швидко подивитись у дзеркало. Обличчя її було понурим, уста блідими, під запалими очима синці. Та як завжди вона була для мене найгарнішою, особливо тепер, бо я її втрачав.

Я просто сказав, що їду геть і бажаю їй великого щастя.

Спочатку вона мене не зрозуміла.

— Їдете? І куди саме?

— У Північну Америку… Я щойно вам сказав це.

— Ох! — прошепотіла вона, і я побачив, як уста її затремтіли. Та відразу ж вона глянула занепокоєно: — Ви занедужали?

— Ну, це не зовсім так… Та почуваюся я зле.

— Ох! — знову прошепотіла вона. І широко розплющеними очима подивилася через вікно надвір, як той, хто тратить розум.

Опріч усього надворі падав дощ, і в залі було темнувато.

Вона обернулася до мене.

— Чому ви їдете? — спитала.

— Гм, — я усміхнувся. — Розповідати про це можна довго, безконечно довго… Одним словом, я їду.

Марія Ельвіра не зводила з мене очей, і їхній занепокоєний і уважний вираз зробився похмурий.

«Став крапку», — сказав я собі. І заквапився:

— Гаразд, Маріє Ельвіро…

Вона поволі подала мені свою холодну і вологу руку.

— Перед тим, як підете, — промовила, — не скажете мені, чому ви їдете?

Голос її упав. Серце моє шалено стукало, та перед очима, мов блискавка, промайнув той вечір, коли вона зі сміхом відійшла, даючи рукою знак: «З мене досить…». Що ж, з мене також! Годі!

— Я їду, — сказав я дуже чітко, — бо по саму зав’язку ситий болем, безглуздістю свого становища і соромом за самого себе! Тепер ви задоволені?

Я й досі тримав її руку у своїй. Вона її забрала, поволі повернулась, узяла ноти з пюпітра й поклала їх на рояль — усе це неквапливо і стримано, а потім знову глянула на мене із силуваною і жалібною усмішкою:

— А якби я… попросила вас не їхати?

— Та заради Бога! — вигукнув я. — Ви не розумієте, що цим мене вбиваєте! Досить з мене страждань, годі тикати мені в лице моїм нещастям! Що ми виграємо від цього, що виграєте ви? Ні, годі! А знаєте, — додав я, забігаючи вперед, — що ви сказали мені тієї останньої ночі своєї хвороби? Хочете, я вам скажу? Хочете?

Вона сиділа непорушно, впившись у мене очима.

— Так, скажіть…

— Гаразд! Ви сказали, і хай буде проклятою та ніч, коли я це почув, а ви чітко промовили таке: а ко-ли я вже не ма-ри-ти-му, ти од-на-ко-во ме-не лю-би-ти-меш? Ви все ще марили, я це знаю… Та що мені тепер робити? Лишатися тут, біля вас, заживо стікаючи кров’ю через ваш характер, бо я вас кохаю, як ідіот? Це ж також ясно, еге ж? Ох, запевняю вас, це не життя! Не життя!

Убитий горем, я притисся чолом до скла, відчуваючи, що після всього, що сказав, моє життя назавжди обертається на порох.

Та треба було підвести риску, і я обернувся. Вона стояла біля мене, і в її очах — цього разу у спалаху щастя — я побачив, як сяє, схлипує, баламутиться блаженство, яке я вважав уже відмерлим.

— Маріє Ельвіро! — гадаю, крикнув я. — Моя кохана! Душа моя!

І вона, із тихими сльозами стихлої грози, переможена, упокорена, щаслива, нарешті зручно вмостила свою голову на моїх грудях.

І більше нічого. Хіба може бути щось простіше за все це? Цілком можливо, що я страждав, плакав і ревів від болю. Я мушу в це вірити, бо так про це написав. Проте як все це з біса далеко! І далеко тому — і це найкумедніше в нашій історії, — що вона тут, біля мене, підперши голову рукою, читає те, що я пишу. Добре видно, що їй не до шмиги немало моїх коментарів, але з поваги до літературного мистецтва, в яке ми так зухвало занурилися, вона, як добра дружина, скоряється. Щодо іншого, то вона, як і я, гадає, що загальне враження від оповіді, відтвореної поетапно, є доволі точним відображенням того, що сталося, що ми відчули й пережили. А це доволі незле для твору, який написав інженер.

У цю мить Марія Ельвіра мене перебиває, щоби сказати, що останній написаний рядок є неправдою: моя оповідь є не просто непоганою, вона добра, дуже добра. І як неспростовний аргумент вона обвиває мою шию руками й дивиться на мене зблизька, наші очі розділяє заледве п’ять сантиметрів.

— Це ж правда? — шепоче чи, радше, воркоче вона.

— Можна написати «воркоче»? — запитую я її.

— Можна, і це також! — вона мене цілує.

Що іще тут можна додати?

Пора кохання

Весна

То був карнавальний вівторок. На святковій дефіляді Небель з’явився, коли вже стемніло. I поки розривав пакет із серпантином, дивився на передній екіпаж. Здивований обличчям, якого не бачив у колясці попереднього дня, він запитав у товаришів:

— Хто це? Має непоганий вигляд.

— Хай йому грець! Та вона прегарна. Гадаю, це небога абощо доктора Аррісабалаги. Здається, вона приїхала вчора…

Відтак Небель видивився на прекрасне створіння. То була ще дуже юна дівчина, можливо, не старша чотирнадцяти років, але вже цілком дозріла. Під дуже темним волоссям обличчя світилось тією матовою і гладкою білизною, що притаманна лише дуже тонкій шкірі. Сині подовгасті очі біля скронь губилися в чорних віях. Можливо, були трохи широко розставлені під чистим чолом, що свідчить про велику шляхетність або ж неймовірну впертість. Проте її очі, такі, якими вони були, наповнювали той квітучий вид світлом її краси. І коли вони на мить зустрілися з його очима, Небелю забило дух.

— Що за краса! — прошепотів він, обпершись коліном на сидіння кабріолета.

Наступної миті серпантин полетів у напрямку коляски. Обидва екіпажі вже лучив паперовий підвісний міст, і та, котра спричинилася до цього, час від часу всміхалася до галантного юнака.

А той уже майже втратив повагу до пасажирів, візника і навіть екіпажа: стрічки серпантину без упину спадали на них дощем. Аж ті, що сиділи позаду, обернулися і, хоча й з усміхом, але пильно обгледіли марнотратця.

— Хто це? — тихо запитав Небель.

— Доктор Аррісабалага. Ти його точно не знаєш. А біля нього — мати дівчини, невістка доктора.

Після оглядин доктор Аррісабалага і сеньйора щиро посміялися з того юнацького буйства, а Небель подумав, що має з ними привітатися. На його уклін уся трійця відповіла з грайливою люб’язністю.

То був початок любові, яка тривала три місяці та в яку Небель уклав усе те поклоніння, яке вміщала його пристрасна юна душа. І поки тривала дефіляда — а в Конкордії вона триває до глибокої ночі, — він безперестанку розкидав серпантин, та так, що манжета його сорочки, розщіпнувшись, метлялася на руці.

Наступного дня сцена повторилася; а позаяк дефіляду поновили увечері битвою квітів, Небель за чверть години спорожнив чотири величезні кошики. Аррісабалага і сеньйора сміялися і часто обертались, дівчина майже не зводила очей з Небеля. Він у відчаї глянув на свої порожні кошики. На сидінні кабріолета лишився тільки нещасний букетик безсмертника й тутешнього жасмину. Небель скочив із ним з підніжки кабріолета, ледь не вивихнувши щиколотку, і підбіг до коляски, задиханий і спітнілий, і з ентузіазмом в очах простягнув дівчині букет. Вона ошелешено стала шукати свій, та в неї його не було. Її супутники розсміялися.

— Дурненька! — сказала їй мати, вказуючи на груди. — Та ось же маєш букет!

Екіпаж квапливо рушив. Небель, який зіскочив був з його підніжки, побіг і схопив букет, який простягала йому дівчина, майже повністю висунувшись із повозу.

Три дні тому Небель приїхав із Буенос-Айреса, де закінчував гімназію. Він провів там сім років, тож його знання про нинішнє світське товариство Конкордії було мінімальним. У рідному місті він мав лишатися ще два тижні, насолоджуючись цілковитим спокоєм душі, якщо не тіла. І от маєш: уже наступного дня він цілком втратив свій супокій. Але натомість яка красуня!

— Яка красуня! — повторював він, думаючи про той промінь світла, цнотливості й жіночої плоті, що простягся до нього з екіпажа.

Він визнавав, що по-справжньому і глибоко засліплений і, ясна річ, закоханий.

От якби вона його любила!.. Чи любить вона його? Для з’ясування цього Небель значно більше, ніж на букет з її грудей, покладався на нерозважливу похапливість, з якою дівчина шукала щось, аби йому дати. Його пам’ять ясно воскрешала сяйво її очей, коли вона бачила, як він підбігає, неспокій, з яким вона його чекала, а ще м’якість юних грудей, коли вона простягла йому букет.

А тепер усьому кінець! Завтра вона від’їздить до Монтевідео. І що йому все решта, Конкордія, його колишні друзі, сам його батько? Принаймні він поїде з нею до Буенос-Айреса.

Вони і справді їхали разом, і під час подорожі пристрасть Небеля досягла найвищого градуса, до якого може дійти романтичний вісімнадцятирічний хлопець, який відчуває, що він коханий. Мати дівчини цей майже дитячий роман сприйняла з привітною поблажливістю, і часто сміялася, дивлячись, як вони майже не перемовляються, безупинно посміхаються і постійно дивляться одне на одного.

Прощання було коротким, бо Небель не хотів втрачати залишки здорового глузду, які ще в нього були, і обірвав свою гонитву за нею.

Вони з матір’ю повернуться в Конкордію взимку, можливо, на весь сезон. А він приїде? «Хіба я можу не повернутися?» І поки Небель поволі віддалявся по набережній, вона, обпершись грудьми на борт і схиливши голову, проводила його очима, а матроси на пристані підсміювалися з того роману та й досі короткої сукні юної нареченої.

Літо

Тринадцятого червня Небель повернувся в Конкордію і, хоча від початку знав, що Лідія там, цілий тиждень не тривожився нею. Чотири місяці — надто тривалий строк для спалаху пристрасті, й у стоячій воді його душі останній її відблиск міг лише збурунити його самолюбство. Так, йому цікаво було її побачити. Доки одна дрібниця, вколовши його самолюбство, знову його розпалила. У першу неділю Небель, як кожен порядний хлопець у містечку, чекав на розі біля церкви закінчення літургії. Нарешті Лідія та її мати майже останні вийшли і, випроставшись і дивлячись уперед, пройшли поміж хлопців, які купкою стояли на вулиці.

Небель, знову її побачивши, відчув, як його очі розширюються, аби повністю увібрати в себе знову обожнювану постать. Із майже болісним жаданням чекав він на ту мить, коли її очі в несподіваному спалаху радісного здивування розпізнають його серед гурту.

Однак вона з холодним виглядом пройшла мимо.

— Здається, вона про тебе вже не згадує, — сказав йому приятель, який стояв поруч і бачив те, що сталося.

— Так, не дуже! — усміхнувся він. — Шкода, бо ця дівчина мені справді подобалася.

Та коли лишився сам, заплакав над своїм лихом. Тепер, коли він знову її побачив! Як він любив її увесь цей час, хоча й думав, що більше не згадає! А тепер всьому кінець! Лясь, лясь, лясь! — повторював він, не усвідомлюючи цього. — Лясь! Усе скінчено!

І раптом: «А якщо вона мене не побачила? Звісно! Та звісно ж!». Його обличчя знову засяяло, і він ухопився за цю примарну ймовірність з глибокою переконаністю.

О третій годині по обіді він стукав у двері доктора Аррісабалаги. Його задум був простий: він проконсультується щодо якоїсь марниці з адвокатом і, можливо, побачить її.

Він пішов туди. Подзвонивши, почув, як хтось біжить через патіо, і Лідія, аби спинитися, мусила з силою вхопитись за скляні двері. Вона побачила Небеля, скрикнула і, прикривши руками легкість свого одягу, ще прудкіше втекла.

За якусь мить мати відчинила двері консультації і прийняла їхнього давнього знайомця поблажливіше, ніж чотири місяці тому. Небеля розпирало від блаженства, і позаяк сеньйора, схоже, не переймалася юридичними турботами Небеля, він уважав стократ за ліпше її присутність, аніж адвоката.

Він був як на жаринах від занадто палючого щастя. І позаяк мав вісімнадцять років, хотів одразу ж піти, аби на самоті, й уповні, насолодитися своєю незмірною радістю.

— Уже йдете? Так скоро? — сказала йому сеньйора. — Сподіваюся, ми матимемо щастя бачити вас знову… Чи не так?

— Так, пані!

— Усі в цьому домі дуже зрадіють… Гадаю, що всі! Хочете, спитаємо? — усміхнулася вона з материнським піддражнюванням.

— О, всією моєю душею! — відповів Небель.

— Лідіє! Зайди на хвильку! Тут є хтось, кого ти знаєш.

Лідія прийшла тоді, коли Небель уже підвівся. Підійшла до нього, очі її сяяли від щастя, і з милою незграбністю простягнула йому великий букет фіалок.

— Якщо вам це не завдасть клопоту, — повела далі мати, — ви могли б провідувати нас по понеділках… Що ви на це скажете?

— Це дуже мало, пані! — відказав юнак. — І по п’ятницях також. Ви дозволите?

Сеньйора розсміялася.

— Який ви нетерплячий! Не знаю… Послухаймо, що скаже Лідія. Що скажеш, Лідіє?

Дівча, яке не зводило з Небеля радісних очей, сказало йому просто в лице «так», бо саме йому призначалась її відповідь.

— Чудово. Отож до понеділка, Небелю.

Він заперечив:

— Чи дозволите мені прийти сьогодні ввечері? Нині надзвичайний день…

— Гаразд! І нині ввечері також. Проведи його, Лідіє.

Та Небель, який уже просто не міг встояти на місці, там само попрощався й утік зі своїм букетом із майже розтерзаними стеблами і з душею, яка вознеслася на сьоме небо від щастя.

Упродовж двох місяців у миті, коли вони стрічалися, в години, коли розлучалися, Небель і Лідія шалено кохали одне одного. Для нього, який був такий романтичний, що впадав у стан меланхолії через сіру мряку на дворі, ота рано розквітла дівчинка з її ангельським личком і блакитними очима, мабуть, була втіленням самого ідеалу. Для неї Небель був мужнім, гарним і розумним. Їхнє взаємне кохання потьмарювало тільки одне: неповноліття Небеля. Юнак, закинувши навчання, кар’єру й інші марноти, хотів одружитися. Він знав тільки те, що зовсім не може жити без Лідії і знесе все, що стоятиме цьому на заваді. Він передчував — чи радше відчував, — що скоро наскочить на підводний камінь.

Бо й справді, його батько, який був дуже невдоволений тим, що Небель через якусь карнавальну інтрижку втрачає рік, вирішив твердо розставити крапки над «і». Наприкінці серпня він заговорив із сином рішучим тоном:

— Мені сказали, що ти й далі навідуєшся до тих Аррісабалага. Це правда? Бо ти не удостоюєш мене жодним словом.

Небель побачив, що наближається буря, і його голос трохи тремтів, коли він відповідав:

— Я нічого не казав тобі, тату, бо знаю, що тобі не сподобається, коли я про це скажу.

— Ба! Можеш не завдавати собі клопоту, щоб мені сподобатися… Та я хочу знати про стан справ. Ти ходиш у той дім як наречений?

— Так.

— І тебе там серйозно сприймають?

— Гадаю, що так…

Батько пильно на нього глянув і забарабанив пальцями по столі.

— Чудово! Гаразд!.. Послухай, мій обов’язок — вказати тобі шлях. Ти добре знаєш, що робиш? Подумав про те, що може статися?

— Статися?.. Що?

— Що ти одружишся з цією дівчиною. Та завваж: ти вже в тому віці, аби принаймні все добре обміркувати. Ти знаєш, хто вона? Звідки? Ти знайомий із кимось, хто знав би, яке життя вона веде в Монтевідео?

— Тату!

— Чи знайомий ти із кимось, хто знав би, що вони там роблять! Ба! Не роби такої міни… Я не маю на увазі твою… наречену. Вона ще дитина, і тому не знає, що робить. Але ти знаєш, із чого вони живуть?

— Ні! І мені байдуже, бо хоча ти мені батько…

— Ну, ну, ну! Залиш це на потім. Не лише батько, це міг би тобі сказати будь-який порядний чоловік. А позаяк тебе так обурює моє запитання, то розпитай у того, хто захоче тобі розказати, які стосунки пов’язують матір твоєї нареченої з її швагром. Запитай!

— Так! Я знаю, що вона була…

— А, то ти знаєш, що вона була коханкою Аррісабалаги? І що він чи хтось інший утримують її дім у Монтевідео? І ти лишаєшся таким спокійним? Так, я знаю! Твоя наречена не має з цим нічого спільного, я знаю! Немає прекраснішого пориву, ніж твій… Та будь обережний, бо може стати запізно… Ні, ні, заспокойся! Я не маю жодного бажання образити твою наречену й гадаю, як уже тобі казав, що вона ще не заразилася тією розтлінністю, яка її оточує. Та якщо її матір хоче підсунути її тобі для шлюбу чи радше заволодіти капіталом, який ти успадкуєш по моїй смерті, то скажи їй, що старий Небель не готовий до таких оборудок і радше все це заберуть чорти, ніж він погодиться на цей шлюб. Це все, що я хотів тобі сказати.

Юнак, попри характер батька, дуже його любив. Він вийшов, розлючений через те, що не міг зігнати свою злобу, ще сильнішу через те, що він знав, що вона несправедлива. Йому давно було відомо, що мати Лідії ще за життя чоловіка була коханкою Аррісабалаги, а потім чотири чи п’ять років вони зустрічалися час від часу; але старий розпусник, скручений артритом, як це часто буває з хворобливими старими парубками, був уже далеко не тим у стосунку до братової, кого вдавав. І якщо він утримував матір і доньку, то робив це із своєрідної вдячності колишнього коханця, та передусім для того, аби дати підґрунтя для нинішніх чуток, які надимали його марнославство. Небель згадував матір Лідії; і з дрожем юнака, який шаліє від заміжніх жінок, пригадував той вечір, коли вони разом схилилися над «Illustration» і йому здалося, що своїми несподівано натягнутими нервами він відчув глибокий віддих жадання, що йшло від дорідного тіла, яке ледь торкалося його. Звівши очі, Небель побачив її затуманений погляд, який важко вперся в його.

Може, він помилився? Вона була страшенно істеричною, однак рідко виходила із себе; розстроєні нерви грюкотали всередині, тому вона то хворобливо наполягала на якійсь бздурі, то раптом змінювала думку. Провісником загострень була наростаюча і конвульсивна впертість, з якою вона громадила одна на одну дурниці. Вона зловживала морфієм — через печальну необхідність і франтівство. Мала тридцять сім років, була високою, з пухлими яскраво-червоними устами, які постійно облизувала. Її очі, хоча й не були великими, здавалися такими через розріз і дуже довгі вії; вони манили своїм сяйвом. Вона малювалась. Як і донька, одягалась із досконалим смаком, і це, без сумніву, було її найбільшою привабою. Як жінка вона була, мабуть, дуже чарівною, та зараз істерія виснажила її тіло, бо вона, ясна річ, мучилась утробою. Коли підхльоскування морфію минало, її очі меркли, й від кутиків губ і очей розбігались тоненькі зморшки. Та попри це, та сама істерія, яка руйнувала її нерви, магічно підживлювала її тонус.

Вона щиро любила Лідію; і послуговуючись мораллю буржуазних істеричок, привела би свою доньку до морального падіння, аби зробити її щасливою — для того, щоб забезпечити їй те, що для самої неї було щастям.

Тож стурбованість батька щодо цього зачепила в душі Небеля найпотаємніші струни закоханого. Як усе це оминуло Лідію? Бо чистота її цери, щирість її дівочої пристрасті, яка з’являлася в її сяючих очах, були вже не доказом чистоти, а сходинками шляхетного блаженства, якими Небель тріумфально піднімався, аби відірвати з гнилої рослини квітку, яка його потребувала.

Це переконання було таким сильним, що Небель ані разу не поцілував її. Якось по обіді, проходячи повз будинок Аррісабалаги, він відчув нестримне бажання її побачити. Його щастя було повним: він застав її одну, в пеньюарі, з пасмами волосся, що впали на щоки. Сміючись, вона прихилилася до стіни, біля якої він її перехопив. І юнак, стоячи навпроти неї і майже торкаючись її, відчув у своїх руках, що лишалися непорушними, високе щастя чистого кохання, яке він так легко міг би забруднити.

Та потім вона буде його жінкою! Небель, як міг, наближав свій шлюб. На днях він отримав обмежену дієздатність неповнолітнього, яка давала йому змогу покрити всі видатки, скориставшись своєю законною часткою спадку по матері. Лишалося лише отримати згоду батька, і мати дівчини на цьому наполягала.

Її становище, доволі двозначне в Конкордії, потребувало суспільного схвалення, яке, ясна річ, мало початися з майбутнього свекра її доньки. Та перш за все її спонукало бажання принизити, примусити буржуазну мораль зігнути коліна перед тим, що вона вважала непристойним і зневажала.

Уже не раз вона натякала на це в розмовах зі своїм майбутнім зятем: «мій сват», «моя нова родина», «зовиця моєї доньки». Небель відмовчувався, і тоді очі матері світились іще лихішим вогнем.

Аж доки одного дня полум’я спалахнуло. Небель призначив шлюб на 18 жовтня. Залишалось ще понад місяць, але мати дівчини дала юнакові ясно зрозуміти, що бажає на весіллі присутності батька.

— Це буде нелегко, — сказав Небель після гнітючої мовчанки. — Батькові важко виходити з дому вечорами… Він не виходить ніколи.

— Ах! — тільки й вигукнула мати, притьмом закусивши губу.

Запала ще одна пауза, однак ця була вже передвістям бурі.

— Ви ж не хочете брати шлюб потай, чи не так?

— О… — силувано усміхнувся Небель. — Мій батько також так не думає.

— Тоді що?

Знову залягла тиша, яка дедалі більше передвіщала грозу.

— Це через мене ваш вельмишановний батько не хоче бути присутнім?

— Ні, ні, пані! — вигукнув Небель нетерпляче. — Просто він такий… Якщо хочете, я знову з ним поговорю.

— Я хочу? — мати дівчини усміхнулась, роздуваючи ніздрі. — Робіть, як знаєте. Чи не могли б ви, Небелю, зараз піти? Я зле почуваюся.

Небель вийшов, глибоко роздосадуваний. Що він скаже батькові? Той завжди опирався цьому шлюбові, і син уже вдався до певних кроків, аби не зважати на це.

— Можеш робити все, що тобі заманеться. Але моєї згоди на те, аби ця утриманка стала твоєю тещею, ти не дістанеш ніколи!

Через три дні Небель вирішив раз і назавжди з’ясувати стан справ і вибрав для цього хвилинку, коли Лідії не було.

— Я розмовляв із батьком, — почав Небель, — і він мені сказав, що ніяк не може прийти.

Мати Лідії трохи зблідла, та її очі звузились і заблищали.

— Так?! І чому ж це?

— Не знаю, — глухо озвався Небель.

— Іншими словами, ваш вельмишановний батько боїться заплямувати себе, якщо його нога ступить сюди?

— Не знаю! — повторив він, і собі впершись.

— Цей пан завдає нам незаслуженої образи! Що він собі надумав? — додала вона розстроєним голосом, губи в неї тремтіли. — Хто він такий, аби так із нами говорити?

Відтак Небель відчув укол образи за свій рід.

— У чому річ, я не знаю! — його голос також дрижав. — Але він не тільки відмовляється прийти, він іще й не дає згоди на мій шлюб.

— Що? Як це відмовляється? Чому? Хто він такий? Яке він право на це має?

Небель підвівся.

— Ви не…

Та вона також підвелася.

— Так, він! Ви ще дитина! Запитайте в нього, звідки в нього багатство, яке він украв у своїх клієнтів! І цей гонор! Його бездоганна родина, без жодної плямки, цим бундючиться! Його родина!.. Нехай він вам розкаже, скільки разів лазив через паркан, аби переспати зі своєю жінкою ще до весілля! Він мені розповідатиме про свою родину!.. Гаразд, ідіть собі, я по зав’язку сита лицемірством! Усіляких вам гараздів!

Чотири дні Небель прожив у глибокому відчаї. На що він міг сподіватися після того, що сталося? П’ятого дня, надвечір, він отримав записку:

«Октавіо, Лідія серйозно хвора, і тільки ваша присутність могла б її заспокоїти.

Марія С. де Аррісабалага»

Без сумніву, то були хитрощі. Та якщо Лідія насправді…

Він пішов туди того самого вечора, і мати дівчини прийняла його зі стриманістю, яка здивувала Небеля: без надмірної сердечності, ані подоби грішниці, яка розкаялася.

— Якщо ви хочете її бачити…

Небель увійшов разом із матір’ю і побачив свою обожнювану кохану в ліжку. Підібгані ноги, обличчя, що світилося тією свіжістю без пудри, яка буває тільки в чотирнадцять років.

Він сів біля неї, і мати марно чекала, що вони щось скажуть одне одному; вони лишень дивились одне на одного й усміхалися.

Раптом Небель відчув, що вони залишилися самі, і уявлення про матір стало чітким: «Вона пішла геть, аби в екстазі від свого знову віднайденого кохання я втратив голову й через це шлюб став вимушеним». Ta за ці чверть години кінцевої насолоди, яку йому пропонували авансом і задарма в обмін на зобов’язання одружитися, вісімнадцятирічний юнак відчув — як тоді, коли вона прихилилася до стіни, — нічим незаплямовану насолоду чистого кохання в ореолі поетичної ідилії.

Тільки Небель міг сказати, яким великим було його віднайдене після катастрофи щастя. Також він забув матері вибух лихослів’я, люте бажання образити тих, хто на це не заслуговує. Однак твердо вирішив усунути матір з їхнього життя, щойно вони поберуться. Спогад про його ніжну й чисту наречену, яка усміхалася на ліжку, край якого оголився для нього, обіцяв повну насолоду, з якої Небель не викрав наперед ані найменшого діаманта.

Наступного вечора, прийшовши до Аррісабалаги, Небель застав дім темним. Служниця нескоро прочинила вікно:

— Паній нема.

— Кудись пішли? — запитав він здивовано.

— Ні, вони вертаються в Монтевідео… Поїхали в Сальто, аби заночувати на борту.

— Ах! — пробурмотів нажаханий Небель. Але у ньому ще жевріла надія. — А доктор? Я можу з ним поговорити?

— Його немає, після обіду він пішов у клуб…

Знову залишившись сам на темній вулиці, Небель у смертельній зневірі підняв і опустив руки. Усьому кінець! Його щастю, його віднайденій напередодні радості! Її знову втрачено й назавжди! Він здогадувався, що цього разу порятунку не буде. Нерви в матері розігрались, як клавіші, і він уже нічим не міг зарадити.

Він дійшов до рогу вулиці й звідти, спинившись під ліхтарем, тупо видивився на рожевий дім. Обійшов квартал і знову спинився під ліхтарем. Ніколи, більше ніколи!

Це тривало до пів на дванадцяту ночі. Урешті він пішов додому і зарядив револьвер. Проте один спогад його зупинив: кілька місяців тому він пообіцяв одному німецькому кресляреві, що перед тим, як накласти на себе руки (Небель був підлітком), навідається до нього. Зі старим вояком армії Вільгельма його поєднувала жива дружба, заснована на довгих філософських бесідах.

Назавтра спозаранку Небель стукав у двері його вбогої кімнати. Вираз його обличчя був цілком красномовний.

— Прийшла пора? — по-батьківськи спитав його друг, міцно потиснувши руку.

— Тс! Хоч як крути! — відказав хлопець, дивлячись убік.

Тоді кресляр із цілковитим спокоєм оповів йому свою любовну драму.

— Іди додому, — врешті сказав він, — і якщо об одинадцятій не передумаєш, вертайся: поснідаємо разом. А тоді роби, що хочеш. Обіцяєш?

— Обіцяю, — відповів Небель і своєю чергою міцно потиснув йому руку, мало не заплакавши.

Удома його чекала картка від Лідії.

«Любий мій Октавіо! Мій відчай не може бути більшим, але мама побачила, що коли ми поберемося, на мене чекатимуть великі страждання, і я, як і вона, зрозуміла, що нам ліпше розстатися, присягаюсь, що ніколи тебе не забуду.

Твоя Лідія»

— От як це мало бути! — вигукнув юнак, із переляком дивлячись у дзеркало на своє пополотніле обличчя. — Це мати змусила її написати, мати і її прокляте божевілля! Лідія тільки й могла що написати це, і бідна дівчинка, доведена до розпачу, виплакала в листі всю свою любов. Ах, якби я міг її колись побачити, розказати їй, як я її любив, як люблю її зараз, мою ясочку!..

Тремтячи, він підійшов до нічного столика й узяв револьвер, та згадав свою нову обіцянку й довго стояв, уперто відчищаючи нігтем якусь цятку на барабані.

Осінь

Якось в Буенос-Айресі, коли Небель сів у трамвай, вагон не рушав з місця довше, ніж звикло, і Небель, який узявся читати, врешті оглянувся. Поміж сидіннями важким і повільним кроком пробиралася якась жінка. Кинувши побіжний погляд на незграбу, Небель знову повернувся до читання. Сівши поруч із ним, дама уважно глянула на сусіда. Небель, хоча й відчував на собі час від часу чужий погляд, продовжував читати; та врешті йому це надокучило, і він підвів здивоване обличчя.

— Я так і думала, що це ви, — вигукнула дама, — хоча й сумнівалася… Ви мене не пам’ятаєте, еге ж?

— Пам’ятаю, — відказав Небель, округливши очі. — Пані Аррісабалага…

Вона помітила його здивування й усміхнулась із виразом старої куртизанки, яка й досі намагається сподобатися юнакові.

Від жінки, яку Небель знав одинадцять років тому, залишилися тільки очі, хоча й запалі та згаслі. Жовта цера із зеленкуватим відтінком зсохлась, пішовши курними зморшками. Вилиці тепер випирали, а за як завжди пухлими губами ховалися попсуті зуби. Було видно, як у цьому змарнілому тілі по виснажених нервах і розбухлих артеріях циркулює морфій, перетворивши на скелет розкішну жінку, яка колись, сидячи обіч нього, гортала «Illustration».

— Я добряче постаріла… Та й хвора, нирки болять… А ви, — додала вона, дивлячись на нього з ніжністю, — усе такий самий! Адже вам нема ще й тридцяти… Лідія також не змінилася.

Небель підвів очі.

— Вона незаміжня?

— Так… Як вона зрадіє, коли я їй розкажу! Чому б не потішити бідолашну? Може, навідаєтеся до нас?

— З приємністю, — прошепотів Небель.

— Так, приходьте якнайшвидше, ви ж знаєте, ким ми були для вас… Так от: проспект Боедо, 1483, квартира 14. Наші обставини такі скрутні…

— Ох! — запротестував він і підвівся, аби вийти. Пообіцяв зайти до них найближчим часом.

Через дванадцять днів Небель мусив повертатися на цукровий завод і перед тим хотів виконати свою обіцянку. Він пішов туди, в убоге помешкання на околиці. Його прийняла пані Аррісабалага, поки Лідія трохи прибиралася.

— Одинадцять років! — знову зауважила мати. — Як біжить час! Ви вже могли мати з Лідією купу дітей!

— Саме так, — усміхнувся Небель, оглядаючись довкола.

— Ох! Справи наші кепські! Особливо якщо порівняти з обстановкою вашого дому… Постійно чую про ваші плантації цукрової тростини. Це ваше єдине підприємство?

— Так… І ще в Ентре-Ріос…

— Щасливець! Якби можна було… Мені завжди хотілося провести кілька місяців в селі, та це завжди була лише мрія!

Вона замовкла, кинувши швидкий погляд на Небеля. А в того завмирало серце: він заново переживав те, що хоронилося в його душі одинадцять років.

— Усе це через брак зв’язків… Так важко мати друга в таких обставинах!

Серце Небеля стискалося дедалі дужче, увійшла Лідія.

Вона також дуже змінилася, бо чар невинності й чистоти чотирнадцятирічної дівчини вже не віднайдеш у двадцятишестирічній жінці. Однак, як і раніше, була вродливою. Його чоловічий нюх відчув в її ніжній шиї, погідному спокої її погляду, в усьому тому непоясненному, що сповіщає чоловікові про вже пережите кохання, яке він завжди мусив приховувати, згадку про ту Лідію, яку знав.

Вони розмовляли про банальні речі зі стриманістю зрілих людей. Коли вона на хвильку вийшла, мати знову повернулася до попередньої розмови:

— Так, вона трохи квола… І коли я думаю, що в селі вона відразу би поправилася… Послухайте, Октавіо, дозвольте мені говорити з вами начистоту. Ви ж знаєте, що я вас любила як сина… Чи могли б ми провести сезон у вашому маєтку? Лідії це пішло би на користь!

— Я одружений, — відказав Небель.

На обличчі сеньйори з’явилася гримаса досади, якусь мить її розчарування було щирим; але вона зараз же комічно склала хрест-навхрест руки.

— Ви? Одружений? От біда! Даруйте… Сама не знаю, що кажу… А ваша дружина мешкає з вами на цукровій плантації?

— Зазвичай так… Зараз вона в Європі.

— От біда! Тобто… Октавіо, — додала вона зі сльозами на очах, — вам я можу розповісти. Ви були мені майже як син… Ми майже жебраки! Чому ви не хочете, щоб я поїхала з Лідією? Зізнаюся вам як мати, — додала вона з єлейною усмішкою, понизивши голос. — Ви добре знаєте, яке в Лідії серце, правда ж? — Вона сподівалася відповіді, але Небель мовчав. — Так, ви її знаєте! Невже ви думаєте, що Лідія здатна забути, коли кохала? — Тепер вона підкріпила свій натяк підморгуванням.

І тут Небель оцінив безодню, в яку міг впасти раніше. Вона була такою ж матір’ю, як завжди, але тепер через свою душу, морфій і нужду цілком опустилася… A Лідія… Побачивши її знову, він відчув спалах жаги до цієї жінки із повним і вже обвислим підгорлям. Перед лицем такої комерційної оборудки, яку йому пропонували, він кинувся в обійми тієї дивної любовної пригоди, яку наготувала йому доля.

— Знаєш, Лідіє? — радісно защебетала мати, коли донька вернулася. — Октавіо запрошує нас провести сезон в його маєтку. Що ти на це скажеш?

Лідія на мить звела брови, та знову відзискала спокій.

— Чудово, мамо…

— Ах, ти знаєш, що він каже? Він одружений. А ще такий молодий! Ми йому майже рідня…

Тоді Лідія перевела погляд на Небеля і якийсь час дивилася на нього з печальною строгістю.

— Давно? — прошепотіла вона.

— Чотири роки, — відказав він тихо. Попри все йому забракло духу глянути на неї.

Зима

Через крайню обачність Небеля, якого на цій лінії добре знали, їхали вони нарізно. Та вийшовши зі станції, усі разом сіли в прислану з дому коляску. Коли він залишався сам на цукровій плантації, то прислуговувала йому тільки стара індіанка — не так через його поздержливість, як через те, що дружина забирала із собою всю челядь. Тож вірній тубілці він представив своїх супутниць як стару тітку і її доньку, які приїхали поправити підірване здоров’я.

До того ж це було цілком правдоподібно, бо старша пані нестримно подавалася. Приїхала цілком розбита, заледве тримаючись на ногах, і її вимучений вид криком кричав про те, що цей живий труп потребує уколу морфію, від якого вона на прохання Небеля утримувалася протягом чотирьох годин.

Небель, який по смерті батька перервав навчання, знав достатньо для того, аби передбачити швидку катастрофу; нирки під час нападу могли відмовити, і морфій тільки прискорював таку розв’язку. Вже у повозі, не годна більше терпіти, дама дивилася на Небеля з мукою в очах.

— Октавіо, дозвольте мені… Я більше не можу! Лідіє, заслони мене.

Донька спокійно затулила матір, і Небель почув шурхіт одягу, який поквапно задирали, аби зробити укол в стегно. Очі засяяли, і повнота життя, наче маска, укрила те агонізуюче обличчя.

— Тепер усе гаразд… Яке щастя! Я почуваюся добре!

— Вам треба було б це покинути, — строго сказав Небель, скоса дивлячись на неї. — Коли ми приїдемо, вам стане гірше.

— О, ні. Радше я помру прямо тут.

Небель увесь день ходив роздратований, він вирішив, як зможе, вбачати в Лідії та її матері лишень двох нещасних хворих. Та надвечір, подібно до диких звірів, які о цій порі починають гострити кігті, чоловічий гін став потроху послаблювати його рішучість.

Повечеряли вони рано, бо мати, що почувалася знесиленою, хотіла негайно лягти спати. Не могло бути й мови, аби вона тільки випила молока.

— Фе! Яка гидота! Воно мені в горло не піде. Ви хочете, аби я пожертвувала останніми роками свого життя, і то зараз, коли я можу померти щасливою?

Лідія не змигнула й оком. Вона перемовилася з Небелем кількома словами, і лиш тоді, коли вони допивали каву, їхні погляди зустрілися; та Лідія відразу ж опустила очі. Через чотири години Небель нечутно відчинив двері в кімнату Лідії.

— Хто там? — одразу прозвучав стривожений голос.

— Це я, — ледь чутно прошепотів Небель.

Після його слів почувся шелест одягу, наче хтось різко сів на постелі, і знову запала тиша. Та коли його рука в темряві торкнулася зимного плеча, по тілу пробіг сильний дрож.

Потім, коли він лежав без руху обік тієї жінки, яка вже пізнала любов до його приходу, з найпотаємніших глибин душі Небеля піднялася праведна гордість за свою юність, коли він жодного разу не торкнувся, навіть не зірвав поцілунку з уст того юного створіння, яке дивилося на нього з осяйною невинністю. Він думав над словами Достоєвського, яких до тієї миті не розумів: «…нічого немає вищого і сильнішого, і здоровішого, й кориснішого для життя, ніж якийсь гарний спогад». Небель беріг її, цю незаплямовану згадку, незайману чистоту своїх вісімнадцяти років, яка тепер лежала там, утоптана в багно на ліжкові служниці. Відтак він відчув на своїй шиї дві важкі, безмовні сльози. Вона також згадувала… І сльози Лідії текли одна за одною, поливаючи, наче могилу, безславний кінець її єдиної мрії про щастя.

Десять днів вони жили разом, хоча Небель майже весь день проводив поза домом. За мовчазної згоди вони з Лідією рідко коли лишалися наодинці, й хоча вночі знову зустрічалися, навіть тоді тривалий час проводили в мовчанні.

Лідія і сама мала багато роботи, доглядаючи вкінець знесилену матір. Позаяк відродити вже зогниле можливості не було, навіть під загрозою того, до чого це могло призвести, Небель мав намір відібрати морфій. Однак відмовився від нього, коли якось уранці, несподівано ввійшовши до їдальні, застав зненацька Лідію, яка квапливо опускала спідницю. У руці вона тримала шприц і не зводила з Небеля переляканого погляду.

— Давно ти це вживаєш? — урешті запитав він.

— Так, — прошепотіла Лідія, конвульсивно ламаючи голку.

Небель знову глянув на неї і здвигнув плечима.

Та позаяк мати повторювала свої ін’єкції з жахливою частотою, аби заглушити біль у нирках, які морфій рано чи пізно мав добити, Небель зважився спробувати порятувати нещасну, віднявши в неї наркотик.

— Октавіо! Мене це вб’є! — хрипко ремствувала вона. — Октавіо, синку! Я не проживу і дня!

— Ви не проживете і двох годин, якщо я вам це лишу! — відказав Небель.

— Нехай, Октавіо! Дай мені морфію!

Та марно її руки тяглися до Небеля, він вийшов разом із Лідією.

— Ти знаєш, яким серйозним є стан твоєї матері?

— Так, лікарі мені казали…

Він пильно на неї подивився.

— З нею все значно гірше, ніж ти гадаєш.

Лідія пополотніла і, дивлячись кудись убік, подавила ридання, закусивши губу.

— Тут немає лікаря? — прошепотіла вона.

— Немає ані тут, ані на десять ліг[2] в окрузі, але ми пошукаємо.

Того вечора, коли вони були в їдальні самі, прийшла пошта, і Небель розпечатав якогось листа.

— Якісь новини? — занепокоєно спитала Лідія, підводячи на нього очі.

— Так, — відказав Небель, продовжуючи читати.

— Від лікаря? — спитала вона перегодом іще стурбованіше.

— Ні, від моєї дружини, — різко відказав він, не піднімаючи очей.

О десятій вечора Лідія прибігла в кімнату Небеля.

— Октавіо, мама помирає!..

Вони кинулись у кімнату хворої. Обличчя тої вже вкрила мертвотна блідість. Губи непомірно роздулись і посиніли, і через них проривалась якась гортанна і нерозбірлива подоба слова:

— Пла… пла… пла…

Небель на нічному столику відразу ж побачив пляшечку з морфієм, вона була майже порожня.

— Ясна річ, що вмирає! Хто їй це дав? — запитав він.

— Не знаю, Октавіо! Недавно я чула якийсь шум… Вона напевне пішла за ним у твою кімнату, поки тебе не було… Мама, бідолашна мама! — схлипувала вона, припавши до виснаженої руки, що звисала до підлоги.

Небель помацав їй пульс; биття серця вже не було чути, і температура знижувалася. За якийсь час губи перестали видавати своє «пла… пла…», і на шкірі проступили великі плями.

О першій ночі вона померла. Того самого дня, після похорону, Небель чекав, коли Лідія закінчить вбиратися, поки наймити носили в екіпаж її валізи.

— Візьми, — сказав він, коли вона підійшла, і простягнув їй чек на десять тисяч песо.

Лідія сильно здригнулася, і її почервонілі очі подивилися прямо в очі Небеля. Проте він витримав цей погляд.

— Пробач мені, — сказав він. — Не вважай мене гіршим, ніж я є.

На станції вони мовчки чекали біля сходинок вагона відправки поїзда. Коли почулося бамкання дзвона, Лідія протягнула йому руку, яку Небель безмовно затримав на мить у своїй. Потім, не відпускаючи її, він обійняв Лідію за талію і міцно поцілував у вуста.

Поїзд рушив. Застиглий Небель проводив поглядом вікно, що віддалялося, та Лідія не виглянула.

Дикий мед

У Сальто-Орієнталь я маю двох кузенів, нині вже дорослих чоловіків, які в дванадцять років, начитавшись Жуля Верна, надумали піти з дому, щоби мешкати в лісі. Той ліс росте за дві ліги від міста. Там вони й збиралися жити, як первісні люди, із полювання і риболовлі. Звісно, що хлопчаки не здогадались узяти з собою ані рушниць, ні вудочок; та в кожному разі там був ліс — із його свободою як джерелом щастя і його небезпеками, які вабили.

На жаль, на другий день їх знайшли ті, хто шукав. Хлопці були доволі ошалілі, не мало ослаблені, але на превелике здивування своїх молодших братів, які також уже прилучились до Жуля Верна, і досі вміли ходити на двох ногах і не забули мову.

Утім ця пригода двох робінзонів, можливо, виявилась би серйознішою, якби її підмостками був не той лісок для недільних прогулянок. Тут, у Місьйонес, утечі можуть завести дуже далеко, і саме до цього Ґабріеля Бенінкасу довело те, що він так чванився своїми похідними черевиками.

Бенінкаса, вивчившись на дипломованого бухгалтера, відчув гостре бажання пізнати життя сельви. Його штовхав на це не темперамент, бо Бенінкаса був радше сумирним хлопцем, рожевощоким товстуном, який пишався добрим здоров’ям. Тому був достатньо розсудливим, аби віддавати перевагу чаю з молоком і тістечками перед хтозна-якою випадковою і гидкою лісовою їжею. Проте так само, як парубок, який завжди був розважливим, вважає частиною свого обов’язку в переддень свого весілля попрощатися з вільним життям нічною оргією в компанії друзів, Бенінкаса також захотів ушанувати своє масляне буття двома-трьома потрясіннями бурхливого життя. І тому йшов угору Параною до лісозаготівлі у своїх славнозвісних похідних черевиках.

Заледве вийшовши з Коррієнтес, він узув свої міцні черевики, бо каймани по берегах оживляли краєвид. Та попри це дипломований бухгалтер дуже дбав про свої черевики, уберігаючи їх від подряпин і контакту з брудом.

Так він дійшов до лісозаготівлі хресного батька, і той вчасно відмовив похресника від зухвалих намірів.

— Куди ти зараз ідеш? — запитав він, заскочений.

— У ліс, хочу там трохи пройтися, — відказав Бенінкаса, закинувши на плече вінчестер.

— Сарако, ти там і кроку не ступиш! Тримайся стежки, якщо вже так хочеш… Або ліпше лиши цю зброю, і завтра я відправлю з тобою когось із наймитів.

Бенінкаса відмовився від своєї прогулянки. Проте пішов до узлісся і там спинився. Спробував було заглибитися в хащі, але застиг непорушно. Запхавши руки до кишень, він уважно дивився на ту непролазну гущавину, тихенько насвистуючи уривчасті мелодії. Знову оглянувши ліс в обидва боки, він вернувся, доволі розчарований.

Проте наступного дня пройшов центральною стежкою десь із лігу, і хоча його рушниця спала глибоким сном, Бенінкаса не шкодував, що прогулявся. Дикі звірі потроху з’являться.

І на другу ніч вони з’явилися, хоча і в доволі своєрідний спосіб.

Бенінкаса міцно спав, коли його розбуркав хресний.

— Гей, сплюху! Вставай, бо вони з’їдять тебе заживо.

Бенінкаса різко сів на ліжку, засліплений світлом трьох гасових ламп, які снували туди-сюди по кімнаті. Його хресний i двоє найманих робітників кропили підлогу.

— Що таке? Що таке? — запитав він, схопившись.

— Нічого… Вважай на ноги… Карателі…

Бенінкаса вже знав про цікавих мурах, яких ми називаємо карателями. Вони маленькі, чорні, блискучі і прудко пересуваються більш-менш широкими потоками. В основному вони м’ясоїдні. Простують, пожираючи все, що стрінуть на шляху: павуків, цвіркунів, скорпіонів, жаб, змій — усяке створіння, яке не може їм опиратися. Немає тварини, яка від них утікала б, хай якою сильною і великою вона була.

Їхня навала в дім означає цілковите знищення всього живого, бо немає ні закутка, ні заглибини, в які не ринув би пажерливий потік. Собаки виють, воли ревуть і мусять конче покинути обійстя, бо як ні, то за десять годин їх обгризуть до кісток. Карателі лишаються на місці день-два, а то й п’ять днів: залежно від того, чи воно багате на комах, м’ясо чи жир. Пожерши все, вони йдуть геть.

Однак вони не зносять креоліну чи схожих засобів, а позаяк на лісозаготівлі його було хоч залийся, то вже за годину хатину звільнили від карателів.

Бенінкаса зблизька оглядав лілову пляму від укусу на ступні.

— А вони направду жалять сильно! — сказав він здивовано, підвівши голову до хресного.

Той, для кого це зауваження не мало жодного значення, не відповів, натомість радіючи, що вчасно спинив нашестя. Бенінкаса знову поринув у сон, але всю ніч його полохали тропічні кошмари.

Наступного дня він пішов до лісу, цього разу прихопивши мачете, бо врешті зрозумів, що в пущі це знаряддя може стати йому в більшій пригоді, ніж рушниця. Бо правду кажучи, його рука не відзначалася твердістю, а влучність була ще гіршою. Та в кожному разі він зумів поламати гілки, пошмагати собі обличчя і порвати черевики — усе нараз.

Сутінковий і безмовний ліс швидко йому наскучив. Він справляв враження — до того ж точне — сцени, побаченої за дня. Кипуче тропічне життя о цій порі завмирає: не видно ні тварини, ні пташини, майже не чутно гомону. Бенінкаса вертався, коли його увагу привернуло глухе дзижчання. За десять метрів від нього в дупластому стовбурі довкола вхідного отвору роїлися крихітні бджоли. Він обережно наблизився і побачив у глибині дупла десять чи дванадцять темних кульок завбільшки з яйце.

— Це мед, — сказав собі дипломований бухгалтер, ковтнувши слинку. — Мабуть, це воскові кульки, повні меду.

Та між ним, Бенінкасою, і кульками були бджоли. Після паузи він подумав про вогонь; це підняло би добрячі клуби диму. За велінням долі, поки злодій обережно згрібав вогке опале листя, чотири чи п’ять бджіл сіли йому на руку, але не вжалили. Бенінкаса відразу ж піймав одну і, стиснувши їй черевце, упевнився, що вона не має жала. Її слина, вже густа, рафінувалась у медову масу. Які дивовижні й добрі створіння!

В одну мить бухгалтер видер воскові кульки і, відійшовши подалі, аби уникнути надокучливого контакту з бджолами, сів на пеньок. З дванадцяти кульок сім містили пилок. Проте решта були повні меду, темного і трохи каламутного меду, який Бенінкаса жадібно покуштував. Він явно чимось віддавав. Але чим? Бухгалтер не зміг цього визначити. Можливо, то був присмак смоли фруктових дерев або евкаліпта. І через це густий мед лишав по собі ледь терпкий післясмак. Та натомість який він мав аромат!

Бенінкаса, упевнившись, що матиме поживу тільки з п’яти кульок, узявся за них. Його задум був простий: тримати стільник, з якого витікатиме мед, над ротом, та позаяк мед був густий, він, марно просидівши півхвилини із роззявленим ротом, мусив зробити отвір більшим. Лиш тоді мед важкою цівкою потік на язик бухгалтера.

Один за одним Бенінкаса спорожнив у свій рот п’ять стільників. Марно було і далі тримати їх над ротом, а тим паче оглядати вичерпані кульки; тож бухгалтер мусив змиритися.

А між тим через сидіння із задертою головою він відчув легке запаморочення. Обважнівши від меду, він сидів непорушно й широко розплющеними очима знову розглядав сутінковий ліс. Дерева і земля занадто скособочились, і його голова хиталась у такт із пейзажем.

— Яке цікаве очманіння… — подумав бухгалтер. — А найгірше те…

Коли він підвівся і спробував ступити крок, то мусив знову гепнутися на пеньок. Усе тіло немов налилося свинцем, особливо ноги, здавалося, вони страшенно розпухли. І руки, і ноги в нього свербіли.

— Як дивно, дуже дивно, дуже дивно! — тупо повторював Бенінкаса, проте не дошукувався причини цієї чудасії. — Наче по мені повзають мурахи… Це карателі, — виснував він.

І тут цілком зненацька йому від переляку перехопило подих.

— Мабуть, це мед!.. Він отруйний! Я отруївся!

Під час другої спроби підвестися волосся йому стало дибки від жаху: він не міг навіть поворухнутися. Тепер відчуття свинцевої важкості і свербежу доходило до пояса. На якийсь час страх померти тут, у жалюгідній самотності, далеко від матері і друзів, цілком позбавив його здатності боронитися.

— Я тут зараз помру. Ще трохи і я вмру!.. Я вже не можу поворухнути рукою!

Охоплений панікою, він, утім, відзначив, що його не лихоманить, не дере в горлі, а серце і легені працюють в нормальному ритмі. Його тривожні думки змінили спрямування.

— Мене паралізувало, це параліч! Мене не знайдуть!..

Проте його опанувала нездоланна сонливість, і водночас одур дедалі дужчав. Йому здалося, що хистка земля почорніла і стала паморочливо гойдатися. Знову спливли в пам’яті карателі, і в голові, як крайня тривога, засіла думка про те, що оте чорне, що затопило землю…

Він мав іще сили вирватися з цього останнього кошмару, і раптом видав із себе крик, справжній зойк, в якому голос чоловіка за тональністю нагадував нажахану дитину: по його ногах швидко пнулася догори ціла лава чорних мурашок. Довкола нього вся земля почорніла від пожерливих карателів, і бухгалтер відчув, як під підштаниками піднімається потік м’ясоїдних мурах.

Через два дні хресний нарешті знайшов повністю об’їдений скелет, на якому не лишилось ані крихти плоті, вкритий одягом Бенінкаси. Карателі, які досі лазили там, і воскові кульки прояснили достатньо.

Не часто буває, що дикий мед має ці наркотичні чи паралітичні властивості, але його знаходять. У тропіках багато квітів із такими самими особливостями, і вже сам смак меду здебільшого сповіщає про його якість, а саме присмак евкаліпта, що його, як йому здалося, відчув Бенінкаса.

Зарізана курка

Цілими днями четверо недоумкуватих синів подружжя Мадзіні-Феррас сиділи на лавці у дворі. З висолопленими язиками й тупими очима поводили вони головами, роззявивши рота.

Земляний двір із заходу був обгороджений цегляною стіною. Лавка стояла паралельно до неї за п’ять метрів, і вони сиділи на ній нерухомо, втупивши очі в цеглини. Щойно сонце, заходячи, ховалося за стіною, ідіоти тішилися. Спочатку їхню увагу привертало сліпуче світло, потроху їхні очі оживали; й нарешті вони починали голосно сміятись, однаково налиті ненаситною радістю, й дивилися на сонце з тваринною втіхою, наче то була їжа.

Іноді, вишикувавшись на лавці, вони цілими годинами гуділи, вдаючи електричний трамвай. Гучні звуки також виводили їх з інертного стану, і тоді вони бігали по дворі, кусаючи себе за язики і ревучи. Та майже завжди перебували в байдужій і понурій дрімоті ідіотизму й увесь день сиділи на лавці, звісивши нерухомо ноги, і пускали липку слину на штани.

Найстаршому було дванадцять, а найменшому вісім. У всьому їхньому брудному й жалюгідному вигляді відчувалася відсутність бодай крихти материнської турботи.

Утім ці четверо ідіотів були колись потіхою для батьків. Через три місяці по шлюбі Мадзіні і Берта спрямували свою близьку любов чоловіка і жінки — і жінки та чоловіка — на значно життєвішу будучність: на сина. Хіба існує більше щастя для двох закоханих, ніж це правдиве освячення їхньої любові, уже вільне від низького егоїзму взаємного кохання без жодної мети і — що є найгіршим для самого кохання — без можливих сподівань на оновлення?

Саме так це сприймали Мадзіні і Берта, тож коли через чотирнадцять місяців по шлюбі в них народився син, гадали, що їхнє щастя збулося. Дитя росло гарне й осяйне, доки йому сповнилося півтора року. Та якось уночі на двадцятому місяці життя хлопчик став кривитися в жахливих корчах і наступного ранку вже не впізнавав батьків. Лікар оглянув його з тією професіональною увагою, що явно шукає причини недуги в хворобах батьків.

За кілька днів у паралізовані кінцівки повернувся рух; та розум, душа, хоча б інстинкт пропали цілком; він зробився цілковитим ідіотом: слинявим, обвислим, назавжди мертвим на колінах матері.

— Сину, дорогий синочку! — ридала вона над отою жахливою руїною свого первістка.

Скорботний батько провів лікаря надвір.

— Вам я можу сказати: гадаю, це безнадійний випадок. Він може поправитися, навчитися всього того, що дозволить йому його ідіотизм, але не більше.

— Так!.. Так! — кивав Мадзіні. — Та скажіть мені: ви думаєте, що це спадкове? Що…

— Щодо спадковості по батьковій лінії, я вже сказав вам, що думаю, коли оглядав вашого сина. А щодо матері, то там одна легеня важко дихає. Більше нічого не бачу, та є там якісь хрипи. Її треба ретельно обстежити.

Душа йому краялася через докори сумління, і Мадзіні подвоїв свою любов до сина, маленького ідіота, який розплачувався за нестримність свого діда. Він також мусив без упину втішати, підтримувати Берту, вражену до глибини душі крахом свого молодого материнства.

Природно, що всю свою любов молодята поклали на сподівання іншого сина. Той народився, і його здоров’я і чистий сміх знову осяяли погасле майбуття. Та коли він мав вісімнадцять місяців, повторилися конвульсії первістка, і наступного дня виявилося, що другий син став ідіотом.

Цього разу батьки впали в глибокий розпач. Отже їхня кров, їхнє кохання прокляті! Передовсім їхнє кохання! Йому двадцять вісім, їй двадцять два, і вся їхня пристрасна любов неспроможна створити частинку нормального життя. Вони більше не просили краси чи розуму як для первістка; але дитину, дитину, як в усіх!

Нове горе породило нові спалахи зболілого кохання, шалене жадання раз і назавжди порятувати святість своєї любові. Несподівано на світ прийшли близнята, і один в один повторилося те, що було з двома старшими.

Попри безмірну гіркоту Мадзіні і Берта відчували ще й страшенну жалість до своїх чотирьох синів. Треба було витягувати з найглибшого тваринного стану вже не їхні душі, а сам інстинкт, що пропав. Вони не вміли ковтати, пересуватися, навіть сидіти. Зрештою вони навчилися ходити, але на все натикалися, бо не зважали на перешкоди. Коли їх мили, вони ревіли, аж їхні лиця наливалися кров’ю. Оживлялися вони лише тоді, коли їли чи коли бачили яскраві кольори або чули грім. Тоді вони сміялися, висолоплювали язики і пускали ріки слини, випромінюючи звірине шаленство. Натомість мали певну здатність імітувати; та нічого більшого добитися від них не могли.

Здавалося, на близнятах жахливе потомство завершилося. Та минуло три роки, і вони знову гаряче запрагнули ще однієї дитини, сподіваючись, що тривалий час, що минув, пом’якшив фатум.

Вони не втамували свої надії. І в цьому пекучому жаданні, що доходило до шаленства через їхню неплідність, вони озлобилися. До цього моменту кожен з них брав на себе частину відповідальності за нещастя дітей; та через безнадійність покути перед лицем чотирьох недоумків, яких вони породили, назовні виплескувалася настійна потреба звинувачувати інших, яка є характерною для нижчих сердець.

Почали вони зі зміни займенника: твої діти. А позаяк окрім образи, тут був іще натяк, атмосфера згущувалася.

— Мені здається, — сказав одного вечора Мадзіні, що допіру ввійшов і мив руки, — що ти могла би тримати хлопців у більшій чистоті.

Берта продовжувала читати, ніби не чула.

— Це вперше, — озвалася вона за хвильку, — я бачу, що тебе хвилює стан твоїх дітей.

Мадзіні трохи повернув до неї обличчя, силувано усміхнувшись:

— Наших дітей, хіба ні?

— Гаразд, наших дітей. Так тобі подобається? — вона підвела очі.

Цього разу Мадзіні висловився чітко:

— Гадаю, ти не казатимеш, що це моя вина?

— Ах, ні! — усміхнулася Берта, дуже збліднувши. — Але, припускаю, що й не моя!.. Ще цього бракувало… — прошепотіла вона.

— Чого бракувало?

— Якщо і є чиясь вина, то не моя, затям це собі! Саме це я хотіла тобі сказати.

Чоловік дивився на неї якусь мить із диким бажанням накинутися.

— Облишмо це! — промовив він, урешті витираючи руки.

— Як знаєш. Та якщо ти хочеш сказати…

— Берта!

— Як хочеш!

То була перша сутичка, за нею були інші. Та в неминучих примиреннях їхні душі поєднувалися з подвійним екстазом і маренням про ще одну дитину.

Так народилася дівчинка. Два роки прожили вони з тривогою на поверхні душі, завжди сподіваючись іще однієї біди. Проте нічого не сталося, і батьки віддали їй усю свою благодушність: крихітка зростала неймовірною мазункою і пустункою.

Коли ще донедавна Берта завжди дбала про своїх дітей, то після народження малої Берточки майже зовсім забула про інших. Одна згадка про них жахала її, як щось страхітливе, що її змусили зробити. З Мадзіні, хоча й не так явно, діялося те саме.

Не принесло це миру в їхні душі. Через найменше нездужання донечки, яку вони страшенно боялися втратити, назовні виплескувалася злість за їхнє гниле потомство.

У них надто довго збиралася жовч, тож чаша переповнилася, і за найменшого контакту назовні виплескувалася злоба. Після першої запеклої сварки вони втратили взаємну повагу; бо якщо є щось, до чого людину тягне із жорстокою насолодою, то це — коли вже почав — принижувати іншого до кінця. Раніше вони стримувалися через взаємний брак успіху; тепер, коли він прийшов, кожен із них, приписуючи його собі, відчував більшу ганьбу за чотирьох виродків, що їх інший примусив його породити.

Із цими почуттями вже не йшлося про якусь прихильність до чотирьох старших дітей. Служниця їх одягала, годувала, вкладала спати — усе це відверто грубо. Їх майже ніколи не мили. Цілими днями сиділи вони перед загорожею, позбавлені бодай якоїсь ласки.

Так Берточці сповнилося чотири роки, і тої ночі, від ласощів, в яких батьки аж ніяк не могли їй відмовити, малу стало кидати то в жар, то в холод. І страх побачити, як вона помре чи стане ідіоткою, знову роз’ятрив неминущу душевну рану.

Уже три години вони не розмовляли, і приводом, як майже завжди, були гучні кроки Мадзіні.

— Заради Бога! Ти можеш ходити тихіше? Скільки разів?..

— Гаразд, я забув. Я роблю це ненавмисно.

Вона презирливо посміхнулася:

— Так я тобі й повірила!

— Ліпше я тобі ніколи не вірив би… сухотнице!

— Що?! Що ти сказав?..

— Нічого!

— Так, я щось почула! Послухай: не знаю, що ти там сказав, але присягаюся, що я воліла би мати будь-що, ніж такого батька, якого мав ти!

Мадзіні зблід.

— Нарешті! — пробурмотів він крізь стиснуті зуби. — Нарешті, гадюко, ти сказала те, що хотіла!

— Так, гадюка, так! Але мої батьки були здорові. Чуєш? Здорові! Мій батько не помер від білої гарячки! Я мала би дітей, як у всіх! Це твої діти, твої оті четверо!

Мадзіні своєю чергою вибухнув.

— Сухотна гадюка! Ось що я тобі сказав і що хочу сказати! Запитай, запитай у лікаря, хто більше винен у менінгіті твоїх синів: мій батько чи твоя подзьобана легеня, гадюко!

Вони продовжували все несамовитіше, доки стогін Берточки миттєво запечатав їм уста. О першій ночі легка нестравність минула, і — як це буває з усіма молодими подружжями, які бодай колись пристрасно любилися, — прийшло примирення, то палкіше, що гидкішими були образи.

Настав чудовий ранок, і, вставши, Берта сплюнула кров. Без сумніву, значно були в цьому винні хвилювання і погано проведена ніч. Мадзіні довго тримав її в обіймах, а вона гірко плакала, і жодне з них не наважилося сказати й слова.

О десятій вирішили по обіді піти на прогулянку. Позаяк часу було обмаль, наказали служниці зарізати курку.

Променистий день зірвав ідіотів з їхньої лавки. Тож поки служниця в кухні перерізала курці горло, обережно пускаючи кров (Берта від матері навчилася в такий спосіб зберігати свіжість м’яса), відчула позад себе щось таке, як подих. Обернувшись, вона побачила чотирьох ідіотів, які, стоячи плечем до плеча, і вражено дивилися на цю процедуру… Червоне… червоне…

— Пані! Діти тут, на кухні.

Прийшла Берта; вона не хотіла, щоб вони хоч колись сюди потикалися. І навіть у цю годину цілковитого прощення, забуття і відвойованого щастя вона не могла уникнути цього жахливого видовиська! Бо що сильнішими були її спалахи любові до чоловіка і доньки, то більше дратували її ці виродки.

— Хай вийдуть, Маріє! Вижени їх! Кажу тобі: вижени!

Четверо нещасних недоумків, яких грубо виштовхали геть, повернулися на свою лавку.

По обіді всі кудись подалися. Служниця поїхала в Буенос-Айрес, а подружжя пішло прогулятись околицями. Із заходом сонця вони повернулися. Однак Берта на хвильку спинилася, бо хотіла привітатися з сусідами навпроти. Донька відразу шмигнула додому.

Тим часом ідіоти весь день просиділи безвилазно на лавці. Сонце закотилося вже за огорожу й почало щезати, і вони знай дивилися на цеглини, інертніші, ніж будь-коли.

Зненацька між їхніми очами й огорожею щось постало. Їхня сестра, стомлена після п’яти годин з батьками, захотіла побачити щось сама. Спинившись унизу огорожі, вона замислено дивилася на її верхівку. Не було сумніву, що вона хоче забратися нагору. Врешті зважилася вилізти на поламаний стілець, але до верху не дістала. Відтак застосувала ящик з-під гасу, її топографічний інстинкт підказав їй поставити його вертикально, і так вона досягла успіху.

Четверо ідіотів байдуже дивились, як їхня сестра вперто намагалася зберегти рівновагу і як, ставши навшпиньки, оперла шию об верхівку огорожі поміж напруженими руками. Дивились, як вона роззирається увсебіч і шукає ногою опори, щоб піднятися вище.

Однак очі ідіотів оживились; однакове настійливе світло зафіксувалося в їхніх зіницях. Вони не відводили від сестри очей, і дедалі дужче відчуття звірячої ненажерливості потроху змінювало обриси їхніх облич. Поволі вони наблизилися до загорожі. Малій вдалось обпертися ногою, і вона вже збиралася вилізти на верх і скочити на той бік, але відчула, як її схопили за ногу. Вісім очей унизу, втуплених в її очі, нагнали на неї страху.

— Пустіть! Відпустіть мене! — закричала вона, дриґаючи ногами. Та її вже тягли.

— Мамо! Ой, мамо! Мамо, тату! — заплакала вона настійно. Спробувала навіть ухопитися за край, але відчула, що її смикнули, і впала. — Мамо! Ой, ма… — більше не могла кричати.

Один з них здавив їй шию, відгорнувши, мов пір’я, кучері, а інші потягли за ногу до кухні, де того ранку пустили кров курці, яку міцно тримали, хвиля за хвилею відбираючи в неї життя.

Мадзіні в домі навпроти здалося, що він чує голос доньки.

— Здається, вона тебе кличе, — сказав він Берті.

Вони прислухалися, занепокоєні, та більше нічого не почули. Та все ж за мить попрощалися, і поки Берта знімала капелюшка, Мадзіні пройшов у двір.

— Берточко!

Ніхто не відповів.

— Берточко! — покликав він голосніше, уже неспокійний.

Для його завжди зляканого серця, тиша була такою мертвою, що від жахливого передчуття поза спиною пішов мороз.

— Донечко, доню! — уже у відчаї побіг він у глибину дому.

Та проминаючи кухню, побачив на підлозі калюжу крові. Не тямлячись штовхнув причинені двері і, нажаханий, закричав.

Берта, яка вже й собі побігла, почувши тривожний поклик чоловіка, почула його крик і закричала сама. Та коли вона кинулася до кухні, блідий як смерть Мадзіні заступив їй шлях, не пускаючи:

— Не заходь! Не заходь!

Берта угледіла тільки залиту кров’ю підлогу. Змогла лише схопитися руками за голову і з хриплим зітханням зсунутися додолу.

Солітер

Кассим був хворобливим чоловіком, за професією ювеліром, хоча й не мав власної крамниці. Він працював на великі фірми і спеціалізувався на оправлянні коштовного каміння. Мало хто вмів робити такі витончені оправи. Якби він був рішучішим і мав комерційну жилку, то вже розбагатів би, але у тридцять п’ять років він і досі сидів під вікном у своїй кімнаті, що правила йому за майстерню.

У миршавого Кассима з блідим обличчям, на якому пробивалася рідка чорна борідка, була гарна і дуже пристрасна жінка. Дівчина з вулиці, завдяки своїй красі вона сподівалася ліпшого заміжжя. Чекала до двадцяти років, провокуючи чоловіків і сусідок своїм тілом. Урешті злякалась і зопалу згодилася на Кассима.

Утім мріям про розкіш місця більше не було. Її чоловік, майстер, навіть митець, мав зовсім не ту натуру, аби нажити багатство. Тому, поки ювелір сидів зігнутий над своїми лещатами, вона, обпершись на лікті, не зводила з чоловіка важкого погляду, аби потім зненацька схопитися і стежити через вікно за маєтним перехожим, який міг би бути її чоловіком.

Однак усе, що заробляв Кассим, було для неї. У неділю він також працював, аби мати змогу дати їй щось більше. Коли Марія хотіла якусь коштовність — і як пристрасно вона її бажала! — він працював і вночі. Потім був кашель і колька в боці, зате Марія мала свої дрібні діаманти.

Потроху, щодня маючи справу із самоцвітами, вона полюбила роботу майстра і жагуче дивилась, як він виготовляє витончені оправи. Та коли коштовність була готова і мала відійти, бо була не для неї, жінка впадала в глибоке розчарування своїм шлюбом. Приміряла клейнод, спинившись перед дзеркалом. Потім лишила його там і йшла до себе в кімнату. Кассим, зачувши ридання, підводився і заставав її в ліжку; слухати його вона не хотіла.

— Але ж я роблю для тебе все, що можу, — врешті казав він сумно.

При цих словах ридання гучнішали, і ювелір знову вертався до свого верстака.

Усе це повторювалося знову і знову, і Кассим уже не підводився, щоб розрадити її. Втішати її! У чому? Та поза тим Кассим розтягував свої нічні чування, аби заробити більшу надбавку.

Він був невпевненим, нерішучим і мовчазним чоловіком. Через цей його безмовний спокій жінка тепер дивилася на нього щораз важчим поглядом.

— І ти називаєш себе чоловіком! — бурчала вона.

Пальці Кассима, схиленого над верстаком, безупинно рухалися.

— Ти нещаслива зі мною, Маріє, — одразу ж казав він.

— Щаслива! І ти смієш це говорити! Хто може бути з тобою щасливий? Навіть найпослідуща жінка! Невдаха! — казала вона з нервовим сміхом і йшла геть.

Тієї ночі Кассим працював до третьої ранку, і його жінка потім дістала нові дрібні діаманти, які якусь мить розглядала, підтиснувши губи.

— Так. Невражаюча діадема. Коли ти її зробив?

— Почав у вівторок, — він дивився на неї з млявою ніжністю, — і поки ти спала, ночами…

— Ти міг лягати спати! Вони величезні, ці діаманти!

Бо її пристрастю були великі самоцвіти, які оправляв Кассим. Вона стежила за його роботою із божевільним жаданням її завершення, і щойно клейнод був готовий, бігла з ним до дзеркала. А потім кидалася в сльози.

— Будь-який чоловік, найпослідущий, пішов би на жертви, аби потішити дружину! А ти, а ти… У мене немає навіть нещасної сукні, аби на себе вбрати!

Жінка, коли переступає певну межу поваги до чоловіка, може говорити йому немислимі речі. Жінка Кассима здолала цю межу з такою самою пристрастю, яку відчувала до діамантів.

Якось увечері, ховаючи коштовності, Кассим помітив, що бракує шпильки з двома солітерами вартістю п’ять тисяч песо. Він знову обшукав свої шухляди.

— Ти не бачила шпильки, Маріє? Я лишив її тут.

— Так, я її бачила.

— То де ж вона? — здивовано обернувся він.

— Тут!

З палаючими очима і зневажливо скривленими губами жінка звелася: шпилька була на ній.

— Тобі дуже личить, — одразу ж сказав Кассим. — Сховаймо її.

Марія засміялася.

— О ні! Вона моя.

— Це жарт?

— Так, це жарт. Жарт! Як тобі боляче думати, що вона могла би бути моєю… Завтра я тобі її віддам. А нині піду з нею до театру.

Кассим перемінився в лиці.

— Ти робиш зле… Тебе можуть побачити. І втратять до мене будь-яку довіру.

— Ох! — обірвала вона його з шаленим роздратуванням і люто грюкнула дверима.

Повернувшись із театру, вона поклала коштовність на нічний столик. Кассим підвівся з ліжка й пішов сховати її в свою майстерню під замок. Коли він вернувся, дружина сиділа на ліжку.

— Отже, ти боїшся, що я її в тебе вкраду! Що я злодійка!

— Не дивися так… Ти просто була нерозважливою.

— Ах! А тобі довіряють! Тобі! А коли твоя жінка просить тебе вділити їй трохи радості і хоче..! Ти мене називаєш злодійкою! Негідник!

Урешті вона заснула. Утім Кассим не спав.

Невдовзі Кассимові доручили оправити солітер, найчудовіший діамант, який проходив через його руки.

— Глянь, Маріє, який камінь. Я такого ще не бачив.

Жінка нічого не сказала, але Кассим чув, як вона глибоко дихала, дивлячись на солітер.

— Чистої води… — продовжив він. — Коштує, мабуть, дев’ять або десять тисяч песо.

— Каблучка! — пробурмотіла нарешті Марія.

— Ні, це для чоловіка. Шпилька для краватки.

У такт роботи над солітером на струджену спину Кассима лилася пекуча злість і фрустроване кокетство дружини. По десять разів на день вона переривала роботу чоловіка, аби підійти з діамантом до дзеркала. Потім приміряла його з різними сукнями.

— Може, ти робитимеш це потім… — наважився одного дня Кассим. — Це термінова робота.

Марно чекав він на відповідь, дружина відчинила балкон.

— Маріє, тебе можуть побачити!

— На, тримай свій камінь!

Солітер, різко зірваний із шиї, покотився по підлозі. Поблідлий Кассим підняв і оглянув його і, не встаючи з підлоги, підвів погляд на Марію.

— Ну, і чого ти так на мене дивишся? З твоїм каменем щось сталося?

— Ні, — відповів Кассим. І відразу ж повернувся до роботи, хоча руки в нього тремтіли так, що було його жаль.

Зрештою йому довелося встати з-за роботи: у спальні з дружиною стався нервовий припадок. Її волосся розпатлалося, а очі вилазили з орбіт.

— Дай мені діамант! — волала вона. — Дай мені його! Ми втечемо! Заради мене! Дай мені його!

— Маріє… — затнувся Кассим, намагаючись вивільнитися.

— Ах! — закричала ошаліла жінка. — Це ти злодій, жмикруте! Ти вкрав у мене життя, злодію! Ти думав, я з тобою не поквитаюся, рогоносцю? Ага! Подивися на мене. Тобі це ніколи не спадало на думку? Ах!

Вона піднесла руки до здавленого горла. Та коли Кассим виходив, вона скочила з ліжка і впала долілиць, спромігшись вхопити його за черевик.

— Та це не має значення! Діамант, дай мені його! Мені потрібен тільки він! Він мій, ти, скнаро!

Блідий, як смерть, Кассим допоміг їй підвестися.

— Ти хвора, Маріє. Поговоримо згодом. Лягай.

— Мій діамант!

— Гаразд, подивимося, чи можливо… Лягай.

— Дай мені його!

З нею знову стався нервовий припадок.

Кассим повернувся до роботи над своїм солітером. Позаяк його руки працювали з математичною точністю, до її завершення лишалося кілька годин.

Марія встала, щоб поїсти, і Кассим, як завжди, був до неї уважний. Під кінець вечері жінка подивилася йому в очі.

— Це брехня, Кассиме, — сказала вона.

— О! — усміхнувся Кассим. — Це пусте.

— Присягаюся тобі, це брехня, — наполягала вона.

Кассим знову усміхнувся, з незграбною ніжністю торкнувся її руки й підвівся, аби продовжити роботу.

— Дурненька! Кажу ж тобі: я вже нічого не пам’ятаю.

Жінка, обхопивши голову руками, провела його поглядом.

— Це все, що він може сказати… — пробурчала вона. І відчуваючи глибоку відразу до того нікчеми, розмазні і слабака, який був її чоловіком, пішла до себе в кімнату.

Спала вона погано. Прокинулася, коли було вже пізно, і побачила світло в майстерні: її чоловік продовжував працювати. Через годину Кассим почув крик.

— Дай мені його!

— Так, це для тебе, ще трошки, Маріє, — сказав він квапливо і підвівся.

Та дружина після того кошмарного зойку знову спала. О другій ночі Кассим завершив свою роботу; діамант твердо і мужньо сяяв у своїй оправі. Тихим кроком він пішов у спальню і засвітив нічник. Марія спала горілиць, у крижаній білизні своєї сорочки і простирадла.

Він пішов у майстерню і знову вернувся. Якусь хвильку дивився на майже оголене лоно і з блідою усмішкою ще трохи відгорнув сорочку.

Жінка цього не відчула.

Світла було мало. Раптом обличчя Кассима скам’яніло, і на мить затримавши коштовність біля оголених грудей, він сильно й прямовисно всадив усеньку шпильку, наче цвях, у серце дружині.

Очі різко розплющились, а потім повіки поволі опустилися. Пальці скарлючились, і на тому все.

Коштовність, якою трусило через конвульсію нервового вузла, якусь мить дриґотіла. Кассим трохи почекав; і коли солітер зробився цілком нерухомий, він вийшов, безшумно зачинивши за собою двері.

Подушка з пір’я

Увесь медовий місяць її проймав холод. Вона була білявою, сумирною і боязкою, і крута вдача чоловіка остудила її дитинні фантазії нареченої. Вона його дуже любила, проте іноді, коли увечері вони удвох ішли вулицею, вона з легким дрожем кидала крадькома погляд на високу постать Хордана, який за годину не зронив ні слова. Він, зі свого боку, глибоко її кохав, не даючи про це знаку.

Три місяці (побралися вони у квітні) їхнє життя було неймовірно щасливим. Вона, певна річ, хотіла би менше суворості в цьому любовному раю, а більше відвертої і простодушної ніжності; проте незворушний вигляд чоловіка завжди її стримував.

Дім, в якому вони мешкали, додавав їй трохи дрожу. Білість безмовного патіо — фризи, колони і мармурові статуї — створювала осіннє враження зачарованого палацу. Всередині крижаний полиск тиньку, без найменшої подряпини на високих стінах, посилював оте відчуття пронизливого холоду. При переході з одного покою до іншого виляски кроків розносилися по цілому будинку, наче довге запустіння посилило його лункість.

У цьому дивному любовному гніздечку Алісія провела всеньку осінь. Та зрештою її давні мрії покрило забуття, і вона жила заціпеніло в цьому ворожому домі, не бажаючи ні про що думати, доки не приходив її чоловік.

Не дивно, що вона схудла. Легкий грип підступно тягнувся з дня у день; Алісія ніяк не одужувала. Нарешті якось надвечір змогла вийти в сад, опершись на плече чоловіка. Байдуже дивилася навсібіч. Раптом Хордан з глибокою ніжністю погладив її по голові, і Алісія розридалась, обвивши його шию руками. Вона довго виплакувала свій безмовний переляк, і при найменшій ласці її плач посилювався. Потім ридання потроху стихли, але вона ще довго нерухомо і мовчки стояла, уткнувшись йому в груди.

То був останній день, коли Алісія була на ногах. Наступний ранок вона зустріла непритомна. Лікар Хордана дуже уважно її оглянув і прописав цілковитий спокій і відпочинок.

— Не знаю, — і досі стишеним голосом сказав він Хордану при виході з дому. — Вона дуже ослаблена, але нема ні блювання, нічого… Не можу цього пояснити. Якщо завтра вранці вона прокинеться така сама, як нині, негайно мене кличте.

Наступного дня Алісії погіршало. Лікарі влаштували консиліум. І констатували розвиток цілком непоясненної гострої анемії. Алісія більше не западала в нетяму, але було очевидно, що смерть уже стоїть у неї за плечима. Цілий день у спальні горіло світло і панувала цілковита тиша. Без найменшого шуму минали години. Алісія дрімала. Хордан майже цілком перебрався до вітальні, де світло також не вимикали. Він безупинно і невтомно ходив з кутка в куток. Килим заглушував його кроки. Час від часу він заходив до спальні і продовжував своє безмовне ходіння туди-сюди уздовж ліжка, дивлячись на дружину щоразу, коли йшов у її бік.

Трохи згодом в Алісії почалися галюцинації, спочатку плутані і хисткі, та потім вони опустилися на рівень підлоги. Молода жінка знай витріщалася на килим по обидва боки від узголів’я ліжка. Якось уночі її погляд раптом став непорушний. За мить вона розтулила рота, щоб закричати, і її ніс та губи вкрилися перлинами поту.

— Хордане! Хордане! — гукала вона, заціпеніла з переляку, не відводячи погляду від килима.

Хордан прибіг у спальню, і, побачивши його, Алісія пронизливо закричала, нажахана.

— Це я, Алісіє! Це я!

Вона глянула на нього відсутнім поглядом, подивилася на килим, знову глянула на чоловіка, наче зіставляла їх вражено, та за якийсь час прийшла до тями, усміхнулася, взяла чоловікову руку в свої і півгодини гладила її, тремтячи.

Однією з її найнастирливіших галюцинацій була людиноподібна істота, яка, впершись пальцями в килим, не зводила з неї очей.

Лікарі вернулися, та марно. На їхніх очах згасало життя, день по дню, година по годині знекровлюючись, а чому — вони зовсім не знали. Під час останнього консиліуму Алісія лежала в ступорі, поки вони мацали їй пульс, передаючи один одному її безживний зап’ясток. Вони довго і мовчки оглядали її, а потім перейшли до їдальні.

— Гм… — збентежено здвигнув плечима лікар. — Це серйозний випадок… навряд чи ми зможемо зарадити…

— Тільки цього мені бракувало! — фиркнув Хордан. І роздратовано затарабанив пальцями по столу.

Алісія згасала в маренні анемії, яке увечері дужчало, але під ранок завжди припинялося. Упродовж дня її хвороба не прогресувала, та щоранку вона була бліда, як віск, і майже непритомна. Здавалося, лише вночі разом із кров’ю з неї витікає життя. Прокидаючись, вона завжди почувалася причавленою до ліжка багатотонним тягарем. Після третього дня це відчуття завалу її вже не покидало. Вона заледве могла поворушити головою. Не хотіла, щоб торкалися її ліжка чи поправляли їй подушку. Її сутінкові страхи насувалися у вигляді монстрів, які підповзали до ліжка і по ковдрі залазили нагору. Потім вона втратила розум. В останні дні без упину марила впівголоса. У спальні й вітальні і далі траурно горіло світло. В агонізуючій тиші дому було чутно лише монотонне марення, що долинало з ліжка, і приглушений відгомін невпинних Хорданових кроків.

Нарешті Алісія померла. Служниця, яка згодом увійшла, аби прибрати постіль, в якій уже нікого не було, якийсь час здивовано розглядала подушку.

— Пане! — тихо покликала вона Хордана. — На подушці є плями, схожі на кров.

Хордан швидко підійшов і собі нахилився. І справді: на пошивці, по обидва боки від заглибини, що її залишила голова Алісії, виднілися темні плямки.

— Це схоже на укуси, — прошепотіла служниця, по тому, як якийсь час їх розглядала.

— Піднеси її до світла, — звелів їй Хордан.

Служниця піднесла, але відразу ж впустила її з рук і глянула на нього, збліднувши і тремтячи. Хордан, не знаючи чому, відчув, як волосся йому стає дибки.

— Що таке? — прошепотів він хрипко.

— Вона дуже важка, — промовила служниця, не перестаючи тремтіти. Хордан підняв подушку; важила вона добряче. Вони винесли її в їдальню, і там, на столі, Хордан одним махом розрізав пошивку і напірник. Верхні пір’їни злетіли вгору, і нажахана служниця на повен голос закричала, схопившись руками за голову. Всередині, серед пір’я, поволі поводячи волохатими лапами, сиділо якесь огидне створіння, щось кругле, живе і липке. Його так роздуло, що заледве можна було роздивитися його пащу. Ніч у ніч, відколи Алісія злягла, воно тихцем прикладало свою пащу — чи радше хобот — до її скронь і смоктало з неї кров.

Укус був майже непомітний. Щоденне збивання подушки попервах, певна річ, перешкоджало його розвитку, та відколи молода жінка не могла рухатися, відсмоктування стало нестримним. За п’ять днів — п’ять ночей — воно висмоктало з Алісії життя.

Ці пташині паразити, крихітні в звиклому середовищі, при певних умовах можуть досягти велетенських розмірів. Схоже, людська кров особливо цьому сприяє, тож не дивно, що їх знаходять в подушках із пір’я.

За течією

Чоловік наступив на щось драглисте й одразу ж відчув укус у ногу. Він скочив уперед і, з прокльоном озирнувшись, побачив отруйну змію жараракусу, яка, згорнувшись кільцями, чекала наступної атаки.

Чоловік зиркнув на ногу, де заледве проступили дві краплинки крові, і витягнув із-за пояса мачете. Гадюка побачила загрозу й утиснула голову в сам центр своєї спіралі, але мачете впало обухом, розтрощивши їй хребці.

Чоловік схилився до місця укусу, витер краплинки крові і якусь мить розглядав ногу. Гострий біль, що зароджувався у двох фіолетових цяточках, починав охоплювати всю ступню. Він поспіхом перев’язав хустинкою щиколотку й пішов стежиною до свого ранчо.

Біль у нозі посилювався, чулося, як вона набухає; раптом чоловік відчув два чи три уколи гострого болю, які, мов блискавка, шугнули від рани до середини литки. Він ледве рухав ногою; металева сухість у горлі, а потім спопеляюча спрага, викликали новий прокльон.

Нарешті він дійшов до ранчо та оперся руками на колесо давильні. Двох фіолетових цяток уже не було видно на жахливо розпухлій нозі. Шкіра, здавалося, так туго натяглась і стала такою тонкою, що ледь не тріскала. Чоловік хотів покликати дружину, та з пересохлого горла вирвався лише протяжний хрип. Його мордувала спрага.

— Доротеє! — нарешті прохрипів він. — Дай мені горілки!

Жінка прибігла з повною склянкою, яку він спорожнив трьома ковтками, але не відчув жодного смаку.

— Я просив тебе горілки, а не води! — проревів він знову. — Дай мені горілки!

— Але ж це горілка, Пауліно! — заперечила налякана жінка.

— Ні, ти дала мені воду! Кажу тобі: я хочу горілки!

Жінка знову побігла, вернувшись із плетеним бутлем. Чоловік перехилив одна за одною дві склянки, але не відчув нічого в горлі.

— Так, це вже починає виглядати зле… — прошепотів він, дивлячись на посинілу ногу, вже із гангренозним лиском. Над джгутом із хустинки, що глибоко вп’явсь у тіло, як страхітлива кров’янка, нависала плоть.

Раз по раз накочували приступи гострого болю, який зараз доходив до паху. Водночас із цим зростала жахлива сухість у горлі, яку подих, здавалося, ще більше розпалював. Коли він захотів підвестися, то раптом став блювати і мусив півхвилини просидіти, упершись чолом у дерев’яне колесо.

Проте вмирати чоловік не хотів і, спустившись на берег, забрався в каное. Сів на кормі і став гребти до центру Парани. Там течія річки, яка поблизу Іґуасу досягає шести миль на годину, за якісь п’ять годин донесе його до Такуру-Пуку.

Сповнений похмурої рішучості, чоловік і справді зміг дістатися середини річки; але там його знесилені руки впустили весло в каное, і після нового нападу блювоти (цього разу кров’ю) він спрямував свій погляд на сонце, яке вже ховалося за горою.

Уся нога до середини стегна перетворилась на безформну тверду брилу, що розривала одяг. Чоловік перерізав ножем джгут і розпоров штани; низ живота розпухнув, покрився великими синіми плямами і страшенно болів. Чоловік подумав, що ніколи не зможе добратися сам до Такуру-Пуку, і вирішив попросити допомоги у свого кума Альвеса, хоча вони давно вже розсварилися.

Тепер течія річки несла його до бразильського берега, і чоловікові вдалося легко причалити. Він поповз схилом догори, але за двадцять метрів простягся долілиць.

— Альвесе! — закричав він чимдуж і прислухався, та марно. — Куме Альвасе! Не відмов мені в цій милості! — заволав він знову, відриваючи голову від землі.

У тиші сельви не було чутно жодного шелесту. Чоловікові ще стало духу добратися до каное, і плин, знову підхопивши, прудко поніс його за течією.

Парана там тече по дну глибокої западини, високі стометрові стіни якої жало́бно обрамовують річку. На берегах, облицьованих чорними базальтовими брилами, здіймається такий самий чорний ліс. Спереду, по боках, ззаду — усюди безконечний траурний мур, у підніжжі якого бурхлива річка в невпинному клекотанні несе мулисті води. Краєвид є ворожим, і панує в ньому смертельна тиша. Проте надвечір його похмура і безмовна краса набуває неповторної величі.

Сонце вже сіло, коли чоловіка, який напівлежав на дні каное, пройняло страшним холодом; і раптом він, здивований, підвів голову: йому стало ліпше. Нога майже не боліла, спрага минула, а груди, тепер уже вільні, здіймались у повільному диханні.

Без сумніву, отрута починала втрачати силу. Він почувався майже добре і хоч не мав сили ворухнути рукою, розраховував, що коли впаде роса, він оклигає цілком. За його підрахунками в Такуру-Пуку він мав прибути десь за три години.

Йому дедалі ліпшало, насунула сповнена спогадів дрімота. Його вже не турбували ні нога, ні живіт. Чи живий іще його кум Ґаона в Такуру-Пуку? Можливо, він також побачить свого колишнього господаря містера Дугласа і приймальника робіт.

Чи довго йому ще плисти? Небо на заході вже стало золотим, і річка також забарвилася багрянцем. З парагвайського берега, уже оповитого мороком, із гори на річку спускалася сутінкова прохолода з пахощами помаранчів і дикого меду. Високо вгорі убік Парагваю мовчки пролетіла парочка папуг ара.

А внизу золотою річкою швидко неслося каное і час від часу крутилось у пінявих коловоротах. Чоловік, який плив у ньому, почувався щораз ліпше і думав про те, скільки ж це він не бачився зі своїм колишнім господарем Дугласом. Три роки? Мабуть, що ні, не аж так багато. Два роки і дев’ять місяців? Можливо. Вісім з половиною місяців? Саме так.

Раптом він відчув, що закоцюб аж по груди. Що це з ним? І дихання…

З приймальником деревини містера Дугласа, Лоренцо Кубільєю, він познайомився в Пуерто-Есперанса у Страсну п’ятницю… П’ятницю? Так, або в четвер.

Чоловік повільно розігнув пальці руки.

— У четвер.

І спустив дух.

Сонячний удар

Цуцик Олд вийшов у двері й рівним і лінивим кроком перетнув подвір’я. Спинився на краю пасовиська, примруживши очі, витягнув тремтливий ніс убік лісу і спокійно всівся. Перед ним була одноманітна рівнина Чако, де поля змінювалися лісами, а ліси полями, і не було інших барв, окрім слонової кістки пасовиськ і чорноти лісу. Ліс, що починався за двісті метрів, заслоняв горизонт із трьох боків фільварку. На заході він розступався, і в цій прогалині простиралося поле, але вдалині його обрамляла невмолима темна лінія.

О цій ранній порі далечінь, сліпуча при полуденному світлі, набувала спокійної чіткості. Ані хмаринки, ні подуву вітру. Під безвітряним сріблястим небом поле дихало тонізуючою прохолодою, що навівала мислячій людині, упевненій, що буде ще один посушливий день, тугу за роботою, яку ліпше винагороджують.

Мілк, батько цуцика, теж перетнув двір і сів поруч із ним з лінивим зітханням блаженства. Обидва лишалися непорушними, бо мух іще не було.

Олд, що хвильку тому дивився на узлісся, зауважив:

— Прохолодний ранок.

Мілк простежив за поглядом цуценяти й уже не відводив звідти очей, розсіяно моргаючи. За якийсь час він проказав:

— На тому дереві сидить двоє соколів.

Вони перевели байдужий погляд на вола, який проходив мимо, і продовжили, як звикло, споглядати на все.

А тим часом на сході почало розкриватися багряне віяло, і обрій уже втратив ранкову ясність. Мілк схрестив передні лапи і відчув легкий біль. Не рухаючись, оглянув свої пальці й урешті вирішив їх обнюхати. Напередодні він витягнув блоху, і згадавши пережите, облизав хворий палець.

— Я не міг ходити, — урешті вигукнув він.

Цуцик не зрозумів про що мова, і Мілк додав:

— Багато бліх.

Цього разу цуценя зрозуміло. І за якийсь час додало вже від себе:

— Багато бліх.

І обидва, переконані в цьому, знову замовкли.

Зійшло сонце; і щойно землю залило світлом, лісові індички сповнили прозору атмосферу сумбурним клекотом свого поганенького оркестру. Собаки, позолочені косими променями сонця, прикрили повіки і блаженно моргали у солодкій знемозі. Потроху до цієї пари приєднались інші приятелі: мовчазний улюбленець Дік, Принц, чия розірвана носухою верхня губа відкривала зуби, та Ісонду з індіанським ім’ям. Четверо фокстер’єрів, розтягнувшись у благодаті, спали.

Як минула година, вони попіднімали голови; з протилежного боку химерного дому на два поверхи — нижній із глини, верхній із дерева, з ґанком і критою галерею, як у шале — вони почули кроки господаря, який спускався сходами. Містер Джонс із рушником на плечі на мить спинися на розі дому й подивився на сонце, яке вже стояло високо. Після самотніх посиденьок із віскі, триваліших, ніж звикло, він мав усе ще мертвий погляд і обвислі уста.

Поки він умивався, собаки підійшли та обнюхали його чоботи, ліниво махаючи хвостами. Як вишколені звірі, пси знають найменшу прикмету захмеління у свого господаря. Вони поволі відійшли і знову розляглися на сонці. Проте невдовзі дедалі дужча спека змусила їх покинути осоння заради тіні ґанку.

День був такий самий, як попередні цього місяця: сухий, ясний, із палючим сонцем, від якого, здавалося, плавилося небо, а вологу землю миттю вкривала білувата кірка.

Містер Джонс сходив на фільварок, аби подивитися, що зробили за попередній день, і вернувся в дім. Увесь ранок він нічого не робив. Потім пообідав і піднявся нагору, аби подрімати.

О другій дня, попри палючу спеку, пеони знову стали до роботи, бо лабузиння на плантації бавовни не переводилося. Пішли за ними й собаки, які від минулої зими дуже полюбили ріллю, коли навчилися змагатись із соколами за білих хробаків, яких піднімав плуг. Кожен пес розлігся під кущем бавовнику, і їхнє сопіння вторило глухим ударам мотики.

А тим часом спека посилювалася. У безмовному і сліпучому від сонця краєвиді через вібрацію повітря годі було щось розгледіти. Перекопана земля виділяла гарячий випар, що його пеони переносили в мовчанні, обмотавши голови по вуха легкими хустинками. Собаки переходили від куща до куща, шукаючи прохолоднішої тіні. Витягалися на весь зріст, але через задишку мусили сідати на задні лапи, аби легше дихалося.

Тепер перед ними виблискувало невеличке крейдяне пустище, яке навіть не пробували орати. Там цуценя раптом побачило містера Джонса, який сидів на колоді й пильно на нього дивився. Олд став на рівні ноги, махаючи хвостом. Інші також підвелися, але наїжачившись.

— Це ж господар, — сказав цуцик, здивований їхньою поведінкою.

— Ні, це не він, — відказав Дік.

Четверо псів збилися докупи і глухо загарчали, не зводячи погляду з містера Джонса, який і далі сидів непорушно, дивлячись на них. Недовірливий цуцик ступив уперед, та Принц ошкірився на нього:

— Це не він, це Смерть.

Цуцик зі страху наїжачився і відступив до своїх.

— Господар мертвий? — запитав він стривожено.

Інші пси йому не відповіли, бо заходилися люто гавкати, передчуваючи біду. Та містер Джонс уже розчинявся в пульсуючому повітрі.

Почувши гавкіт, пеони підвели погляди, але нічого не помітили. Повернули голови, щоб глянути, чи не зайшов у фільварок якийсь кінь, і знову позгиналися.

Собаки поволі вернулися в дім. І досі наїжачений цуцик нервово бігав туди-сюди, бо з досвіду товаришів довідався, що коли за кимось має прийти смерть, то дає про себе знати наперед.

— А звідки ви знаєте, що те, що ми бачили, то не був живий господар? — спитав він.

— Бо то був не він, — відповіли йому холодно.

Далі смерть, а з нею загроза зміни господаря, їх чекають незгоди і побої! Решту дня вони провели біля господаря, похмурі й насторожені. Заледве зачувши шум, гарчали, навіть не знаючи, на що.

Нарешті сонце кануло за чорним пальмовим гаєм, і в тиші сріблястої ночі собаки розмістилися довкола дому, на горішньому поверсі якого містер Джонс розпочинав свої посиденьки з віскі. Опівночі вони почули кроки, потім на дощану підлогу впали чоботи, і світло згасло. Відтак собаки ще сильніше відчули близьку зміну господаря і стали плакати біля підніжжя заснулого дому. Плакали хором, зливаючи свої судомні і глухі ридання в одне скорботне завивання, яке тягнув мисливським голосом Принц, тоді як інші починали заново ридати. Цуценя могло лише гавкати. Ніч минала, і четверо дорослих псів, яких добре годував і гладив господар, якого вони мали втратити, з’юрмившись у місячному світлі і, витягнувши спухлі від плачу морди, продовжували оплакувати своє домашнє лихо.

Наступного ранку містер Джонс сам пішов за мулами і, запрягши їх у борону, пропрацював до дев’ятої. Проте він був незадоволений. Бо землю ніколи не боронували так, як треба, леміші були тупими, і коли мули йшли швидко, борона підскакувала. Він наточив її різці, але один шуруп, який при купівлі борони вже був бракований, зламався, коли його вкручували. Він відправив пеона в найближчу майстерню, наказавши йому пильнувати коня, добру, але трохи незграбну тварину. Підвів голову до розжареного полуденного сонця і звелів у жодному разі не пускати його чвалом. Одразу ж пообідав і піднявся нагору. Собаки, що того ранку ні на мить не відходили від господаря, залишилися на ґанку.

Полуденна спека давила, виснажуючи світлом і безголоссям. Усе довкола було немов у тумані через сонячний пал. Вицвіла земля подвір’я довкруж дому під сонцем відсвічувала свинцем і, здавалося, що вона корчиться в тремтливому кипінні, від якого у фокстер’єрів злипалися мигаючі очі.

— Вона більше не з’являлася, — сказав Мілк.

Почувши це, Олд нашорошив вуха. Спонукуваний спогадом, цуцик скочив на рівні ноги й загавкав невідомо на що. За якусь мить він замовк і разом зі своїми товаришами розпочав полювання на мух, аби від них оборонитися.

— Вона більше не приходила, — додав Ісонду.

— Під кущем дроку сиділа ящірка, — згадав уперше Принц.

Роззявивши дзьоба й розставивши крила, розпеченим подвір’ям важкою від спеки риссю пробігла курка. Принц ліниво провів її поглядом і раптом підхопився.

— Знову йде! — закричав він.

З півночі до подвір’я підступав кінь, на якому поїхав пеон. Вигнувши дугою спини, пси люто гавкали на Смерть, що наближалася. Кінь ішов з опущеною головою, здавалося, він не знав, куди йому іти. Проминувши дім, він ступив кілька кроків у напрямку колодязя і поступово розчинився в сліпучому світлі.

Містер Джонс зійшов униз, йому не спалося. Він збирався й далі ремонтувати борону, аж раптом побачив, що приїхав пеон на коні. Попри його наказ той мусив пускати коня чвалом, аби вернутися о цій порі. Заледве виконавши завдання і звільнившись, бідний кінь, серце якого шалено калатало, задрижав, звісивши голову, і впав на бік. Містер Джонс відправив пеона, і досі в капелюсі та з нагайкою, на фільварок, аби не прогнати його, і далі слухаючи його єзуїтські виправдання.

Проте пси були задоволені. Смерть, що шукала їхнього господаря, вдовольнилася конем. Вони повеселіли, позбулися тривоги і збиралися йти за пеоном на фільварок, коли почули містера Джонса, який гукав, аби той дав йому шуруп. Шурупа не було, майстерня була зачинена, завідувач спав тощо. Нічого йому не сказавши, містер Джонс схопив свій шолом і пішов сам шукати необхідну деталь. Сонце він витримував, як пеон, і прогулянка була чудовим засобом проти його поганого настрою.

Собаки пішли за ним, але в тіні першого ріжкового дерева спинилися; було занадто жарко. Звідтам, не сідаючи, насуплено й уважно, вони дивились, як віддаляється їхній господар. Зрештою страх самотності пересилив, і вони труськом побігли за ним.

Містер Джонс дістав свій шуруп і став вертатись. Аби скоротити шлях і не робити гак курною дорогою, він пішов до свого фільварку навпростець. Дійшов до річки і зайшов у плавні, наносні плавні Саладіто, які росли, висихали і давали нові паростки, відколи на світі існує очерет, не знаючи вогню. Бадилля витворило склепіння на рівні грудей і густо переплелося. Перейти плавні було завданням і в прохолодний день, а о цій порі ще й дуже важким. Утім містер Джонс їх перетнув, пробираючись через тріскучий і вкритий сухою тванню, що її лишали припливи, очерет і задихаючись від утоми та їдких нітратних випарів.

Нарешті він вийшов і стомлений спинився на краю; однак стояти спокійно під сонцем було неможливо. Він рушив далі. До пекучої спеки, яка вже три дні безупинно зростала, тепер додалася задуха зіпсованої погоди. Небо було білим, і не відчувалось ані найменшого подуву вітру. Повітря бракувало, серце в грудях стискалось, і годі було вдихнути на повні груди.

Містер Джонс зрозумів, що перетнув межу своєї витривалості. Уже якийсь час у його вухах віддавало пульсування сонної артерії. Здавалося, череп розпирає зсередини. Коли він дивився на пасовисько, перед очима в нього все пливло. Він прискорив крок, аби негайно покінчити з цим… І раптом отямився та опинився в іншій місцині: він пройшов півквадри, нічого не усвідомлюючи. Він озирнувся, і голова в нього знову запаморочилася.

Увесь цей час собаки тюпали за ним, висолопивши язики. Іноді, задихаючись, вони спинялись у затінку ковили; сідали, щоб перевести дух, а потім знову наражалися на катування сонця. Нарешті, коли до дому лишилося недалеко, вони потрюхикали швидше.

Саме в цю мить Олд, який біг попереду, побачив за дротяною огорожею фільварку вбраного у біле містера Джонса, який ішов їм назустріч. Раптовий спогад змусив цуцика повернути голову до свого господаря і зіставити їх:

— Смерть! Смерть! — завив він.

Інші також це побачили і, наїжачившись, загавкали. Вони побачили, що містер Джонс перелазить через загорожу, і на мить подумали, що помилилися; підійшовши на сто метрів, він зупинився, подивився на них блакитними очима і рушив уперед.

— Нехай господар не йде так швидко! — вигукнув Принц.

— Він на нього наскочить! — завили всі.

І справді: той, інший, опісля короткого вагання, став наближатися, але не прямо на них, як раніше, а навскіс, і цей шлях, на позір помилковий, мав вивести його прямо на містера Джонса. Пси зрозуміли, що цього разу всьому кінець, бо господар і далі йшов рівним кроком, як автомат, нічого не помічаючи. Той, інший, уже підходив. Підібгавши хвости, собаки з виттям кинулися врозтіч. Минула секунда, і зустріч відбулася. Містер Джонс зупинився, крутнувся довкруж самого себе і повалився долі.

Пеони, побачивши, що він упав, притьмом віднесли його в дім, але жодна вода вже не могла йому зарадити; не приходячи до тями, він помер. З Буенос-Айреса приїхав містер Мур, його брат по матері, побув у фільварку годину і, розпродавши все за чотири дні, одразу ж вернувся на південь. Собак порозбирали індіанці, відтоді ті, худі й укриті коростою, жили надголодь і щоночі ходили цупити нишком качани кукурудзи на чужих фільварках.

Колючий дріт

Два тижні гнідий марно шукав шлях, яким його товариш утікав з пасовиська. Через густий живопліт чагарнику, в якому намертво переплелися молоді пагони, кінь не міг просунути навіть голову. Очевидно, білоголовий проходив не тут.

Гнідий іще раз сторожко оббіг ферму неспокійним алюром. З глибини лісу білоголовий озивався на схвильоване іржання товариша коротко й уривчасто, і в його ржанні чулася братня обіцянка рясної їжі. Найбільше гнідого дратувало те, що білоголовий двічі або тричі на день з’являвся знову, щоб напитися. Тоді він обіцяв ані на мить не покидати товариша, і справді: кілька годин пара паслася разом. Та раптом білоголовий, волочачи за собою сиром’ятний ремінь, заходив у зарості бакхарісу, і коли гнідий, усвідомивши свою самотність, кидався йому навздогін, то натикався на непрохідну гущавину. А зрадливий білоголовий десь дуже зблизька із повним ротом відповідав на його розпачливе іржання.

Допоки того ранку старий гнідий дуже просто не знайшов прохід. Минаючи зарості бакхарісу, які видавалися з лісу в поле десь на півсотні метрів, він побачив ледь помітну стежку, яка околяса привела його до лісу. Там і був білоголовий, він общипував листя з дерев.

Усе було дуже просто: білоголовий, проходячи одного дня через зарості бакхарісу, побачив відкритий лаз до лісу, що утворився на місці викорчуваного ладанового дерева. Він повторював свій прохід через зарості бакхарісу, доки запам’ятав, як треба, вхід до тунелю. А тоді знову пішов старою дорогою, яку вони з гнідим проклали попри ліс. У цьому і була причина спантеличення гнідого: стежка йшла навскоси до шляху, яким ходили коні, отож гнідий, який звик пробігати його з півдня на північ і ніколи з півночі на південь, увік не знайшов би той прохід.

Старий кінь умить долучився до товариша, і відтак єдиною турботою обох було абияк общипувати молоді пальми: коні вирішили покинути нещасне пасовище, яке вже вивчили вздовж і впоперек.

Ліс був дуже рідкий, тож навіть кінь міг легко через нього пройти. Насправді від лісу залишилася тільки смуга завширшки двісті метрів. А за нею — розчищена два роки тому ділянка, заросла диким тютюном. Старий гнідий, який замолоду тинявся ділянками і навіть якось, заблукавши, прожив на них півроку, став керувати виправою, і за півгодини найближчі кущі тютюну, доки сягає шия коня, лишилися без листя.

Гнідий і білоголовий ішли собі, їли, розглядалися навсібіч і так перейшли через усю ділянку, аж тут їх спинила дротяна загорожа.

— Дротяна загорожа, — сказав гнідий.

— Так, загорожа, — погодився білоголовий.

І обидва, звісивши голови над верхнім дротом, уважно розглядалися.

Звідти було видно білий від холоду вигін на узвишші на місці старої розчищеної ділянки, бананову плантацію і нові посадки. Усе це, без сумніву, не надто вабило; але коні мали намір усе оглянути, і один за одним стали огинати паркан праворуч.

Через дві хвилини вони перебралися через загорожу: обгоріле знизу дерево впало на дроти. Перетнули білизну задубілих трав, які заглушували їхні кроки, і, обійшовши вкриту памороззю поруділу бананову плантацію, вони побачили зблизька, що то були за нові насадження.

— Це мате, — заявив білоголовий, майже торкаючись тремтливими губами шкірястих листків.

Розчарування могло бути великим; до того ж коней, хоч і ласих, над усе вабила прогулянка. Тож перетнувши навскоси посадки мате, вони продовжили свій шлях, доки їх спинила нова дротяна загорожа. Вони спокійно і терпляче обігнули її і так дійшли до ліси, яка до їхньої радості була відчинена: гуляки раптом опинилися посеред битого шляху.

Що ж, в очах коней їхня втеча здавалася справжнім геройським учинком. Набридле пасовисько і нинішню свободу розділяла безконечна віддаль. Ба більше: хай якою безконечною вона була, коні прагнули збільшити її іще, тож, оглянувшись довкіл з лінивою увагою, почухавши один одному загривки, безтурботно щасливі вони продовжили свої походеньки.

День і справді сприяв такому стану духу. Ранковий туман над Місьйонес цілком розійшовся, і під несподівано блакитним небом краєвид промінився осяйним світлом. З пагорба, на вершині якого перебували тієї миті коні, червоний путівець із дивовижною точністю перерізав вигін, який лежав перед ними, спускався в білу від укритої памороззю ковили долину, аби знову піднятися до далекого лісу.

Крижаний вітер іще більше підкреслював прозорість золотого ранку, і коні, відчуваючи, як голови їм припікає сонце, що стояло майже в зеніті, мружились у радісному засліпленні.

Так вони, самотні та горді свободою, і йшли собі кармінним від світла шляхом, доки, обігнувши край лісу, побачили обік дороги простір, укритий незвиклою зеленню. Пасовисько? Так воно і є. Та ще й посеред зими…

Із роздутими від ненажерності ніздрями коні підійшли до дротяної огорожі. Так, це чудове, дивовижне пасовисько! І вони, вільні коні, туди добудуться!

А треба сказати, що гнідий і білоголовий від самого світанку були про себе високої думки. Ані ворота, ні дротяна загорожа, ні ліс, ні вирубка не стали для них перешкодою. Вони побачили дивовижні речі, рятуючись від неймовірних труднощів, і почувалися надутими, гордовитими і здатними дійти найшаленішого рішення, яке лишень може прийти їм до голови.

Сповнені пихи, за сто метрів від себе вони побачили корів, які стояли при дорозі; попрямувавши туди, коні підійшли до ліси, зачиненої п’ятьма міцними патиками. Корови стояли нерухомо і пильно видивлялися на недосяжний зелений рай.

— Чому ви не заходите? — запитав гнідий у корів.

— Бо не можна, — відповіли йому.

— Ми ходимо, куди хочемо, — заявив гнідий гонорово. — Ми вже місяць ходимо, куди хочемо.

Захоплені своєю пригодою, коні насправді втратили відчуття часу. Корови не удостоїли зайд навіть поглядом.

— Коні не можуть, — сказала одна непосидюча телиця. — Так лишень кажуть, а нікуди не йдуть. А ми справді ходимо, куди хочемо.

— У них припона, — сказала стара корова, не повертаючи голови.

— Я не маю, не маю припони! — жваво заперечив гнідий. — Я жив на ділянках і ходив, де хотів.

— Так, за нами! Це ми ходимо, куди хочемо, а вам зась.

Знову втрутилася непосидюча телиця:

— На днях господар сказав: коней стримає всього один дріт. То що? Ви не йдете?

— Ні, не йдемо, — просто відказав білоголовий, переконаний очевидністю.

— А ми йдемо!

Проте до чесного білоголового раптом дійшло, що зухвалі і хитрі корови, завзяті порушниці кордонів чужих ферм і земельного кодексу, також не проходять через лісу.

— Ця ліса погана, — заперечила стара корова. — А він так! Він відсуває патики рогами!

— Хто? — запитав гнідий.

Усі корови, здивовані таким невіглаством, повернули голови до гнідого.

— Бик, Москіт. Він завиграшки долає дротяні загорожі.

— Дротяні загорожі? Він через них проходить?

— Через будь-які! З колючого дроту також. А ми йдемо за ним.

Коні, які вже повернулись у свій мирний стан тварин, яких стримує лише один дріт, були щиро вражені отим героєм, здатним кинути виклик колючому дроту — найжахливішому, на що може наштовхнутися бажання йти вперед.

Раптом корови зворохобилися: до них повільним кроком наближався бик. Побачивши його плаский і впертий лоб, націлений прямо на лісу, коні смиренно усвідомили, що їм до нього далеко. Корови відійшли, і Москіт, просунувши лоба попід жердину, спробував відсунути її вбік.

Коні захоплено насторчили вуха, але жердина не посунулась. Бик безуспішно випробував свій хитромудрий прийом з усіма жердинами по черзі; фермер, щасливий власник вівсяного поля, напередодні увечері закріпив патики, забивши клини.

Бик облишив свої спроби. Ліниво повернувшись і приплющивши очі, він принюхався до якихось далеких запахів і побрів уздовж дротяної загорожі, приглушено мукаючи.

Стоячи біля ліси, коні й корови дивилися на нього. В одному місці бик просунув роги попід колючий дріт, різко задер його лобом догори і велетенська скотина пролізла, вигнувши спину. Іще чотири кроки — і він уже зайшов у овес, тоді корови попрямували туди само, і собі намагаючись пролізти попід загорожу. Проте коровам явно бракує чоловічої рішучості, аби дозволити криваві подряпини на шкурі, і заледве просунувши шию, вони відразу ж цофалися, мотаючи головою.

Коні невідривно дивилися.

— Не проходять, — зауважив білоголовий.

— Бик пройшов, — сказав гнідий. — Їсть від пуза.

Пара своєю чергою збиралася, як звикло, побрести вздовж дротяної загорожі, коли до них долинуло мукання, тепер виразне і розлючене: посеред вівсяного поля бик із ревінням і вихилясами вдавав, що нападає на фермера, який намагався дістати його палицею.

— Чортяка!.. Ти в мене зараз поскачеш! — кричав чоловік.

Москіт, витанцьовуючи і ревучи на чоловіка, ухилявся від ударів. Так вони маневрувати п’ятдесят метрів, доки фермер не притиснув тварюку до дротяної загорожі. Проте вона із грубою і нахабною впевненістю у своїй силі просунула голову поміж дротів і пролізла під пронизуючий скрегіт дротів і скоб, видертих на проміжку двадцяти метрів.

Коні побачили, як чоловік стрімголов вертається на своє ранчо, а потім знову вибігає з пополотнілим обличчям. Побачили також, як він перестрибує дротяну загорожу і прямує до них; друзяки, побачивши його рішучий крок, відступили по дорозі в напрямі своєї ферми.

Позаяк коні покірно тюпали попереду чоловіка, вони разом з ним дійшли до ферми господаря бика і змогли почути їхню розмову.

З неї стало ясно, що чоловік несказанно страждав від полякового бика. Плантації, хай якими недоступними вони були в гущавині лісу, дротяні загорожі, хай скільки на них було дротів і як туго були вони натягнуті, — усе це змітав бик із замашками розбишаки. Також можна було виснувати, що сусіди по горло ситі цією тварюкою і його господарем через її безконечні погроми. Та позаяк тутешні мешканці неохоче скаржаться мировому судді на збитки, заподіяні тваринами, хай якими серйозними ті були, бик і далі живився повсюди, крім ферми свого господаря, якого це, схоже, дуже забавляло.

Отож коні побачили і почули розмову розлюченого фермера і шельми поляка.

— Це востаннє, доне Занінскі, я приходжу до вас через вашого бика! Він витоптав мені весь овес! Більше так не можна!

Високий, із блакитними очиськами поляк говорив високим і ніжним фальцетом.

— Ах, бик, поганий! Моя не може! Моя прив’язує, він втіка! Корова винна! Бик іде за корова!

— У мене немає корів, і ви добре це знаєте!

— Ні, ні! Корова Рамірес! Мій бик дуріти!

— А найгірше те, що він зриває всі дроти, і ви також це знаєте!

— Так, так. Дротяна загорожа! Ах, моя не знає!..

— Гаразд! Дивіться, доне Зенінскі, я не хочу чвар із сусідами, але пильнуйте зрештою свого бика, аби він не пролазив попід огорожу ззаду, а від дороги я поставлю нову дротяну загорожу.

— Бик проходить з дороги! Не ззаду!

— Ну, тепер від дороги він не пройде.

— Проходить бик! Ні колючки, нічого! Проходить усе!

— Не пройде.

— Що ви поставите?

— Колючий дріт… Він не пройде.

— Колючий нічого не дасть!

— Гаразд, зробіть усе можливе, аби він не заходив, бо якщо він пролізе, то пораниться.

Фермер пішов геть. Було очевидно, що злорадний поляк, знову тішачись із витівок своєї бестії, співчував, якщо можна так сказати, своєму сусідові, який збирався поставити нову, нездоланну для бика, дротяну загорожу. Він явно потирав руки: «Мені нічого не зможуть закинути цього разу, якщо бик з’їсть увесь овес!».

Коні знову пішли шляхом, що вів геть від їхньої ферми, і за якийсь час дійшли до того місця, де Москіт здійснив свій подвиг. Тварюка весь час непорушно стояла там посеред дороги й уже чверть години з бундючним і бездумним виглядом вдивлялась у далечінь. Позаду нього на осонні, де вже припікало, дрімали корови, ремигаючи.

Та коли бідолашні коні минали їх дорогою, вони розплющили сповнені зневаги очі:

— Це коні. Хочуть пройти через дротяну загорожу, а мають припону.

— Москіт пройшов.

— А коней зупинить усього один дріт.

— Вони слабаки.

Гнідого це, здається, допекло до живого, і він обернувся.

— Ми не слабаки. Це ви нікчеми. Більше він тут не пройде, — додав кінь, киваючи на зірвані Москітом дроти.

— Москіт завжди проходить! А за ним — ми. А ви не проходите.

— Більше він не пройде. Так сказав той чоловік.

— Він з’їв овес того чоловіка. А ми проходимо за ним.

Кінь, який ближче спілкується з людиною, більше прив’язаний до неї, ніж корова. Тому білоголовий і гнідий вірили у дротяну загорожу, яку збирався звести чоловік.

Вони пішли собі далі й незабаром на вільному полі, яке відкрилося перед ними, коні, опустивши голови, стали пастися, забувши про корів.

Було вже пізно, сонце щойно зайшло, коли коні згадали про кукурудзу і рушили додому.

По дорозі вони побачили фермера, який міняв усі стовпи своєї загорожі, і білявого чоловіка верхи, який спинився біля нього і стежив за його роботою.

— Кажу вам, що він пройде, — говорив вершник.

— Двічі не пройде, — відповідав фермер.

— От побачите! Для проклятого полякового бика це просто забавка! Він пройде!

— Двічі не пройде, — уперто повторював фермер.

Коні пішли далі, усе ще чуючи уривки розмови:

— …сміятися!

— …побачимо.

Через дві хвилини білявий чоловік проїхав біля них англійською риссю. Білоголовий і гнідий, трохи здивовані тим невідомим їм алюром, дивилися, як щезає в долині квапливий чоловік.

— Цікаво! — зауважив білоголовий за якийсь час. — Кінь іде риссю, а людина — галопом…

Вони пішли далі. У ту мить, як і того ранку, вони перебували на вершині пагорба. На тлі блідого і холодного неба чітко виділялися чорні силуети сумирної пари з похиленими головами: спереду білоголовий, позаду гнідий. Атмосфера, сліпуча вдень через надмір сонячного світла, у цю сутінкову пору набувала майже жалобної прозорості. Вітер цілком стих, і в надвечірньому спокої, коли стовпчик термометра починав швидко опускатися, з холодної долини піднімалася проймаюча сирість, яка згущалася в тумані, що стелився біля підніжжя похмурих схилів. З уже охололої землі знову піднімався дух опаленої сонцем паші; а коли дорога огинала ліс, повітря, що раптом ставало холоднішим і вологішим, сповнював густий і важкий аромат флердоранжу.

Коні увійшли через ворота своєї ферми, і хлопчик, який стукав по ящику з кукурудзою, почув їхній нетерплячий крок. Старий гнідий удостоївся честі бути визнаним ініціатором цих походеньок: на знак подяки його припнули, аби більше не кортіло.

Та наступного ранку, хоча і доволі пізно через густий туман, коні повторили свою втечу, знову перейшли через зарості дикого тютюну, нечутно ступаючи по застиглих від холоду травах і пройшовши через і досі відчинену лісу.

Ранок пломенів сонцем, яке вже стояло високо, і надмірна спека заповідала дуже скору зміну погоди. Перейшовши через пагорб, коні раптом побачили корів, які стояли на дорозі; згадавши попередній вечір, вони нашорошили вуха і побігли швидше: їм хотілося побачити нову дротяну загорожу.

Проте на місці їх чекало велике розчарування. На нових стовпах, темних і скособочених, були два прості колючі дроти, може, й товсті, але було їх лише два.

Попри те, що відвага їхня була невелика, постійне життя на лісових фермах навчило коней трохи розумітися на загорожах. Вони уважно оглянули новоявлену огорожу, особливо стовпи.

— Вони з чистопробного дерева, — зауважив білоголовий.

— Так, обпалена ядрова деревина, — підтвердив гнідий.

Після ще одного довгого обстеження білоголовий додав:

— Дріт проходить посередині, скобами не закріплений…

— Стовпи стоять дуже близько один від одного.

Так, і справді, дуже близько: щотри метри. Натомість оті два нещасні колючі дроти на місці п’яти дротів попередньої загорожі розчарували коней. Як людина могла подумати, що та загородка для телят може спинити страхітливого бика?

— Чоловік сказав, що він не пройде, — зважився однак сказати білоголовий, він був улюбленцем свого господаря, їв більше кукурудзи, тому більше вірив у людей.

Проте їх почули корови.

— Це коні. Обидва мають припони. Вони не пройдуть. Москіт уже пройшов.

— Пройшов? Тут? — запитав вражений білоголовий.

— Ззаду. Тут він також проходить. Він їв овес.

А тим часом непосидюча телиця спробувала пропхати роги поміж дротів; сильна вібрація, а за нею різкий удар по рогах спантеличили коней.

— Дроти туго натягнуті, — сказав гнідий після тривалого обстеження.

— Так, тугіше неможливо…

Обидва, не зводячи очей із дротів, знічено думали, як можна було б поміж них пролізти.

Тим часом корови підохочували одна одну.

— Він учора пройшов… Він проходить через колючу загорожу. А ми за ним.

— Учора не пройшли. Корови тільки так кажуть, але не проходять, — сказав гнідий.

— Тут колючки, а Москіт проходить! Он він іде!

Десь за двісті метрів від них бик, пробираючись через ліс, рухався вбік вівсяного поля. Усі корови поставали перед загорожею, не зводячи очей із напасника. Непорушні коні нашорошили вуха.

— Їсть увесь овес! Тоді проходить!

— Дроти туго натягнуті… — зауважив усе-таки білоголовий, який завжди намагався уточнити, що станеться, якщо…

— Він з’їв овес! А он той чоловік! Чоловік іде! — гукнула непосидюча телиця.

І справді, чоловік щойно вийшов зі свого ранчо і прямував до бика. У руках у нього була палиця, однак він не здавався розлюченим; був дуже серйозний і насуплений.

Бик почекав, доки чоловік підійде до нього, а тоді став мукати й удавати, що хоче його буцнути. Чоловік підійшов ближче, і бик став задкувати, не припиняючи ревіти й толочити овес своїми звіриними піруетами. Аж доки за десять метрів від дороги обернувся задом і, мукнувши наостанок із насмішкуватим викликом, кинувся на дротяну загорожу.

— Москіт іде! Він усюди проходить! Він проходить через колючий дріт! — ґвалтом заголосили корови.

Набравши розгону, велетенський бик нахилив голову і запхав роги поміж двох дротів. Почувся різкий зойк дроту, оглушливий скрегіт, що передався від стовпа до стовпа, і бик пройшов.

Проте з його спини і черева, тепер глибоко розпанаханих від грудей до крижів, ручаями текла кров. Ошелешена тварина на мить заціпеніла, а потім затремтіла. Далі бик поволі пішов геть, заливаючи пасовисько кров’ю, доки за двадцять метрів не звалився з ніг із хриплим стогоном.

Ополудні поляк пішов шукати свого бика і ридав фальцетом перед незворушним фермером. Тварина підвелася і могла йти. Проте її господар, розуміючи, що її лікування обійдеться йому дуже дорого (навіть якщо буде можливим), того самого вечора її забив. А назавтра білоголовому випало на долю відвезти у клунку до себе додому два кілограми м’яса мертвого бика.

Двоє пеонів

Кайєтано Майдана й Естебан Поделей, пеони на лісозаготівлі, разом з п’ятнадцятьма товаришами поверталися в Посадас на «Сілексі». Поделей, тесальник дерева, вертався через дев’ять місяців, контракт його закінчився, тож їхав він безплатно. Кайє, поденник, їхав на таких самих умовах, от тільки через півтора року — саме стільки часу знадобилося йому, щоб сплатити борги.

Охлялі, нечесані, у підштанках і подертих сорочках, босі, як і більшість, брудні, як усі вони, два пеони пожирали очима столицю лісового краю, яка була в їхньому житті Єрусалимом і Голгофою. Дев’ять місяців там, угорі! А півтора року! Та нарешті вони верталися, і болюча рана, одержана на лісозаготівлі від удару сокирою, була лише подряпиною від скалки порівняно з тим повним блаженством, яке вони там чули нюхом.

Зі ста пеонів лише двоє приїздять у Посадас із грішми. На те тижневе раювання, до якого відносять їх води ріки, у них є завдаток у рахунок нового контракту. Як агент з помагачами на березі вже чекає зграйка веселих за характером і ремеслом дівиць, побачивши яких, охоплені жаданням пеони кричать «Ух ти!» і втрачають голову.

Кайє і Поделей зійшли на берег, похитуючись у передчутті оргії, і в оточенні трьох чи чотирьох подружок за мить опинилися перед такою кількістю горілки з цукрової тростини, якої було достатньо, аби наситити спраглого за нею пеона.

В один мент вони впилися, і новий контракт було підписано. Яка робота їх чекала? Де? Цього вони не знали, та й мало їх це обходило. Знали одне: в кишені в них є сорок песо, а витратити вони можуть значно більше. Розпустивши слини від байдикування й алкогольного блаженства, слухняні й отупілі, вони пішли за дівчатами, аби прибратися. Терті дівиці відвели їх до крамаря, з яким мали особливі стосунки, що виражались у процентах, чи може, у крамницю, що належала самій наймацькій конторі. Сям чи там дівчата обновили разючу пишноту своїх лахів, повстромлявши у волосся гребені, обмотавши себе стрічками, цілком холоднокровно обдираючи дочиста п’яне благородство своїх приятелів, бо єдине, чим пеон справді володіє, то це даром безтямно циндрити гроші.

Зі свого боку Кайє без міри накупив собі екстрактів, лосьйонів і олив, аби аж до обридження напахтити свій новий одяг, тоді як розсудливіший Поделей обрав сукняний костюм. Імовірно, вони добряче переплатили, бо не дуже дослухалися, скільки з них належиться, і кинули на ляду пачку банкнот. Та в кожному разі через годину вони повсідались у відкритий екіпаж: нарядні, узуті в чоботи, на плечах пончо, при поясі, ясна річ, револьвер 44 калібру, кишені набиті цигарками, які вони шматували зубами, а з кишені визирав кінчик кольорової хустинки. Супроводжували їх дві дівиці, горді з такої розкоші, про масштаб якої свідчив дещо пересичений вираз на обличчях пеонів, за якими і зранку, і ввечері по розпечених вулицях тягнулася зараза чорного тютюну і дух лісорозробки.

Ніч добігала кінця, а з нею і гулянка, на якій ті самі терті кралі підмовляли пеонів пити, через отримані авансом гроші ті чулися королями, і тому за пляшку пива кидали 10 песо, аби отримати як решту 1,40 і, навіть не глянувши, сховати до кишені.

Отож після безупинного тринькання нових завдатків — нездоланна потреба винагородити себе тижнем великопанського життя за злигодні лісорозробки — пеони знову піднімалися на «Сілексі» річкою вгору. Кайє віз із собою подругу, і вони втрьох, п’яні, як і решта пеонів, умостилися на палубі, де біля баулів, клунків, псів, жінок і чоловіків уже знайшли собі притулок десять мулів.

Наступного дня, уже на свіжу голову, Поделей і Кайє перевірили свої облікові книжки: вони зробили це вперше після підписання контракту. Кайє отримав 120 песо готівкою і 35 на видатки; Поделей — 130 і 75 відповідно. Обидва глянули один на одного із виразом, який міг бути переляком, якби пеони не були повністю зцілені від цієї слабості. Вони не пам’ятали, як потратили бодай п’яту частину цих грошей.

— Дідько!.. — пробурмотів Кайє. — Я ніколи не розрахуюся…

І тієї миті йому попросту прийшла до голови ідея — як справедливе покарання за його марнотратство — утекти звідти.

Проте законність його трибу життя в Посадас була для нього такою очевидною, що він позаздрив більшому авансу Поделея.

— Тобі щастить, — сказав він. — У тебе завдаток великий…

— А ти везеш подругу, — заперечив Поделей. — Це тебе і б’є по кишені.

Кайє глянув на жінку, і хоча краса й інші риси моральнішого порядку мало важать при виборі пеона, він лишився задоволений. Дівчина і справді засліплювала своїм атласним убором, що складався із жовтої блузки і зеленої спідниці; на брудній шиї виблискували три низки намиста з перлин; на ногах черевички а-ля Луї XV, грубо наквацьовані щоки, презирливо затиснута в зубах сигара, приспущені повіки.

Кайє зважив дівчину і револьвер 44 калібру: насправді то були єдині чогось варті речі з усього, що він віз із собою. Хоча револьвер наражався на ризик канути вслід за завдатком, якщо в нього виникне бодай мінімальна спокуса зірвати банк.

Бо й справді, за два метри від нього два пеони на плетеному баулі чесно ставили на кін усе, що мали. Кайє якийсь час дивився, підсміюючись, як завжди сміються пеони, коли збираються разом, хай якою була нагода, і підійшов до баула, поставивши на одну карту п’ять сигар.

Скромний початок, який міг принести йому достатньо грошей для того, щоб погасити аванс на лісозаготівлі й тим самим пароплавом повернутися в Посадас, аби прогуляти новий завдаток.

Він програв. Програв решту сигар, програв п’ять песо, пончо, намисто своєї жінки, свої чоботи і револьвер. Наступного дня він відіграв чоботи, та більше нічого, між тим дівиця винагороджувала себе за оголеність шиї тим, що одну по одній презирливо курила сигари.

Поделей виграв це намисто, яке безконечно міняло господарів, і коробку духмяного мила, поставивши проти них виграні раніше мачете і півдюжини панчіх, і лишився задоволений.

Нарешті вони прибули на місце. Пеони весело дерлися догори по нескінченній червоній стрічці, що п’ялась на річковий берег, із вершини якого «Сілекс» здавався крихітним і потонулим у похмурій ріці. Репетом і жахливою лайкою на ґварані пеони попрощалися з пароплавом, який години три мали драїти, щоб заглушити бридкий дух бруду, пачулі і хворих мулів, який чотири дні витав над ним.

Для Поделея, тесальника дерева, який щодня міг заробляти аж до семи песо, життя на лісорозробці не було дуже важким. Створений для нього, своє прагнення строгої справедливості він втихомирював кубатурою дерева, компенсуючи щоденні грабежі деякими привілеями доброго робітника. Новий етап його роботи почався наступного дня, щойно розмітили його ділянку лісу. З пальмового листя він спорудив собі халабуду: лише дах і стіна з південного боку; назвав ліжком вісім горизонтальних жердин і підвісив на рогулі свою тижневу провізію. Знову почалося його життя на лісорозробці: вставав він ще затемна, мовчки пив мате, не випускаючи чайника з рук, намічав дерева; о восьмій сніданок: борошно, в’ялене м’ясо і смалець. Потім, знявши сорочку, брався за сокиру, до спітнілого торсу липли ґедзі, мошкара і комарі; далі обід: цього разу квасоля і маїс, які плавали в неминучому жирі, аби — після нової боротьби зі стовбурами вісім на тридцять — доїсти ввечері юшку, яка залишилася від обіду.

Якщо не було інцидентів з його колегами-тесальниками, які вдиралися на його територію, або бридоти дощових днів, коли він навпочіпки сидів перед чайником, робота тривала до суботнього вечора. Потім він прав свій одяг, а в неділю йшов у крамницю за провізією.

То була справжня мить відпочинку для пеонів, коли вони забували про все на світі серед прокльонів рідною мовою, з фаталізмом індіанців зносили постійне підвищення цін у крамниці, де мачете тоді коштувало п’ять песо, а кілограм галет — 80 сентаво. Той самий фаталізм, з яким вони приймали це, лаючись і весело дивлячись на решту товаришів, підказував їм, що з лісорозробки треба тікати, щойно випаде нагода. Попри те, що цей задум леліяли не всі, кожен пеон відчував, як в разі чого впнуться його зуби в саме нутро господаря. А той, своєю чергою, доводив боротьбу до крайнощів, удень і вночі пильнуючи своїх людей, особливо поденників.

Пеони тоді йшли на пристань, де гаяли час у нескінченному ґвалті, який ставав іще гучнішим, коли мули не годні були втримати альсаприму, що на всій швидкості спускалась із височенного берега, і тоді, налітаючи одне на одне, котилось мішма все: колоди, тварини, повози. Мули зрідка травмувалися, але шумним веселощам це не вадило.

Поміж смішками Кайє завжди обдумував утечу. Він був по горло ситий квасолею і маїсом, що їх передчуття втечі робило ще нестравнішими, і стримували його відсутність револьвера і, ясна річ, вінчестер наглядача. От якби в нього був револьвер!

Цього разу щастя прийшло до нього манівцями.

Подруга Кайє, яка, позбувшись свого розкішного вбрання, заробляла на життя тим, що прала пеонам одяг, одного дня перебралася деінде. Кайє чекав її дві ночі, а на третю пішов на ранчо свого заступника, де добряче відлупцював кралю. Два пеони продовжили розмову наодинці, в результаті якої домовилися жити разом, тож спокусник підселився до пари. Це було ощадливо й доволі продумано. Та позаяк пеонові, схоже, дама справді подобалася — а в цьому товаристві таке буває рідко, — Кайє запропонував обміняти її на револьвер із патронами, який він сам вибере в крамниці. Однак оборудка, попри її простоту, заледве не зірвалася, бо останньої миті Кайє зажадав іще метр шворкового тютюну, а пеонові це видалося перебором. Урешті торг відбувся, і поки новоявлена пара облаштовувалася на своєму ранчо, Кайє ретельно наладував свій револьвер, аби того дощового вечора навідатися до них і попити разом мате.

Осінь добігала кінця, і якщо під час суші погоже небо проливало на землю короткі зливи, то тепер погода врешті остаточно зіпсувалась, і від сирості у пеонів набрякали плечі. Поделей, якого досі це оминало, одного дня відчув таку нехіть іти до своєї колоди, що спинився, озираючись довкола і не знаючи, що робити. Йому нічого не хотілося. Він вернувся у свою халабуду й дорогою відчув, як поза спиною пішов мороз.

Поделей чудово знав, що означає ця знемога і ці мурашки по тілу. Він по-філософськи сів пити мате, і через півгодини по спині йому пробіг сильний і тривалий дрож.

Нічого не вдієш. Пеон влігся на жердини, трясучись від холоду, скоцюрбився під пончо, його зуби нестримно вибивали голосний дріб. Назавтра напад, якого він чекав не раніше сутінок, вернувся в полудень, і Поделей пішов у контору, щоб попросити хініну. Весь вигляд пеона так явно говорив про перемінну пропасницю, що конторник, заледве глянувши на хворого, дав пакетики з хініном. Поделей спокійно кинув на язик оту жахливу гіркоту. А коли вертався до лісу, то наткнувся на наглядача.

— І ти також! — сказав той, дивлячись на нього. — Уже четверо. Інші — то пусте… з них мало пуття. А ти старанний робітник… Як там твій рахунок?

— Ще трохи бракує… Але я не зможу тесати.

— Ба! Це нічого, лікуйся добре… До завтра.

— До завтра, — Поделей відійшов, прискорюючи крок, бо відчув, як по п’ятах пробігли легкі дрижаки.

Третій напад почався через годину, після нього Поделей лежав розпластаний і цілком знесилений, із заціпенілим і тьмяним поглядом, який, здавалося, бачив не далі, ніж один-два метри.

Повний спочинок, якому він віддавався три дні — своєрідний цілющий бальзам для пеона, — тільки й того, що перетворив його на лантух, який лежав, укрившись ковдрою і ляскаючи зубами, у кутку. Минулого разу лихоманка в нього протікала в чесному і періодичному ритмі, і цей майже безперервний галоп приступів не передвіщав йому нічого доброго. Є лихоманка і лихоманка. Якщо хінін одразу ж не спинив другий напад, то йому ні́чого лишатися тут, у верхоріччі, аби сконати, скорчившись, на якомусь закруті стежини. Він знову пішов на склад.

— Знову ти! — зустрів його наглядач. — Кепські справи. Ти не приймав хінін?

— Приймав… Мені недобре від цієї лихоманки… Не впораюся із сокирою. Може, даси мені на квиток, я відроблю, щойно одужаю.

Наглядач подивився на ту руїну і зважив, що в його пеоні життя лишилося небагато.

— Як твій рахунок? — запитав він знову.

— І досі винен двадцять песо. У суботу віддав. Я дуже хворий…

— Ти добре знаєш, що поки твій рахунок не сплачено, ти мусиш лишатися тут. Унизу… ти можеш померти. Лікуйся тут і одразу виплатиш борг.

Лікуватися від злоякісної лихоманки там, де її підхопив? Ні, певна річ; та якщо пеон поїде геть, то може не вернутися, а наглядач волів мерця, ніж пропалого боржника.

Іще жодного разу не було так, щоб Поделей чогось не виконав, це єдина гордість, яку може дозволити собі перед патроном пеон-тесальник.

— Мені байдуже, виконував ти чи ні! — заперечив наглядач. — Спочатку сплати свій рахунок, а потім поговоримо.

Ця несправедливість щодо нього логічно і швидко привела до бажання поквитатися. Він пішов до Кайє, настрій якого добре знав, і вони вирішили втікати удвох найближчої неділі.

— На, маєш! — крикнув наглядач Поделею, коли з ним перестрівся того самого вечора. — Тої ночі утекли троє… Ти також хотів би, хіба ні? Вони також були старанними! Як ти! Але ти раніше здохнеш тут, ніж відпливеш із пристані! Вважай, і ти, і ті, хто чує! Бо знаєте, що буде!

Рішення втекти і пов’язані з цим небезпеки — для яких пеонові потрібні всі його сили — здатне притлумити щось більше, ніж злоякісна лихоманка. До того ж прийшла неділя. Охорону вдалося обманути при допомозі облудних вивертів — прання білизни, удаваного бренькання на гітарі в когось на ранчо, і невдовзі Поделей і Кайє були вже за кілометр від контори.

Поки вони не чули за собою погоні, зі стежки не сходили, бо Поделей ледве йшов. Та навіть так…

Здалеку донісся особливо лункий у лісі хриплий голос:

— Стрілятиму в голову! Обом!

За мить з-за повороту стежки вибігли десятник і три пеони. Починалися лови.

Кайє, не перестаючи втікати, звів курок револьвера.

— Здавайся, дідько! — закричав десятник ззаду.

— Сховаймося у лісі, — сказав Поделей. — У мене немає сил, щоб орудувати мачете…

— Вернися або я тебе підстрелю! — донісся інший голос.

— Коли вони підійдуть ближче… — почав Кайє.

Над стежкою просвистіла куля, випущена з вінчестера.

— Біжи до лісу! — гукнув Кайє товаришу. І, сховавшись за деревом, зробив зі свого револьвера п’ять пострілів у переслідувачів.

У відповідь пролунали пронизливі крики, і ще одна куля з вінчестера здерла кору з дерева, за яким ховався Кайє.

— Здавайся або я знесу тобі голову!

— Іди, іди! — знай, просив Кайє Поделея. — Я зараз…

І, зробивши ще один постріл, він і собі зайшов у ліс.

Переслідувачі, яких на мить спинили постріли, розлючені кинулись уперед, випускаючи одна за одною кулі з вінчестера туди, куди ймовірно подалися втікачі.

За сто метрів від стежки, паралельно з нею, Кайє і Поделей віддалялися, пригнувшись аж до землі, щоби не зачіпати ліани. Переслідувачі здогадувалися про цей маневр; та позаяк у лісі той, хто нападає, має сто шансів проти одного дістати кулю в лоба, наглядач вдовольнився залпами з вінчестера і зухвалими криками. До того ж кулі, пущені нині «по молоко», у четвер увечері влучили саме в ціль…

Небезпека минула. Втікачі посідали, знесилені. Поделей загорнувся у пончо і, прихилившись до спини товариша, дві страшні години терпів напад лихоманки, що накотився на нього після такої натуги.

Потім вони втікали далі, не гублячи з поля зору стежки, і коли настала ніч, нарешті отаборились. У Кайє були із собою кукурудзяні коржі, Поделей розпалив багаття — попри купу незручностей, які це створює в краю, де крім людей, є й інші створіння, яких притягує світло.

Сонце вже стояло дуже високо, коли наступного ранку вони натрапили на річечку, першу й останню надію втікачів. Кайє, не надто ретельно вибираючи, зрубав дванадцять бамбукових стволів, а Поделей останні свої сили витратив на те, щоб зрізати ліани, і щойно зробив це, як його знову стало трясти.

Тож Кайє сам спорудив пліт: десять стволів, зв’язаних поздовж ліанами, і з кожного краю одна поперечка.

Щойно пліт було завершено, втікачі сіли на нього. І пліт, підхоплений течією, вплив у Парану.

Ночі в цю пору особливо холодні, і двоє пеонів, опустивши ноги у воду, всю ніч сиділи закоцюблі, притиснувшись один до одного. Води Парани, високі після рясних дощів, крутили плотом у своїх чорториях і потроху ослаблювали вузли ліан.

За весь наступний день пеони з’їли два кукурудзяні коржі, останні залишки їхньої провізії, яких Поделей ледве торкнувся. Проїдені личинками стволи тонули, і коли настав вечір, пліт на чверть занурився під воду.

По дикій річці, затиснутій поміж похмурих стін лісу, де не чутно було навіть далекого відлуння людського голосу, двоє чоловіків по коліна у воді дрейфували на плоті, що виписував кола, на мить затримувалися непорушні перед коловоротом і знову пливли, ледве тримаючись на стволах, що майже розв’язались і вислизали у них з-під ніг, серед чорнильної темноти, в яку не могли пробитись їхні відчайдушні погляди.

Вода сягала їм грудей, коли вони дісталися землі. Де це було? Вони не знали. Якесь пасовисько. Та на тому березі вони непорушно розпласталися долілиць.

Прокинулися, коли сонце вже променилося. Зарості трави простягалися на двадцять метрів углиб берега, утворюючи прибережну смугу між річкою і лісом. З півдня за двісті метрів текла річечка Паранаї, яку вони вирішили перейти убрід, щойно відновлять сили. Проте ті не поверталися так швидко, як цього хотілося, бо пагони і гусінь з бамбука підкріплюють поволі. А за двадцять годин щільної зливи Парана перетворилася на кипучу олію, а Паранаї — на бурхливий потік. Нічого не вийде. Раптом Поделей, з якого ручаями стікала вода, спираючись на револьвер, підвівся і націлив його на Кайє. Він ярився від лихоманки.

— Іди, дідько!

Кайє побачив, що від тої маячні можна чекати всякого, і непомітно нахилився, аби дотягнутися до свого приятеля палицею. Але той наполягав:

— Шуруй у річку! Ти мене привіз! Лізь у воду!

Землисті пальці тремтіли на спусковому гачку.

Кайє підкорився; його підхопила течія, і він зник за заростями трави, до яких прибився з неймовірними зусиллями.

Звідти він став стежити за своїм товаришем; та Поделей під нескінченним дощем знову лежав на боці, підтягнувши коліна до грудей. Коли Кайє наблизився, хворий підвів голову і, не розплющуючи незрячих через струмені дощу очей, прошепотів:

— Кайє, холера… Страшенно зимно…

Усю ніч на конаючого лив заливний осінній дощ, і на світанку Поделей назавжди упокоївся у своїй водній могилі.

У тих самих заростях трави, обложений лісом, річкою і дощем, уцілілий спожив усі, які міг, корінці й личинки, поступово втрачаючи сили, доки лишився сидіти, помираючи з голоду й холоду, втупившись поглядом у Парану.

«Сілекс», що надвечір пропливав там, підібрав пеона, який уже був майже при смерті. Та його щастя змінилося жахом, коли назавтра він зрозумів, що пароплав піднімається вгору річкою.

— Заради Бога, благаю тебе! — хлипав він перед капітаном. — Не висаджуй мене в порту Х! Мене там уб’ють! Благаю тебе!

«Сілекс» вернувся в Посадас, везучи на борту пеона, якого й досі не відпускали нічні кошмари.

Та зійшовши на берег, уже через десять хвилин він був п’яний, мав новий контракт і йшов, хитаючись, купувати екстракти.

Яґваї[3]

Ну так, вона могла бути тільки там. Яґваї обнюхав камінь — солідну брилу залізної руди — і обережно оббіг довкола нього. Під полуденним сонцем Місьйонес повітря вібрувало над чорною скелею, то було явище, яке не принаджувало фокстер’єра. А тут, унизу, навпаки — була ящірка. Пес знову оббіг довкола, пофиркав у щілину і — честь і хвала його породі! — трохи пошкрябав розпечену кам’яну брилу. Після чого неквапно пішов назад, що не заважало йому раз у раз нюшити обабіч стежки.

Він зайшов у їдальню і розлігся поміж креденсом і стіною, то було прохолодне укриття, яке він вважав своїм, попри те, що всі домочадці думали інакше. Проте темний закуток, чудовий, коли низький атмосферний тиск супроводжується відсутністю вітру, робився нестерпним в ті дні, коли дув північний вітер. То було нове знання фокстер’єра, в якому досі боролася спадковість краю з м’яким кліматом — Буенос-Айреса, батьківщини його предків і його самого, — де все якраз навпаки. Тому він вискочив надвір і всівся під апельсиновим деревом, на самому палючому вітрі, однак дихалося тут незмірно легше. А позаяк собаки пітніють дуже мало, Яґваї, як належиться, цінував той вітер, який висушував його висолоплений танцюючий язик.

Стовпчик термометра в ту мить сягав сорока градусів. Проте чистопородні фокстер’єри особливо облудні, коли йдеться про обіцянку сидіти спокійно. Під тим палючим полуденним сонцем на вулканічному плато, що його червоний пісок робив іще гарячішим, були ящірки.

Стуливши пащу, Яґваї перебрався через дротяну огорожу і подався на лови. Від вересня він не мав іншого заняття в люту полуденну спеку. Цього разу він вислідив чотири ящірки із тих небагатьох, які ще лишалися; трьох він вполював, одну упустив і відтак пішов собі купатися.

За сто метрів від дому, біля основи плато, де починалася бананова плантація, був кам’яний колодязь оригінального утвору і форми, позаяк почав його висікати у скелі при допомозі динаміту професіонал, а завершив киркою любитель. Насправді глибина його сягала заледве двох метрів, з одного боку тягнувся довгий, схожий на хвилелом, уступ. Його джерело, хоча і неглибоке, витримувало двомісячні засухи, а це в Місьйонес варте похвали.

Там і купався фокстер’єр: спочатку вмочав язик, потім — живіт, сідаючи у воду, і врешті пускався уплав. Потім вертався додому, якщо тільки по дорозі йому не траплявся якийсь слід. При заході сонця він вертався до колодязя; тому блохи йому майже не докучали — і він доволі легко переносив тропічну спеку, до якої його порода не була пристосована.

Бойовий інстинкт фокстер’єра закономірно проявився супроти сухого листя; потім перейшов на метеликів і свою тінь і врешті зосередився на ящірках. Навіть у листопаді, коли він став пострахом усіх пацюків у домі, його найбільшим захопленням були ящірки. Наймити, які приходили під час сієсти, завжди захоплювалися завзяттям пса, який під палючим сонцем фуркав у нори; хоча далі цього їхнє захоплення не йшло.

— Цей, — сказав якось один із них, кивнувши головою на пса, — годиться тільки для дробу…

Це почув господар Яґваї:

— Може, і так, — відказав він, — але жоден із ваших славних псів не спроможний на те, що робить цей пес.

Чоловіки усміхнулися, нічого не відповівши.

Утім Купер добре знав лісових псів і їхнє чудове вміння йти по сліду звіра, якого його фокстер’єр не мав. Навчити його? Можливо; та він не мав як це зробити.

Саме того вечора наймит поскаржився Куперу на оленів, які прикінчували квасолю. Він попросив рушницю, бо попри те, що мав доброго пса, йому вдавалося тільки іноді огріти їх палицею…

Купер позичив рушницю і навіть зголосився піти цієї ночі на ділянку.

— Місяць не світить, — заперечив наймит.

— Це байдуже. Відв’яжіть свого пса, і побачимо, чи мій за ним піде.

Тієї ночі вони пішли в посадку. Наймит спустив свого пса, і той одразу кинувся в морок лісу на пошуки сліду.

Побачивши, що його товариш побіг, Яґваї безуспішно спробував продертися крізь зарості агави. Нарешті йому це вдалося, і він побіг по сліду іншого пса. Та щодві хвилини повертався, дуже задоволений тією нічною вилазкою. Адже на десять метрів довкіл не лишилося жодної нори, яку він не обнюхав би.

Проте йти по сліду звіра в лісі, у чвалі, що може тривати від світанку аж до третьої по обіді, — це ні. Наймитів пес десь далеко взяв слід, та відразу ж його згубив. Через годину він вернувся до свого господаря, і всі разом вони вернулися додому.

Це випробування, хоча й не завершене, розчарувало Купера. Згодом він про це забув, a фокстер’єр продовжував ловити пацюків, великих і дрібних ящірок, а також лисиць в їхніх норах.

А тим часом дні минали за днями, сліпучі, задушливі, з невідступним північним вітром, який гнув додолу никлу, в’ялу зелень під палючим полуденним небом. Стовпчик термометра утримувався на рівні тридцяти п’яти і сорока градусів, і не було бодай найменшої надії на дощ. Чотири дні було хмарно, стояло задушливе безвітря і спека посилилася ще дужче. І коли зрештою було втрачено надію на те, що південь поверне у водяних потоках увесь той палючий вітер, який він увесь місяць діставав із півночі, люди змирилися зі згубною посухою.

Відтоді фокстер’єр так і жив собі, сидячи під апельсиновим деревом, бо коли спека виходить за певні розумні межі, собакам тяжко дихати лежачи. Висолопивши язика і прикривши повіки, він спостерігав за все стрімкішою загибеллю всього, що розпустилося весною. Город загинув дуже швидко. Кукурудзяне поле з ясно-зеленого зробилося жовтувато-білим, і наприкінці листопада від нього лишилися тільки понівечені цурпалки над спустошеною чорною ріллею. Героїчно опиралася лише маніока.

Колодязь фокстер’єра з дня на день мілів, бо джерело його пересохло, і його зеленувата вода тепер була такою гарячою, що Яґваї ходив до нього тільки зранку, хоча і знаходив там сліди тхорів, золотистих зайців і морських свинок, яких посуха гнала з лісу до колодязя.

Вертаючись після купання, пес знову сідав і дивився, як потроху здіймається вітер, а стовпчик термометра, який у світанковій прохолоді показував п’ятнадцять градусів, о другій пополудні піднімається до сорока одного. Через сухість повітря фокстер’єр мусив пити щопівгодини, і тоді йому доводилося змагатися з конаючими від спраги осами і бджолами, які роїлися над коновками. Кури, звісивши до землі крила, ледве дихали, облігшись у потрійній тіні від бананів, альтанки й укритої червоними квітами ліани, не насмілюючись і кроку ступити на розжарений пісок, під сонце, яке миттєво вбивало рудих мурах.

Навкруги, поки сягав погляд фокстер’єра, брили залізної руди, вулканічний щебінь і сам ліс танцювали, хитаючись від спеки. На заході, на дні лісистої долини, утоплена в улоговині поміж двома гірськими хребтами, знемагала Парана, чекаючи, що її мертві о цій порі цинкові води з настанням вечора оживуть. І тоді повітря, досі вкрите легкою поволокою, на обрії оповивала густа пара, через яку сонце, що западало над річкою, здавалося здавленим у досконалий кривавий круг. І коли вітер стихав повністю, у досі розжареному повітрі Яґваї тягся по плато крихітною білою плямкою, і непорушні силуети чорних пальм, які чітко проступали над усипаною рубінами річкою, надавали краєвидові відчуття розкішної і тінистої оази.

Минали схожі один на одного дні. Колодязь фокстер’єра пересох, і злигодні, які досі Яґваї оминали, відтоді й почалися.

Уже віддавна білого песика в Купера випрошував приятель, який жив у сельві і витратив намарно купу часу, полюючи на дичину. Для цього полювання він мав трьох чудових псів, однак тих тягло висліджувати носух, а це, крім втрати часу мисливцем, може стати також причиною лиха, бо носуха може перегризти горло псові, який не зумів її упіймати.

Фрагосо одного разу бачив, як фокстер’єр дав собі раду із тайрою, яку Яґваї заспокоїв навіки, і дійшов висновку, що песик з таким специфічним талантом кусати точно між крижами і загривком є неабияким псом, хай яким коротким був у нього хвіст. Тому він не раз упрошував Купера, аби той позичив йому Яґваї.

— Я його вам добре натаскаю, патроне, — казав він йому.

— Іще маємо час, — відповідав Купер.

Та в ці томливі дні — поява Фрагосо оживила спогад про прохання — Купер віддав йому свого пса, щоб той навчив його гонитви.

Яґваї, без сумніву, наганявся значно більше, ніж того бажав би сам Купер. Фрагосо жив на лівому березі Ябебірі й у жовтні посадив маніоку, яка ще не виросла, а ще півгектара кукурудзи та квасолі, які повністю знищила засуха. Останнє, хоча й було важливим для мисливця, Яґваї обходило дуже мало, зате цілком перевернуло його харчування.

Він, який, побачивши просту варену маніоку, виляв хвостом — аби не образити господаря, і обнюхував зусібіч тушковане з овочами м’ясо — аби не побити цілком глека з кухаркою, тепер дізнався, як це: не відривати тривожних очей від господаря, який обідає, аби потім вилизати миску, яку двоє-троє твоїх приятелів уже відполірували, і з нетерпінням чекати жменю недовареної кукурудзи, яку їм щодня давали.

Троє псів ночами виходили на полювання самохіть, цей прийом був частиною освітньої системи мисливця, але голод, який природно гнав тих у ліс шукати здобич, щоби поїсти, фокстер’єра приковував до ранчо, єдиного на світі місця, де він міг знайти їжу. Собаки, які не пожирають впольовану звірину, завжди будуть поганими ловцями; і якраз та порода, до якої належав Яґваї, від самого свого створення полює виключно заради спорту.

Фрагосо спробував натаскати фокстер’єра, та позаяк Яґваї завдавав більше шкоди, ніж користі вільним діям його трьох псів, він відіслав його на ранчо — до ліпших часів для цього навчання.

Тим часом тогорічна маніока починала закінчуватися; на землі валялись останні качани кукурудзи — пусті й без жодної зернини, і голод, тяжкий навіть для трьох собак, які з ним народилися, терзав утробу Яґваї.

У тому новому житті фокстер’єр напрочуд швидко набув приниженого, підлесливого та облудного вигляду, притаманного собакам у тім краю. Відтак він навчився ночами обкрадати сусідські городи, обережно просуваючись уперед на пружних і зігнутих ногах, поволі забираючись у зарості ковили при найменшому недружньому шелесті. Він навчився не гавкати, хай яку лють чи страх відчував, і по-особливому глухо гарчати, коли собача́ з якогось ранчо боронило його від грабунку. Він навчився залазити в курники, мордою відсувати покришки зі страв, тягнути в пащі бляшанку із жиром, аби безкарно спорожнити її серед стерні. Він пізнав смак змазаної салом нагайки, натертих жиром шкіряних гетрів, згорілої їжі в горщику, а іноді меду, що був зібраний і зберігався в бамбуковому цурпалку. Набув необхідної обачності, щоб схо́дити з дороги перехожого і стежити за ним поглядом, причаївшись у високій траві. Тож наприкінці січня від фокстер’єра із сяючим поглядом, вухами сторчма і зухвало задертим хвостом лишився тільки коростявий скелет з опущеними вухами і підібганим хвостом, який крадьки шастав дорогами.

Тим часом засуха тривала; ліс потрохи опустів, бо звірі зосереджувалися біля водних потоків, якими були великі ручаї; троє псів долали відстань, яка їх відділяла від звіриного водопою, із посереднім успіхом, бо до того своєю чергою часто навідувалися леопарди оцелоти, що відлякувало меншу дичину. Фрагосо, занепокоєний загибеллю своїх насаджень і новими сварками з господарем землі, не мав настрою для полювання, навіть через голод. Тож ситуація загрожувала стати критичною, коли одна випадкова обставина трохи підбадьорила жалюгідну собачу зграю.

Фрагосо мусив їхати у Сан-Ігнасіо, і четверо псів, яких він узяв із собою, вловили своїми роздутими ніздрями відчуття рослинної свіжості, доволі неясне, проте воно видавало наявність бодай якогось життя в тому пеклі посухи і спеки. Бо й справді, регіон Сан-Ігнасіо постраждав менше, і на деяких полях тут кукурудза, хоча і миршава, проте вистояла.

Того дня собаки не їли; та коли верталися, сапаючи за конем, у їхній пам’яті спливало те відчуття свіжості. І наступної ночі вони всі мовчки потрюхикали в напрямі Сан-Ігнасіо. На березі Ябебірі вони спинилися, зачувши воду й витягуючи тремтячі морди до протилежного берега. Тут вийшов щербатий місяць і залив усе жовтуватим світлом. Собаки обережно по каменях перебралися через річку, то стрибаючи, то пливучи, через переправу, де при нормальній воді глибина сягає трьох метрів.

Майже не обтрусившись, вони відновили свій безмовний і упертий біг до найближчого кукурудзяного поля. Там фокстер’єр побачив, як його товариші перегризають стебла і жадібно, до самого стержня, обгризають качани кукурудзи. Він зробив те саме, і цілу годину на чорному цвинтарі обгорілих дерев, що його траурне світло щербатого місяця робило ще примарнішим, поміж стебел сновигали туди-сюди пси, порикуючи один на одного.

Вони верталися ще тричі, аж доки останньої ночі їх насторожив якийсь тріск, що прозвучав занадто близько. Собаки не дуже про це шкодували, бо ця їхня пригода збіглася із переїздом Фрагосо в Сан-Ігнасіо.

Фрагосо нарешті зумів перебратися туди, углиб колонії. Ліс, перенизаний заростями такуапі[4], свідчив, що земля тут чудова. А велетенські купи бамбукових стебел, повержені на землю мачете, були запорукою чудових ділянок.

Коли Фрагосо тут оселився, такуапі починав сохнути. Він швидко розчистив і випалив чверть гектара, вірячи у чудо, що піде дощ. Погода і справді зіпсувалася, біле небо зробилося свинцевим і в найспекотніші години на горизонті виднілася легка кайма купчастих хмар. Термометр не опускався нижче тридцяти дев’яти, дув сильний північний вітер, що врешті принесло дванадцять міліметрів опадів, якими дуже задоволений Фрагосо скористався, щоб посадити кукурудзу. Він побачив, як вона зійшла, як буйна прорість виросла до п’яти сантиметрів. І більш нічого.

У заростях такуапі, мабуть, живлячись його пагонами, живе безліч гризунів. Коли він висихає, його мешканці кидаються врозтіч, та голод жене їх на плантації. Тож троє псів Фрагосо, які котроїсь ночі вийшли на лови, одразу ж вернулися, чухаючи покусані морди. Тієї самої ночі Фрагосо вбив чотирьох пацюків, які накинулися на бляшанку зі смальцем.

Яґваї там не було. Та наступної ночі він і товариші заглибилися в ліс (хоча фокстер’єр не їсть впольовану здобич, він добре вмів здирати панцир з броненосців і знаходити гнізда птахів уру), і Яґваї здивувався, що його товариші роблять гак, аби обійти ділянку. Проте Яґваї побіг навпростець, і вже за мить його вкусили за лапу, а тим часом зусібіч бігали верткі тіні.

Яґваї побачив, що це таке; і відразу ж посеред дикості тропічного лісу й убозтва загорілись очі, упевнено зметнувся догори хвіст і проявився бойовий характер чудового англійського пса. Голод, приниження, набуті пороки — усе це стерлося в одну мить, коли звідусіль на нього полізли пацюки. І коли він скривавлений, ледь живий від утоми, нарешті вернувся на ранчо, аби відпочити, то мусив ганятися за пацюками, які буквально заполонили дім.

Фрагосо був у захваті від тієї раптової енергії нервів і м’язів, якої він уже не пам’ятав, і в його пам’яті спливла картина того давнього бою з тайрою; той самий укус у крижі: сильний удар щелепами, і одразу ж надходила черга іншого пацюка.

Він також зрозумів, звідки прийшла та фатальна навала, і після тривалих і голосних прокльонів поставив хрест на своєму кукурудзяному полі. Що міг зробити один Яґваї? Мисливець пішов на ділянку, гладячи фокстер’єра, і свистом покликав своїх псів; та щойно ці слідопити, які вміли висліджувати тигра, відчували на своїх мордах пацючі зуби, то починали скавуліти й чухати їх двома лапами. Фрагосо і Яґваї взяли бій на себе, і якщо перший вийшов з нього із пораненим зап’ястям, то другий, дихаючи, пускав носом криваві бульки.

Через дванадцять днів, попри всі зусилля Фрагосо і фокстер’єра врятувати поле, його було втрачено. Пацюки, так само, як американські куріпки, чудово вміють виїдати зерна прямо з качана. Погода, яка знову зробилася спекотною, не давала змоги навіть помислити про новий посів, і Фрагосо мусив поїхати до Сан-Ігнасіо на пошуки роботи, а заодно відвезти Куперові його пса, якого вже ніяк не міг тримати. Робив він це зі справжнім жалем, бо останні пригоди, помістивши фокстер’єра в його справжній театр полювання, дуже підняли білого песика в очах мисливця.

Дорогою фокстер’єр чув віддалік шум підвод на полях уздовж Ябебірі, що згорали від посухи; бачив на узліссі корів, над якими роїлися хмари ґедзів, що налягали грудьми на деревця і просувалися по зігнутому стовбурі вперед, доки діставалися до листя. Бачив сам субтропічний ліс, який чахнув на кам’янистому ґрунті; і над затягнутим пеленою вечірнім горизонтом за температури 38–40 градусів він знову побачив здавлене в червоний матовий диск західне сонце.

Через півгодини вони ввійшли в Сан-Ігнасіо. Позаяк іти до Купера було вже пізно, Фрагосо відклав цей візит до наступного ранку. Троє псів, хоча й конали з голоду, не наважилися швендяти по незнайомій місцині; окрім Яґваї, якого раптом ожилий спогад про те, як він колись біг попереду Куперового коня, повів прямо до дому його господаря.

Через ненормальні обставини, в яких опинився край через посуху, яка тривала вже чотири місяці — а треба знати, що це означає в Місьйонес, — нічні набіги псів, яких їхні господарі-наймити тримали надголодь навіть у пору достатку, зробилися зовсім нестерпними. У білий день Купер позбувся трьох курей, яких собаки потягли до лісу. А якщо пригадати, що винахідливість поселенця-нероби доходить до того, він навчає своїх цуциків цьому маневру, аби удвох скористатися зі здобичі, то стане зрозуміло, що Купер, втративши терпець, міг зопалу вистрілити з рушниці в усякого нічного злодія. І хоча та була заряджена тільки дробом, урок однаково був суворим.

Тож якось увечері, коли Купер уже вкладався спати, його насторожений слух вловив шкрябання кігтів неприятеля, що намагався перебратися через дротяну загорожу. Розгніваний, він зняв зі стіни рушницю і, вийшовши надвір, побачив у патіо білу пляму, яка наближалася. Він швидко вистрілив і, коли почув скавчання тварини, що волочила за собою задні лапи, відчув раптовий переляк, якого не міг пояснити. Він підійшов до того місця, але пес уже зник, тож він повернувся в дім.

— Що це було, тату? — запитала його донька, яка вже була в ліжку. — Собака?

— Так, — відказав Купер, вішаючи рушницю. — Я вистрілив у неї зблизька.

— А великий собака, тату?

— Ні, маленький.

Минула хвилина.

— Бідний Яґваї, — вела далі Хулія. — Як він там?

Зненацька Куперові згадалося пережите ним відчуття, коли він почув скавчання пса; у ньому було щось від Яґваї… Проте він одразу подумав, що це малоймовірно, і спокійно заснув.

А назавтра, з самого рання Купер, пішовши по кривавому сліду, знайшов мертвим свого фокстер’єра край колодязя на банановій плантації.

У препоганому настрої він вернувся додому, і перше запитання Хулії було про маленького песика:

— Він сконав, тату?

— Так, там, біля колодязя… Це Яґваї.

Він узяв заступ і пішов до колодязя, за ним ішли двійко його приголомшених дітей. Хулія якусь мить дивилася, застигнувши, а потім поволеньки підійшла до Купера і стала схлипувати, припавши до його штанів.

— Що ти накоїв, тату!

— Я ж не знав, маленька… Відійди на хвильку.

Він поховав свого пса в банановому гаю; утрамбував згори землю і вернувся дуже зажурений, ведучи за руки двох своїх дітей, які плакали тихо, аби батько не почув.

Ловці колод

Мотивом були певні меблі для їдальні, яких у містера Холла ще не було, і його грамофон послужив приманкою.

Кандію побачив його у тимчасовій конторі «Yerba Company», де містер Холл заводив свій грамофон при відчинених дверях.

Кандію, як кожен порядний індіанець, не виказав жодного здивування, обмежившись тим, що придержав коня перед потоком світла, що падав з дверей, сам дивлячись в інший бік. Та позаяк англієць, коли на землю спадає ніч, в одній сорочці через спеку і з пляшкою віскі обік, є стократ обачливіший, ніж будь-який метис, містер Холл не підняв погляду з платівки. Тож переможений і завойований Кандію підвів коня до дверей і обперся ліктем на одвірок.

— Добрий вечір, патроне. Гарна музика!

— Так, гарна, — відказав містер Холл.

— Гарна! — повторив індіанець. — Стільки шуму!

— Так, багато шуму, — згодився містер Холл, який, без сумніву, вважав заувагу свого візитера цілком доречною.

Кандію тим часом вів далі:

— Вам це дорого обійшлося, патроне?

— Обійшлося? Що?

— Оця штуковина… Хлопці, що співають.

Каламутний і млявий погляд містера Холла прояснився. Показався професійний рахівник.

— О, так! Це дорога річ. Хочете купити?

— Якщо ви хочете мені її продати, — відповів Кандію, аби щось сказати, наперед переконаний у неможливості такої покупки. Та містер Холл не зводив з нього важкого погляду, доки мембрана переміщалася по пластинці за допомогою металевого заводу.

— Продам вам дешево. П’ятдесят песо!

Кандію похитав головою, усміхаючись то до пристрою, то до його механіка.

— Це багато грошей! У мене стільки нема.

— А що ж у вас є?

Чоловік знову усміхнувся, не відповідаючи.

— Де ви мешкаєте? — продовжив містер Холл, явно налаштований позбутися свого грамофона.

— У порту.

— А, я вас знаю. Ви зветесь Кандію?

— Звуся.

— І ловите колоди?

— Вряди-годи, якесь нічийне бервено.

— Продаю за колоди. Три розпиляні колоди. Я пришлю фіру. По руках?

Кандію сміявся.

— У мене зараз нема. А цей апарат… він дуже делікатний?

— Та ні; кнопка тут, кнопка там. Я покажу. А коли в вас буде дерево?

— Коли буде повінь. Вона буде скоро. А яке дерево ви хочете?

— Бальзамне. По руках?

— Гм… Таких бервен вода майже ніколи не несе; хіба що коли велика повінь. Гарне дерево! Так, ви любите добре дерево.

— А вам дістанеться добрий грамофон. По руках?

Торг продовжувався під звук британських співів, індіанець огинався, рахівник заганяв його в маленьке коло необхідності. По суті, не беручи до уваги спеку та віскі, англієць робив непоганий бізнес, міняючи дрантивий грамофон на кілька дюжин прекрасних дощок, тоді як ловець колод своєю чергою платив кількома днями звичної роботи за чудесну громохку машинку.

Тож за якийсь час торговельна оборудка здійснилася.

Кандію ось уже тридцять років живе на березі Парани; і раз його печінка після останнього нападу лихоманки торік у грудні й досі здатна вивести все, що завгодно, він має прожити ще не один місяць. Тепер він цілими днями просиджує на бамбетлі, із капелюхом на голові. Тільки його руки, велетенські землисті лаписька із зеленими прожилками, що звисають із зап’ястків, немов показані крупним планом на фотографії, безупинно і монотонно рухаються, тремтячи, як безперий папуга.

Та в ті часи Кандію був не такий. Тоді він мав пристойну роботу: охороняв чужу бананову плантацію, а ще займався не таким законним промислом: ловив колоди. Зазвичай, і особливо під час повеней, річкою дрейфують колоди, які вода відносить із лісозаготівель, або які відриваються, коли в’яжуть пліт, або ж коли шалапутний наймит ударом мачете розрубає канат, яким їх зв’язано. Кандію мав телескопічну підзорну трубу і щоранку сидів, навівши її на річку, доки білувата смуга колоди, виділяючись на тлі лісистого обрію, швиргала його в каное назустріч здобичі. Якщо побачити колоду вчасно, то це не бозна-яке діло, бо весло сміливця, який тягне або пхає трофей 10 x 40, варте будь-якого буксира.

На лісозаготівлі Кастелума, вище Пуерто-Фелісідад, після двох місяців цілковитої засухи, яка не залишила шин на альсапримах[5], почалися дощі. Матеріальні активи лісозаготівлі на той момент складалися із семи тисяч колод — це значно більше, ніж просто багатство. Та позаяк дві тонни колод, поки вони не в порту, не важать і двох скрупулів[6] у касі, «Кастелум і Ко» були дуже далекими від того, щоб почуватися щасливими.

Із Буенос-Айреса прийшли вказівки про негайне перевезення, управитель лісозаготівлі попросив дати мулів і альсаприми; йому відповіли, що на виручені за перший доставлений пліт гроші йому відправлять мулів, на що управитель відказав, що спочатку мули, а потім він відправить перший пліт.

Порозумітися було годі. Кастелум піднявся вгору рікою до лісозаготівлі і побачив запаси дерева в таборі на березі Ньяканґвасу.

— Скільки? — запитав Кастелум у свого управителя.

— Тридцять п’ять тисяч песо, — відказав той.

То була необхідна сума, аби доправити колоди до Парани, не зважаючи на непідхожу пору року.

Під струменями дощу, які лили на його прогумований плащ, що обліпив боки коня, Кастелум довго споглядав на бурливий потік. Потім кивнув каптуром на стромовину:

— Вода заллє кручу?

— Якщо сильно литиме, то так.

— Чи всі люди зараз на лісозаготівлі?

— Усі наразі тут, я чекав ваших вказівок.

— Гаразд, — сказав Кастелум. — Думаю, ми впораємося. Послухайте, Фернандесе. Нині ж закріпіть трос у гирлі і починайте звалювати колоди тут на береговому схилі. Ви кажете, що потік розчищений. Завтра зранку я поїду в Посадас, а ви за першої сильної зливи кидайте ліс у потік. Розумієте? За сильної зливи.

Майстер витріщився на нього.

— Трос порветься, доки ми дійдемо до сотої колоди.

— Знаю, та це пусте. Це нам влетить в добру копійку. Вертаймось і поговорімо ще.

Фернандес здвигнув плечима і свиснув десятникам.

До кінця дня — дощ припинився, але затишшя було просякнуте водою — робітники перекинули з одного берега на другий у гирлі потоку ряд колод, і в таборі виросло звалище лісу. Кастелум відбув у Посадас по високій воді, яка мчала зі швидкістю сім миль і за минулу ніч нижче Ґваяри піднялася на сім метрів.

Після добрячої засухи стали лити сильні дощі. Ополудні почалася злива, і понад дві доби поспіль на ліс звергалися потоки води. З бурхливого потоку струмок перетворився на ревучу лавину червоної води. Промоклі до кісток робітники, худорбу яких підкреслював прилиплий до тіла одяг, скидали з річкового схилу колоди. Із кожним зусиллям вони видавали злагоджений підбадьорливий вигук, і коли страхітлива колода з підскоком котилась униз і шубовстала у воду із грюкотом гарматного пострілу, вони переможно кричали «Гурра!». А потім марні зусилля в рідкому багні, зміщення важелів, удари при падінні під хлющем. І лихоманка.

Урешті злива раптом ущухла. У несподіваній тиші, що запала, було чутно рокіт дощу в поближньому лісі. Глухіше і нижче стугоніла Ньяканґвасу. Із вичерпаного неба й досі падали поодинокі легкі краплі. Та погода лишалася задушливою, без найменшого вітерцю. У повітрі відчувалась волога, і заледве лісоруби передихнули кілька годин, як знову хлинув дощ — свинцева біла стіна залива. Робота відновилась — платня хвацько зросла, — і поки тривала гроза, робітники продовжували кричати, падати й валитись у крижану воду.

У гирлі Ньяканґвасу плавуче загородження спинило перші принесені водою колоди і витримало їх, вигнувшись і стугонячи, значно більше; аж доки під нестримним натиском бервен, що прибували, немов випущені з катапульти, трос порвався.

Кандію обзирав річку в свою підзорну трубу, міркуючи про те, що висока вода, яка тут, в Сан-Ігнасіо, за попередній день піднялася на два метри (і між іншим забрала його шлюпку), нижче Посадас могла виявитися страшною повінню. За водою стало спливати дерево, кедри або й що менше, і ловець обачливо беріг свої сили.

Тієї ночі вода піднялась іще на метр, і наступного дня Кандію несподівано побачив у підзорну трубу справжнісіньке скопище незв’язаних колод, що огинали косу Ітакурубі. Білуватий нетесаний і добре висушений ліс.

Настав його час. Він скочив у ґвабіробу[7] і став веслувати назустріч своїй здобичі. Під час розливу Альто-Парани на шляху до обраної колоди натрапиш на чимало-що. Цілі викорчувані дерева, чиї чорні кореневища здіймаються над водою, немов щупальця восьминогів. Здохлі корови і мули у супроводі цілої гурми диких звірів — потонулих, підстрелених із рушниці чи стрілою, що й досі стирчить із черева. Високі конуси мурах, що скупчилися на пеньку. Або ж ягуар, незліченні водяні гіацинти, шумовиння і, звісно, гадюки.

Кандію, поки дістався здобичі, ухилявся, змінював курс, натикався на щось і перевертався значно більше, ніж треба. Нарешті він її схопив; одним ударом мачете оголив криваво-червоні волокна бальзамного дерева і, притулившись до колоди, зміг навскоси проплисти з нею якийсь відрізок шляху. Проте гілки, дерева, що невпинно пропливали мимо, тягли його за собою. Тоді він змінив тактику; прив’язав свою здобич і розпочав німу і невпинну боротьбу, безмовно вкладаючи душу в кожен гребок весла.

Висока вода несе колоду так стрімко, що й три чоловіки застановляться перед тим, як перейняти її. Проте Кандію, окрім великої сміливості, мав за плечима ще й тридцять років піратства на річці при високій і низькій воді; до того ж він хотів стати власником грамофона.

Ніч, що спадала, підготувала йому пригод досхочу. Річка швидко несла свої оливові води. По обидва боки невпинно проминали густі тіні. На ґвабіробу наскочив потопельник; Кандію нахилився і побачив, що в того роздерте горло. Потім були непрошені гості: нападаючі гадюки, ті самі, які під час повеней забираються по колесах пароплавів аж у каюти.

Геркулесова праця тривала, бервено дрижало під водою, але попри все гребець тягнув його за собою. Врешті він здався; ще більше зрізав кут причалювання і зібрав останні сили, аби добратися до берега протоки, що огинає кручі Теюкваре. Упродовж десяти хвилин ловець колод, із напнутими на шиї жилами і скам’янілими грудними м’язами, робив те, чого більше ніколи не зробить ніхто, аби вийти з протоки при високій воді з колодою на буксирі. Ґвабіроба нарешті дісталася каміння і перекинулася саме тоді, коли в Кандію лишилися сили тільки на те, аби закріпити канат і звалитися горілиць.

Заледве минув місяць і містер Холл отримав свої три десятки дощок; уже через двадцять секунд він вручав Кандію грамофон і двадцять платівок на додачу.

Фірма «Кастелум і Ко», хоча й кинула навперейми колодам цілу флотилію пароплавів (і тривало це значно довше, ніж місяць), втратила їх чимало. І якщо Кастелум колись приїде в Сан-Ігнасіо й навідається до містера Холла, то буде щиро вражатися меблями згаданого бухгалтера, які зроблено з бальзамного дерева.

Смерть Ізольди

Закінчувався перший акт «Трістана й Ізольди». Стомлений метушнею того дня, я лишився сидіти у своєму кріслі, дуже радий своїй самотності. Повернув голову до зали, і мій погляд одразу ж спинився на ложі нижнього ярусу.

Це явно було подружжя. Він — абиякий чоловік, а, можливо, через його вульгарність комерсанта і різницю у віці з дружиною, навіть менше, ніж абиякий. Вона ж — молода, бліда, з тією несказанною красою, яка полягає радше не в обличчі — хоча й дуже гарному, — а в досконалій гармонії погляду, уст, вигину шиї, манери примружувати очі. Була то якраз краса для чоловіків і при цьому зовсім не провокативна; і це саме те, чого ніколи не зрозуміють жінки.

Якийсь час я неприкрито розглядав її, бо мені було добре її видно, і ще тому, що коли чоловік поглинає зором красиве тіло, то не вдається до жіночих штучок у вигляді лорнета. Почався другий акт. Я й досі дивився на ложу, і наші погляди зустрілися. Я, ще раніше оцінивши очарування того погляду, який блукав залою, в ту мить, коли він спинився на мені, спізнав найрозкішніше марення любові, якого доти ніколи не відав.

Тривало це дуже коротко; вона відвела погляд, та згодом, позаяк я вперто не зводив з неї очей, він двічі чи тричі ковзнув по мені. На мить я уявив себе її чоловіком і відчув несподіване щастя, але так само швидко зазнав розчарування в любові. Її погляд знову вернувся до мене, але тієї самої миті я відчув, що мій сусід ліворуч також на неї дивиться: на якусь мить вони обоє застигли, а потім привіталися.

Тож я не мав жодного права вважати себе щасливим чоловіком і придивився до свого спільника. То був чоловік за тридцять п’ять, зі світлою бородою і голубими очима, ясним і трохи суворим поглядом, що виражав тверду волю.

— Вони знайомі, — сказав я собі, — до того ж близько.

І справді, у другій половині акту мій сусід, який доти не відводив очей від сцени, став видивлятися на ложу. Вона із напівтемряви, трохи відкинувши голову назад, також дивилася на нього. Мені здалося, що вона ще більше поблідла.

Завмерлі, вони пильно і невідступно дивилися одне на одного, відгородившись від світу прямою лінією, яка з’єднувала їхні душі.

У третьому акті мій сусід ні на мить не повертав голову від сцени. Та перед тим, як той скінчився, він вийшов у бічний коридор. Я подивився на ложу: вона також пішла.

— Кінець роману, — сказав я собі меланхолійно.

Він уже не вернувся, ложа також лишалася порожньою.

— Так, вони повторюються, — він довго хитав головою. — Усі драматичні ситуації, навіть найнеймовірніші, можуть повторюватись і повторюються. Треба жити, а ви ще зовсім юний… І драми Трістана також, хоча це не виключає того, що в них є найтривкіший зойк пристрасті, що його видавала людська душа… Я люблю цей твір так само, як ви, а може, й дужче. Повірте, я не маю на увазі драму Трістана і з нею ті тридцять шість ситуацій, що стали догмою, поза якими всі решта є переспівами. Ні, сцена, що повертається, немов кошмар, дійові особи, які галюцинують померлим щастям, — це щось інше…

Ви бачили прелюдію одного з таких повторень… Так, я знаю, що ви пам’ятаєте… Тоді ми з вами ще не були знайомі. І саме з вами я мав би про це поговорити! Та ви неправильно судите про те, що бачили, ви подумали, що мені випало щастя… Щастя! Послухайте. Корабель відчалить за якусь мить, і цього разу я вже не повернусь… Я розповідаю вам так, як це можна було б написати, з двох причин: по-перше, ви дуже схожі на мене, яким я був тоді — на щастя, лише в доброму. А по-друге, тому що ви, мій юний друже, не станете за нею упадати, після того, що зараз почуєте. Тож слухайте.

Я познайомився з нею десять років тому і за тих півроку, поки був її нареченим, зробив усе, що міг, аби вона стала моєю. Я любив її сильно, вона ж мене — безмірно. Тому одного дня вона поступилася, і відтоді моє кохання, позбавлене напруги, охололо.

Ми належали до різних соціальних кіл, і коли вона п’яніла від щастя, що носитиме моє ім’я, я жив у світі, де неминуче мусив фліртувати з дівчатами зі знаних фамілій, які мали багатство і часом були дуже вродливими.

Одна з них так фліртувала зі мною під парасольками під час одного garden party, що я втратив голову і став усерйоз добиватися її руки. Та якщо я сам годився для цих забав, то моїх статків не вистачало, щоб обіцяти їй те, чого вона хотіла, і вона ясно дала мені це зрозуміти.

Вона мала рацію, абсолютну рацію. Тож я став фліртувати з її подругою, доволі негарною, але далеко не такою вправною у цих тортурах тет-а-тет на відстані в десять сантиметрів, уся принада яких полягає в тому, аби довести до шалу свого партнера, зберігши при цьому цілковите самовладання. Цього разу голову втратив не я.

Упевнений у своїй перемозі, я відтак став думати про те, як порвати стосунки з Інес. Я продовжував з нею зустрічатися, і хоча вона не могла обманюватися щодо ослаблення моєї пристрасті, її любов була занадто сильною і її очі сяяли щастям щоразу, коли я приходив.

Її мати лишала нас самих; і навіть якби вона знала, що відбувається, то закрила би на це очі, аби не впустити бодай примарну можливість піднятися із донькою у значно вищий світ.

Якось увечері я пішов туди, готовий порвати з Інес, і через це у видимо поганому настрої. Вона підбігла, аби мене обійняти, але спинилася, раптом збліднувши.

— Що з тобою? — запитала вона.

— Нічого, — відповів я із силуваною посмішкою, погладивши її чоло.

Вона дозволила це зробити, але не зважала на мою руку і пильно на мене дивилася. Урешті відвела звужені очі, і ми увійшли до вітальні.

Прийшла її мати, але, відчувши грозову атмосферу, побула лише хвильку й пішла.

Порвати — коротке і просте слово; але як це почати…

Ми сиділи і мовчали. Інес відхилилася, відвела мою руку від свого обличчя і впилась у мене очима, сповненими болю від тривожного вивіряння.

— Усе ясно… — сказала вона впівголоса.

— Що? — холодно запитав я її.

Мій спокійний погляд уразив її більше, ніж голос, і вона перемінилася в лиці:

— Що ти вже мене не любиш! — чітко промовила вона, безнадійно хитаючи головою.

— Я чую це від тебе вже усоте, — відказав я.

Жорстокішої відповіді бути не могло; але я вже почав.

Інес якийсь час дивилася на мене майже як на чужого і, різко відвівши мою руку з сигаретою, сказала надломленим голосом:

— Естебане!

— Що? — знову повторив я.

Цього було достатньо. Вона поволі відпустила мою руку і відкинулася на спинку канапи, у світлі лампи її мертвенно бліде обличчя здавалось скам’янілим. Та за мить вона відвернулась і затулила лице тремтячою рукою.

Минув іще якийсь час. Несправедливість моєї поведінки — бо я бачив у ній лише кривду — посилювала мою глибоку досаду на самого себе. Тому коли я почув, чи радше відчув, що врешті полилися сльози, то підвівся, голосно цикнувши язиком.

— Я гадав, що в нас більше не буде сцен, — сказав я, проходжуючись по кімнаті.

Вона не відповіла, і я додав:

— Нехай ця буде останньою.

Я відчув, що плач затих, і за мить вона відповіла мені зі сльозами в голосі:

— Як хочеш. — Та відразу ж упала з риданнями на канапу. — Що я тобі зробила! Що я тобі зробила!

— Нічого! — відказав. — Але я також нічого тобі не зробив. Ми квити. Я по горло ситий усім цим!

Мій голос явно був значно черствіший, ніж мої слова. Інес підвелася і, опершись на підлокітник канапи, зимно повторила:

— Як хочеш.

Це було прощання. Я збирався розірвати стосунки, але мене випередили. Самолюбство, жалюгідне уражене самолюбство, змусило мене відповісти:

— Чудово… Я йду. Нехай тобі щастить… іще раз.

Вона не зрозуміла і здивовано на мене глянула. Я вже вчинив першу підлість і, як буває в таких випадках, в якомусь одурі впав іще нижче.

— Та ж ясно! — додав я грубо. — Бо на мене ти не жалілася… Хіба ж ні?

Іншими словами: я зробив тобі честь, ставши твоїм коханцем, і ти маєш бути мені вдячна. Вона зрозуміла радше мою усмішку, ніж мої слова, і доки я пішов у коридор по свій капелюх, у вітальні її тіло й уся душа переживали крах.

Відтак, ідучи коридором, я гостро відчув, що тільки-но зробив. Прагнення розкоші, багатообіцяючий шлюб — усе це виїдало мою душу. Я, який пропонував себе з торгів великосвітським поганулям із капіталом, виставляв себе на продаж, щойно геть безчесно повівся з жінкою, яка любила мене безмірно… Хвилина слабкості на Оливковій горі чи підлість чоловіка, який таким не є, приводять до одного і того самого: жадання самопожертви, відновлення за будь-яку ціну власної гідності. А потім — непогамоване прагнення ніжності, бажання поцілунками осушити сльози коханої жінки, чий перший усміх після завданої нами урази є найпрекраснішим світлом, яке може залити серце чоловіка.

Та справу зроблено! Я не міг вернутися і сам узяти те, що тільки-но так зганьбив; я вже не був її гідний і більше був її не вартий. В одну мить я упослідив найчистіше кохання, яке бодай колись відчував до себе чоловік, і разом з Інес утратив щастя, якого більше не знайдеш: мати когось, хто нас щиро кохає.

Зневірений, принижений, я підійшов до дверей вітальні і побачив, що вона лежить на канапі і гірко ридає.

Інес! Уже втрачена Інес! Я ще глибше відчув, чого позбувся, побачивши її тіло, уособлення кохання, яке трусилося від плачу за її померлим щастям. Майже не усвідомлюючи, що чиню, я спинився.

— Інес! — промовив я.

Мій голос був уже не такий, як раніше. Вона мусила це помітити, бо її душа, ще дужче ридаючи, почула безнадійний поклик мого кохання. Так, цього разу безмежного кохання!

— Ні, ні, — озвалася вона. — Уже занадто пізно!

Паділья замовк. Мені рідко доводилося бачити спокійнішу i стриманішу гіркоту, ніж та, що була в його очах, коли він договорив. А я, зі свого боку, не міг викинути з пам’яті ту чарівну красуню з ложі, яка ридала на канапі…

— Ви мені повірите, — знову заговорив Паділья, — якщо я скажу, що в мої безсонні ночі незадоволеного самим собою одинака вона стояла перед моїми очима…

Я відразу ж виїхав у Буенос-Айрес, не побачившись майже ні з ким, а тим паче з моєю багатою партнеркою по флірту… Через вісім років я повернувся і відтак дізнався, що вона вийшла заміж через шість місяців після мого від’їзду. Я знову поїхав геть і місяць тому повернувся, вже цілком заспокоївшись і змирившись.

Більше я її не бачив. Вона була для мене як перше кохання, з усім тим чаром, яке воно має для дорослого чоловіка, який потім любив не раз. Якщо вас колись так любили, як любили мене, а ви зневажали це кохання, як зробив це я, то зрозумієте, якими чистими є мої спогади.

Аж доки одного вечора я з нею зіткнувся. Так, того самого вечора в театрі… Побачивши того ситого крамаря, її чоловіка, я зрозумів, що вона кинулась у той шлюб, як я в Укаялі…. Та коли я знову зустрів її, побачив, що вона за якихось двадцять метрів і дивиться на мене, то відчув, як у моїй душі, що мирно спала, став кровоточити відчай через те, що я її втратив, наче й не минуло цих десяти років.

Інес! Її краса, її погляд, якого немає в інших жінок, були моїми і лише моїми, бо були ввірені мені з палким коханням. Колись ви також цим дорожитимете.

Я зробив усе, що в людських силах, щоб забути, зціпивши зуби, намагався зосередити всі свої думки на сцені. Проте чудесна партитура Вагнера, цей крик хворобливої пристрасті, розпалили живим вогнем те, що я хотів забути. У другому чи третьому акті я не витримав і повернув голову. Вона також піддалася навіюванню Вагнера й дивилася на мене. Інес, кохана! У ці півхвилини я відчував її уста, її руки своїми устами й очима, у цей час в її блідості зосередилося відчуття того щастя, яке померло десять років тому. А тут іще Трістан з його зойками надлюдської пристрасті над нашим застиглим блаженством!

Тоді я встав, пройшов, як сновида, через ряди крісел і пішов по проходу, наближаючись до неї, хоча не бачив її, а вона мене, наче й не був упродовж цих десяти років нещасливцем…

Мені ввижалося, що, як і десять років тому, я з капелюхом у руці маю пройти перед нею.

Я підійшов. Двері у ложу були відчинені, і я, обезумілий, спинився. Як і десять років тому в себе на канапі, Інес тепер, лежачи на кушетці аванложі, плакала над пристрастю Вагнера і своїм розбитим щастям.

Інес!.. Я відчув, що настала вирішальна мить. Десять років! Хіба вони проминули? Ні, ні, моя Інес!

І як тоді, побачивши кохане тіло, що трусилося в риданнях, я покликав:

— Інес!

І, як десять років тому, ридання стали дужчими, і закривши обличчя руками, вона відповіла:

— Ні, ні… Надто пізно!..

Інформація видавця

Obra editada en el marco del Programa «Sur» de Apoyo a las Traducciones del Ministerio de Relaciones Exteriores y Culto de la República Argentina

Це видання здійснено в рамках Програми підтримки перекладів «Sur» Міністерства закордонних справ та культу Аргентинської Республіки

УДК 821.134.2

К-11

Орасіо Кіроґа

ОПОВІДІ ПРО КОХАННЯ, БОЖЕВІЛЛЯ ТА СМЕРТЬ

Оповідання

З іспанської переклала Галина Грабовська

Перекладено за виданням:

Horacio Quiroga

CUENTOS DE AMOR, DE LOCURA Y DE MUERTE

ISBN 956-8187-76-6

Alba Editores

Усі права застережені. Жодну частину цього видання не можна перевидавати, перекладати, зберігати в пошукових системах або передавати у будь-якій формі та будь-яким засобом (електронним, механічним, фотокопіюванням або іншим) без попередньої письмової згоди на це ТОВ «Видавництво Анетти Антоненко».

ISBN 978-617-7654-32-1

© Галина Грабовська, український переклад, 2020

© «Видавництво Анетти Антоненко», 2020

Літературно-художнє видання

Орасіо Кіроґа

ОПОВІДІ ПРО КОХАННЯ, БОЖЕВІЛЛЯ ТА СМЕРТЬ

Оповідання

З іспанської переклала Галина Грабовська

Редактор Євген Плясецький

Дизайн Вадим Карасьов

Макет Сашко Шевцов

Відповідальний редактор Галина Завалій

Видавництво Анетти Антоненко

Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи до державного реєстру видавців, виготовлювачів і розповсюджувачів видавничої продукції ДК №4873 від 26.03.2015 р.

Видавець: ТОВ «Видавництво Анетти Антоненко»

Інтернет-магазин: www.anetta-publishers.com

Для листування: anetta@anetta-publishers.com

Віддруковано з готових діапозитивів в друкарні ТОВ «Друкарня «Рута»,

ДК №4060 від 29.04.2011,

м. Кам’янець-Подільський, вул. Пархоменка, 1,

т. 038 494 22 50, drukruta@ukr.net

Замовлення №

КІРОҐА Орасіо

К11 Оповіді про кохання, божевілля та смерть. Оповідання. / Переклад із іспанської Галини Грабовської. — Львів: Видавництво Анетти Антоненко, 2020. — 160 с.

ISBN 978-617-7654-32-1

УДК 821.134.2

Примітки

1

Мул Мауд — герой знаменитого коміксу And Her Name Was Maud, що виходив на початку ХХ сторіччя в США. — Тут і далі — прим. перекл.

2

1 ліга — 5572 м.

3

«Яґваї» мовою ґварані означає «песик».

4

Різновид тростини.

5

Настил на колесах для перевезення лісу.

6

Стара одиниця аптекарської маси, що дорівнює 20 гранам (1,244 г).

7

Легкий човен-довбанка.

Content

Орасіо Кіроґа
Оповіді про кохання, божевілля та смерть

Наша перша цигарка

Кораблі-самогубці

Мозкова гарячка та її тінь

Пора кохання

Дикий мед

Зарізана курка

Солітер

Подушка з пір’я

За течією

Сонячний удар

Колючий дріт

Двоє пеонів

Яґваї

Ловці колод

Смерть Ізольди

Інформація видавця

Примітки