Іван Франко

ГІМН

Гімн

Замість пролога

Вічний революціонер —

Дух, що тіло рве до бою,

Рве за поступ, щастя й волю, —

Він живе, він ще не вмер.

Ні попівськiї тортури,

Ні тюремні царські мури,

Ані війська муштровані,

Ні гармати лаштовані,

Ні шпіонське ремесло

В гріб його ще не звело.

Він не вмер, він ще живе!

Хоч від тисяч літ родився,

Та аж вчора розповився

І о власній силі йде.

І простується, міцніє,

І спішить туди, де дніє;

Словом сильним, мов трубою,

Міліони зве з собою, —

Міліони радо йдуть,

Бо се голос духа чуть.

Голос духа чути скрізь:

По курних хатах мужицьких,

По варстатах ремісницьких,

По місцях недолі й сліз.

І де тілько він роздасться,

Щезнуть сльози, сум нещастя,

Сила родиться й завзяття

Не ридать, а добувати

Хоч синам, як не собі,

Кращу долю в боротьбі.

Вічний революціонер —

Дух, наука, думка, воля —

Не уступить пітьмі поля,

Не дасть спутатись тепер.

Розвалилась зла руїна,

Покотилася лавина,

І де в світі тая сила,

Щоб в бігу її спинила,

Щоб згасила, мов огень,

Розвидняющийся день?

«Догорають поліна в печі,..»

Догорають поліна в печі,

Попеліє червоная грань...

У задумі сиджу я вночі

І думок сную чорную ткань.

І коли ж то той жар догорить,

Що ятриться у серці мені?

І чи скоро-то горе згасить

В моїм мізку думки огняні?

Ох, печуть і бушують вони!

Гризе душу й морозить нудá!

Кров кипить, і нутро все в огні —

Вколо ж мур і неволя бліда.

Я боротись за правду готов,

Рад за волю пролить свою кров,

Та з собою самим у війні

Не простояти довго мені.

«Не покидай мене, пекучий болю,..»

Не покидай мене, пекучий болю,

Не покидай, важкая думо-муко

Над людським горем, людською журбою!

Рви серце в мні, бліда журо-марюко,

Не дай заснуть в постелі безучастя —

Не покидай мене, гриже-гадюко!

Не дай живому в домовину класться,

Не дай подумать ані на хвилину

Про власну радість і про власне щастя,

Докіль круг мене міліони гинуть,

Мов та трава схне літом під косою,

І від колиски аж по домовину

Жиють з бідою, наче брат з сестрою, —

Докіль життя тяжким нас давить валом,

На пні ламає силою страшною,

Докіль ще недосяглим ідеалом

Для міліонів ситість, тепла хата, —

Докіль на лицях сльози, ніби ралом,

Борозди риють, доки зимна крата

Тюремна руки путає робучі,

Мруть з голоду бездомні сиротята,

Пишаються під небом ті блискучі

Гнізда розпусти, зопсуття й обмани

І світ заражують, докіль могучі

«Стовпи» отруту ллють в народні рани,

Думки кують, для прихоті своєї

Люд трупом стелють люті тамерлани!

Ох, загніздись на дні душі моєї,

Важкая думо! Сильними кліщами

Стискай те серце, скоро б від твоєї

Схибнув я стежки! Нóчами і днями

Шепчи над вухом: «Ти слуга нещасних!

Працюй для них словами і руками

Без бáжань власних, без вдоволень власних!»

Моя любов

Вона так гарна, сяє так

Святою чистою красою,

І на лиці яріє знак

Любови, щирости, спокою.

Вона так гарна, а проте

Так нещаслива, стілько лиха

Знесла, що квилить лихо те

В її кождіській пісні стиха.

Її пізнавши,чи ж я міг

Не полюбить її сердечно,

Не відректися власних втіх,

Щоб їй віддатись доконечно?

А полюбивши, чи ж би міг

Я Божую її подобу

Згубити з серця, мимо всіх

Терпінь і горя аж до гробу?

І чи ж перечить ся любов

Тій другій а святій любови

До всіх, що ллють свій піт і кров,

До всіх, котрих гнетуть окови?

Ні, хто не любить всіх братів,

Як сонце Боже, всіх зарівно,

Той щиро полюбить не вмів

Тебе, коханая Вкраїно!

Національний гімн

Не пора, не пора, не пора

Москалеві й ляхові служить!

Довершилась Укрáїни кривда стара, —

Нам пора для Укрáїни жить.

Не пора, не пора, не пора

За тиранів пролить свою кров,

І любити царя, що наш люд обдира, —

Для Укрáїни наша любов.

Не пора, не пора, не пора

В рідну хату вносити роздор!

Хай пропаде незгоди проклята мара!

Під Укрáйни єднаймось прапóр!

Бо пора се великая єсть:

У завзятій, важкій боротьбі

Ми поляжем, щоб волю, і щастя, і честь,

Рідний краю, здобути тобі!

«Розвивайся ти, високий дубе,..»

Розвивайся ти, високий дубе,

Весна красна буде!

Розпадуться пута віковії,

Прокинуться люде.

Розпадуться пута віковії,

Тяжкії кайдани,

Непобіджена злими ворогами

Україна встане.

Встане славна мати Україна,

Щаслива і вільна,

Від Кубані аж до Сяна-річки

Одна, нероздільна.

Щезнуть межі, що помежували

Чужі між собою,

Згорне мати до себе всі діти

Теплою рукою.

«Діти ж мої, діти нещасливі,

Блудні сиротята,

Годі ж бо вам в сусід на услузі

Свій вік коротати!

Піднімайтесь на святеє діло,

На щирую дружбу,

Та щоби ви чесно послужили

Для матері службу.

Чи ще ж то ви мало наслужились

Москві і ляхови?

Чи ще ж то ви мало наточились

Братерської крови?

Пора, діти, добра поглядіти

Для власної хати,

Щоб ґаздою, не слугою

Перед світом стати!»

Розвивайся ти, високий дубе,

Весна красна буде!

Гей, уставаймо, єднаймося,

Українські люде!

Єднаймося, братаймося

В товариство чесне,

Най братерством, щирими трудами

Вкраїна воскресне!

«Не минай з погордою...»

Не минай з погордою

І не смійсь, дитя!

Може, в тім осміянім

Суть твого життя.

Може, в тім зневаженім

Твого щастя карб,

Може, в тім погордженім

Є любови скарб.

Може, сміх твій нинішній,

Срібний та дзвінкий,

Стане в твоїй пам’яті

За докíр гіркий.

«Я не жалуюсь на тебе, доле!..»

Я не жалуюсь на тебе, доле!

Добре ти вела мене, мов мати.

Та ж де хліб родити має поле,

Мусить плуг квітки з корінням рвати.

Важко плуг скрипить у чорній скибі,

І квітки зітхають у сконанню...

Серце рвесь, уста німі, мов риби,

І душа вглубляєсь в люту рану.

А ти йдеш з сівнéю й тихо сієш

В чорні скиби й незарослі рани

Нóве сім’я, нóвії надії,

І вдихаєш дух життя рум’яний.

«Полýдне...»

Полýдне.

Широкеє поле безлюдне.

Довкола для ока й для вуха

Ні духа!

Ні сліду людей не видать...

Лиш трави, мов море хвилясте,

Зелене, барвисте, квітчасте,

І свéрщики в травах тріщать.

Без впину

За річкою геть у долину,

І геть аж до синіх тих гір

Мій зір

Летить і в тишí потопає,

У пахощах дух спочиває, —

У душу тепла доливає

Простíр.

Втім — цить!

Яке ж то тихеньке ридання

В повітрі, мов тужне зітхання,

Тремтить?

Чи се моє власнеє горе?

Чи серце стрепáлося хоре?

Ах, ні! Се здалéка десь тільки

Доноситься голос сопілки.

І ось

На голос той серце моє потяглось,

В тім раю без краю воно заридало

Без слів.

Тебе, моя зоре, воно спогадало

І стиха до строю сопілки

Поплив із народним до спілки

Мій спів.

«Червона калино, чого в лузі гнешся?..»

«Червона калино, чого в лузі гнешся?

Чого в лузі гнешся?

Чи світла не любиш, до сонця не пнешся?

До сонця не пнешся?

Чи жаль тобі цвіту на радощі світу?

На радощі світу?

Чи бурі боїшся, чи грому з блакиту?

Чи грому з блакиту?» —

«Не жаль мені цвіту, не страшно і грому,

Не страшно і грому.

І світло люблю я, купаюся в ньому,

Купаюся в ньому.

Та вгору не пнуся, бо сили не маю,

Бо сили не маю.

Червоні ягíдки додолу схиляю,

Додолу схиляю.

Я вгору не пнуся, я дубам не пара,

Я дубам не пара;

Та ти мене, дубе, отінив, як хмара,

Отінив, як хмара».

«Чого являєшся мені...»

Чого являєшся мені

У сні?

Чого звертаєш ти до мене

Чудові очі ті ясні,

Сумні,

Немов криниці дно студене?

Чому уста твої німі?

Який докір, яке страждання,

Яке несповнене бажання

На них, мов зарево червоне,

Займається і знову тоне

У тьмі?

Чого являєшся мені

У сні?

В життю ти мною згордувала,

Моє ти серце надірвала,

Із нього визвала одні

Оті ридання голосні —

Пісні.

В життю мене ти й знать не знаєш,

Ідеш по вулиці — минаєш,

Вклонюся — навіть не зирнеш

І головою не кивнеш,

Хоч знаєш, знаєш, добре знаєш,

Як я люблю тебе без тями,

Як мучусь довгими ночами

І як літа вже за літами

Свій біль, свій жаль, свої пісні

У серці здавлюю на дні.

О, ні!

Являйся, зіронько, мені

Хоч в сні!

В життю мені весь вік тужити —

Не жити.

Так най те серце, що в турботі,

Неначе перла у болоті,

Марніє, в’яне, засиха, —

Хоч в сні на вид твій оживає,

Хоч в жалощах живіше грає,

По-людськи вільно віддихá,

І того дива золотого

Зазнає, щастя молодого,

Бажáного, страшного того

Гріха!

«Як почуєш вночі край свойóго вікна,..»

Як почуєш вночі край свойóго вікна,

Що щось плаче і хлипає важко,

Не тривожся зовсíм, не збавляй собі сна.

Не дивися в той бік, моя пташко!

Се не та сирота, що без мами блука,

Не голодний жебрак, моя зірко;

Се розпука моя, невтишима тоска,

Се любов моя плаче так гірко.

«Коли часóм в важкій задумі...»

Коли часóм в важкій задумі

моя поникне голова,

легенький стук в вікно чи в двері

потоки мрій перерива.

Озвуся, вигляну — даремно,

не чуть нікого, не видать,

лиш щось у серці стрепенеться,

когось-то хочеться згадать.

Чи щирий друг в далекім краю

тепер у лютім бою згиб?

Чи плаче рідний брат, припавши

лицем до прадідíвських скиб?

Чи, може, ти, моя голубко,

моє кохання чарівнé,

далеко десь з німим докором

в тій хвилі згадуєш мене?

Чи, може, гнýчи в собі горе,

ти тихо плачеш у тишí,

а се твої пекучі сльози

мені стукочуть до душі?

«Не можу забути!..»

Не можу забути!

Не гоїться рана!

Мов жалібні нути

із струн теорбана

чи голосно грають,

чи ледве їх чути,

все жалем проймають —

не можу забути!

Не гоїться рана,

хоч мию слезами,

хоч час на ню капле

цілющі бальзами,

хоч сонечко гріє

і зірка рум’яна

цілує, яріє —

не гоїться рана!

Хоч як ти далеко,

я все тебе бачу;

хоч стратив давно вже,

щодень тебе трачу;

хоч люта розпука

минулася п’яна

і клином розлука,

гадюка погана,

лежить поміж нами,

дівчино кохана, —

кохання без тями,

не гоїться рана.

«Я згадую минулеє життя...»

Я згадую минулеє життя

спокійно, та без радости, без туги:

одно із нього виніс я чуття,

що я не був у нім щасливий, други.

Багато праці, і турбот, і скрут,

та не було вдоволення, утіхи;

мов віл в ярмі, я чув на собі прут

і тяг чужого скарбу повні мíхи.

Хоч не згасав ніколи огник мій,

та полум’ям не бухав, більш димився,

а замість світла сипав іскор рій.

Хоч ненастанно стяг мій з вітром бився,

та не висóко плив в руці слабій,

і хоч я жив, то все ж я не нажився.

«Маленький хутір серед лук і нив...»

Маленький хутір серед лук і нив

на горбику над річкою шумнóю —

отам я в прóстій хлопській хаті жив,

і самота, і сум жили зо мною.

Із трьох боків поля ті обмежив

могутній ліс зеленою стіною,

і шумом серцю він на сон дзвонив,

і сум по травах розносив луною.

Він тяг мене в свою таємну тінь,

і свіжий подих віщував розраду,

і листя, знай, мені шептало: «Скинь

із серця всі згадки про зваду й зраду!

Природі-мамі до грудей прилинь

і тут знайдеш нову, святу принаду».

«Привіт тобі, мій друже вірний, гаю,..»

Привіт тобі, мій друже вірний, гаю,

повірнику моїх найкращих дум!

Все чисте, ясне, що лиш в серці маю,

надихав свіжий запах твій і шум.

На твóїх пóлянах, в відлюднім плаю

я розсипав свій жаль, губив свій сум;

у твоїх запахах, неначе в раю,

окрилювався молодечий ум.

Під скрип могутніх кóнарів дубових

складались першії мої пісні,

слабії відгуки твоїх пісень чудових.

А в бурі рев, як грóми навісні

ламали твоїх велетнів корони,

у твоїх криївкáх шукав я охорони.

«По ковéрці пурпуровім...»

По ковéрці пурпуровім

із таємних сходу брам

виїжджа на небо сонце,

наче входить цар у храм.

І в моє вікно зирнуло

і сполошило стару,

невідступну, невмолиму

посидільницю журу.

Ся стара, погана відьма

тут сиділа цілу ніч

і зміняла своїм чаром

кожду думку, кожду річ.

Кождий мебель був мій ворог,

кожда книжка — то була

п’явка, що систематично

кров і мозок мій пила.

Кожда добрість — то наївність,

кождий друг — то хижий звір,

кожда думка — то помилка,

кождий спомин — то докір.

А як свíдомість болющу

сон, мов свічку, загасив,

чар її і в сонне царство

тіні дійсности вносив.

Все, що я кохав безмежно

і що зрадило мене,

все, що стратив, тут до мене

підняло лице сумне.

Молоді, гарячі сльози

тут, мов рожі, зацвіли

по стежках отих тернистих,

де колись вони плили.

Молода палкая туга,

мов жебрачка в лахманáх,

все чогось іще шукала,

топчучи зарослий шлях.

Тілько віра молодая,

мов загашений огень:

купка попелу лишилась,

обгорілий чорний пень.

І нараз пропали чари,

сонце глипнуло в вікно!..

Я прокинувся. Чи справді?

Все те ще не так давно?

Я ще не старий! Ще сила

є в руках і у души!

Ще поборемося, доле!

Ну, попробуй, задуши!

Я ще не старий! Не згинув

ще для мене жизні зміст,

хоч журба, хоч горе тисне —

ні, ще я не песиміст!

«У долині село лежить,..»

У долині село лежить,

понад селом туман дрижить,

а на горбі край села

стоїть кузня немала.

А в тій кузні коваль клепле,

а в коваля серце тепле,

а він клепле та й співа,

всіх до кузні іззива.

«Ходіть, люди, з хат, із поля!

Тут кується краща доля.

Ходіть люди, поранý,

вибивайтесь з туманý!»

Та тумани хитаються,

понад селом згущаються,

розляглися по полях,

щоб затьмити людям шлях.

Щоб закрити їм стежини

ті, що вгору йдуть з долини,

в тую кузню, де кують

ясну зброю замість пут.

Моєму читачеві

Мій друже, що в нічну годину тиху

Отсі рядки очима пробігаєш

І в них народному зарáди лиху

Чи власним болям полекші шукаєш, —

Коли тобі хоч при одному слові

Живіше в грудях серце затріпоче,

В душі озветься щось, немов луна в діброві,

В очах огонь сльозу згасить захоче, —

Благословлю тебе, щоб аж до скону твого

Доніс ти серце чисте й щиру душу

І щоб ти не зазнав сирітства духовóго,

В якому я свій вік корóтать мушу.

«Якби ти знав, як много важить слово,..»

Якби ти знав, як много важить слово,

Одно сердечне, теплеє слівце!

Глибокі рани серця як чудово

Вигоює — якби ти знав отсе!

Ти, певно б, поуз болю і розпуки,

Заціпивши уста, безмовно не минав,

Ти сіяв би слова потіхи і принуки,

Мов теплий дощ на спраглі ниви й луки, —

Якби ти знав!

Якби ти знав, які глибокі чинить рани

Одно сердите, згірднеє слівце,

Як чисті душі кривить, і поганить,

І троїть на весь вік, — якби ти знав отсе!

Ти б злість свою, неначе пса гризькóго,

У найтемніший кут душі загнав,

Потіх не маючи та співчуття палкого,

Ти б хоч докóром не ранив нікого, —

Якби ти знав!

Якби ти знав, як много горя криється

У масках радости, байдужости і тьми,

Як много лиць, за дня веселих, миється

До пóдушки горючими слізьми!

Ти б зір і слух свій наострив любов’ю

І в морі сліз незримих поринав,

Їх гіркість власною змивав би кров’ю

І зрозумів весь жах в людському безголов’ю,

Якби ти знав!

Якби ти знав! Та се знання предавне

Відчути треба, серцем зрозуміть.

Що темне для ума, для серця ясне й явне...

І іншим би тобі вказався світ.

Ти б серцем ріс. Між бур життя й тривоги

Була б несхитна, ясна путь твоя.

Як Той, що в бурю йшов по гривах хвиль розлогих,

Так ти б мовляв до всіх плачучих, скорбних, вбогих:

«Не бійтеся! Се я!»

Україна мовить

Мій синку, ти би менш балакав,

Сам над собою менше плакав,

На долю менше нарікав!

На шлях тернистий сам подався

І цупко по тернах подрався, —

Чого ж ти іншого чекав?

Сам знав, що гола я і вбога,

І до мойого ти порога

Прийшов, захтів служить мені.

Ну, в мене слугам плати скупо,

А нарікать на мене глупо...

Просила я тебе чи ні?

І що тобі за кривда сталась?

Що підняли на тебе галас:

«Не любить Руси він ні раз!»

Наплюй! Я, синку, ліпше знаю

Всю ту патріотичну зграю

Й ціну її любовних фраз.

Що проживеш весь вік убого?

Значить, не вкрав ніщо ні в кого,

А чесно працював на хліб.

Та й те подумай ще, будь ласка:

Твойóго «я» найкраща частка

З тобою враз не ляже в гріб.

Якби...

Якби само великеє страждання

Могло тебе, Вкраїно, відкупити, —

Було б твоє велике панування,

Нікому б ти не мусила вступити.

Якби могучість, щастя і свобода

Відмíрялись по мірі крови й сліз,

Пролитих з серця і з очей народа, —

То хто б з тобою супірництво зніс?

О горе, мамо! Воля, слава, сила

Відмірюються мірою борби!

Лиш в кого праця потом скрань зросила,

Наверх той виб’єсь з темної юрби.

Та праці тої, мамо, в нас так мало!

Лежить облогом лан широкий твій,

А кілько нас всю силу спрацювало,

Щоб жить, без дяки, в каторзі чужій!

«Немає друга понад мудрість,..»

Немає друга понад мудрість,

Ні ворога над глупотý,

Так, як нема любови в світі

Над матірню любов святу.

Не ділиш мудрости з братами,

Її злодíї не вкрадуть,

Її не згубиш по дорозі,

Вона свобідна серед пут.

Вона маґнет посеред моря,

Найкращий скарб, безцінний дар,

Огнище тепле в студінь горя,

Холодна тінь у стрáстей сквар.

Без неї все життя пустиня,

Так, як пустий без друга шлях,

І як твій дім пустий без сина,

І як пустий дурного страх.

Притча про любов

До Йосифа в Єгипті так

Сказав облесливий дворак:

«Ах, пане, страх тебе люблю

За добрість, за красу твою!»

Та Йосиф знав ціну тих слів

І дворакові відповів:

«Минувше ти збудив сумне...

Мій друже, не люби мене!

Отець любив мене й жалів —

За се братів на мене гнів.

За се в рові я смерти ждав,

За се невольником я став.

Потім Пентефрія жона —

Любила страх мене вона,

Та за любов її дармý

Попав я на сім літ в тюрму.

Тож нині... щиро признаюсь,

Любви твоєї страх боюсь!»

Content

Іван Франко
ГІМН

Гімн

«Догорають поліна в печі,..»

«Не покидай мене, пекучий болю,..»

Моя любов

Національний гімн

«Розвивайся ти, високий дубе,..»

«Не минай з погордою...»

«Я не жалуюсь на тебе, доле!..»

«Полýдне...»

«Червона калино, чого в лузі гнешся?..»

«Чого являєшся мені...»

«Як почуєш вночі край свойóго вікна,..»

«Коли часóм в важкій задумі...»

«Не можу забути!..»

«Я згадую минулеє життя...»

«Маленький хутір серед лук і нив...»

«Привіт тобі, мій друже вірний, гаю,..»

«По ковéрці пурпуровім...»

«У долині село лежить,..»

Моєму читачеві

«Якби ти знав, як много важить слово,..»

Україна мовить

Якби...

«Немає друга понад мудрість,..»

Притча про любов