Кидрук Максим Иванович

Доки світло не згасне назавжди

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2019

ISBN 978-617-12-7293-4 (FB2)

Жодну з частин даного видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Обережно! Ненормативна лексика!

Дизайнер обкладинки IvanovITCH

Електронна версія створена за виданням:

Кідрук М.

К38 Доки світло не згасне назавжди: роман / Макс Кідрук. — Харків: Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2019. — 560 с.

ISBN 978-617-12-6116-7

Сестри Рута й Індія, попри незвичні імена, проживають цілком буденні життя: Індія навчається на лікаря, Рута закінчує одинадцятий клас. Усе раптово змінюється, коли через нещасний випадок гине наречений Індії. Раніше близькі сестри віддаляються, звинувачуючи одна одну в тому, що сталося. І саме тоді, коли, здавалося б, із конфлікту вже не виплутатися, Рута виявляє, що здатна впливати на реальність у снах. Невдовзі в її сновидіннях з’являються химерні тіні, і що ближче вони підступають, то дужче мерхне світло довкола дівчини. За нестримним бажанням повернути колишнє життя Рута не помічає, як кожен наступний сон стає дедалі темнішим.

УДК 821.161.2

© Макс Кідрук, 2019

© Depositphotos.com / mppriv, Xalanx, обкладинка, 2019

© Книжковий клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2019

© Книжковий клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2019

Привіт, Читачу або Читачко!

Книга, яку Ви тримаєте в руках, особлива. Її доповнює мобільний додаток, що його можна безкоштовно завантажити на сервісі Google Play для пристроїв з операційною системою Android або на App Store для iOS. Для цього зайдіть зі смартфона на веб-сайт www.maxkidruk.com — там будуть посилання для завантаження, — або просто зіскануйте QR-код:

Напевно, найбільш ефектною частиною мобільного додатка є інтерактивна обкладинка (запустіть його, натисніть на зображення камери та наведіть Ваш смартфон на обкладинку), проте є дещо інше, менш видовищне, зате значно важливіше — відгалуження основного сюжету.

Іноді говорять: роман має нелінійний сюжет, але нелінійністю зазвичай називають хронологічну непослідовність — коли кілька історій розвиваються паралельно лише в голові читача, а на папері їхні епізоди, хоч і перемішані, йдуть один за одним, немовби нанизані на нитку. Тобто технічно роман таки залишається лінійним. Таким, наприклад, є «Де немає Бога» — шість на перший погляд хаотично переплетених історій, і логіка чергування окремих епізодів стає зрозумілою ближче до кінця.

Виведення фрагментів тексту за межі основного блоку дає змогу створити по-справжньому нелінійний сюжет. Якщо раніше роман так чи так був лінійним, то тепер, із мобільним додатком, його структура стає деревоподібною: додаються гілки, які описують другопланових героїв, розкривають невидимі зв’язки, показують той чи той епізод з абсолютно несподіваного боку.

Що це дає? Для читача — глибину, для автора — можливість створити об’ємну історію з купою взаємопов’язаних деталей, складність і продуманість яких обмежується лише його уявою.

Чому для цього потрібен додаток? Тому що другорядні фрагменти завеликі, щоб розмістити їх у зносках. Вставляти їх безпосередньо в тіло роману також не варіант, адже вони не рухають сюжет, а отже, звертаючи у бокове відгалуження, Ви відволікатиметеся.

З огляду на це виникає запитання: як усю цю «гіллясту» конструкцію читати? Не рекомендую братися за винесений фрагмент, щойно натрапите на піктограму, що веде до нього в тексті. Це не зноска — відгалуження саме по собі може бути складним і заплутаним, а тому ліпше починати читати після того, як закінчите розділ. Або кілька розділів. Зрештою, можете дочитати роман до кінця — він цілком самодостатній — і тільки після цього переходити до фрагментів у додатку.

У романі #ДокиСвітло таких додаткових текстів є чотири — по суті, чотири бонусні оповідання, які надають неабиякої глибини основній історії, — і вони сховані за ось такими умовними позначками:

Окрім того, Ви можете побачити місця, описані в романі, і ось їхні піктограми:

А ще — прочитати щоденник однієї з героїнь, уривки якого є в тексті, і навіть поспілкуватися в чаті з персонажем, про долю якого точно захочете дізнатися більше. Коротше, щоразу, коли біля ілюстрації бачитимете стилізоване зображення руки зі смартфоном, запускайте додаток і наводьте камеру на піктограму.

Приємного Вам занурення в історію!

Ваш МК

Додаток створено українською ІТ-компанією «ideil.» (www.ideil.ua). Компанія також розробляла сайти та мобільні додатки для ONUKA, гурту «Друга Ріка», ТСН, Одеської кіностудії та ін.

Let me tell you a story to chill the bones

About a thing that I saw…

Iron Maiden, «Dance Of Death», 2003[1]

1

«Усе гаразд. Усе під контролем. Я повністю контролюю… — хапливий вдих, тиха відрижка, — абсолютно точно контролюю ситуацію».

Аби остаточно в цьому переконатися, Рута зупинилася за крок від утуленої в куток вестибюля фанерної будки та повернулася до огрядної вахтерки, яка крізь замацану шибку насторожено стежила за її невпевненим дефіле, — вирішила їй усміхнутися, проте зрештою лише міцніше стисла посірілі губи. Щойно Рута загальмувала, відчуття, ніби ступила до ліфта, в якому обірвалися троси, виникло знову. Клекітливий жар із живота застрибнув до горла, і дівчина, видавши утробне кумкання, рвонула через тамбур до виходу, з розгону штовхнула важкі дерев’яні двері та вискочила на ґанок гуртожитку.

Щосили втягнула в легені прохолодне повітря.

Це не так щоб дуже допомогло, проте бажання вирвати із себе палаючі нутрощі на якийсь час стишилося.

Шумно видихнувши, Рута роззирнулася. Під тім’ям немовби надули кульку з гелієм, через яку дівчину кренило то в той, то в той бік. Обліплена мертвими комахами діодна лампа, що набридливо дзижчала за її спиною, заливала жорстким штучним світлом бетонні сходи. Руті приверзлося, наче довжелезна тінь, що пролягла від її кедів до середини східців, звивається змією. Усе довкола пливло та пульсувало. Відчуваючи потребу зачепитися очима за який-небудь нерухомий об’єкт, дівчина підвела голову та спрямувала погляд за межі ненадійного світлового кола. Спочатку глянула праворуч. Удалині заспокійливо мигтіли вогні Відінської. Звідти ж линув приглушений шум машин. Рута звела брови на переніссі, згадуючи, котра година. О пів на дванадцяту? Вже за північ? Вона почула голоси і, гойднувшись, повела головою ліворуч. Попід поруччям зі сталевих труб, з яких майже повністю облупилася фарба, стояли Рєпа й Артемон (а може, й не Артемон, можливо, то був Божинда — Рутин погляд сповзав кудись униз і вбік, і вона ніяк не могла роздивитися). Приятелі її Богдана. Курили. Тобто курили до того, як вона вивалилася з тамбура на ґанок.

— Ей, ти в нормі? — блимнув закислими й сумними, мов у чихуахуа, очима Рєпа. — Все окей? — Попри щільний алкогольний туман у голові, дівчина вловила в його голосі насмішку.

— Ти окей? — луною повторив Артемон.

Рута спробувала кивнути, та через хвилю нудоти, що піднялася до горла, напружилася так, що рух голови більше нагадав нервове посмикування. Хлопці говорили щось іще, і Рута їх чула, проте не розуміла. Слова накладалися одне на одне та деренчали над вухами, неначе в’язка порожніх консервних бляшанок.

Нудота різко посилилася. Рута рвучко відвернулася й уп’ялася очима у віддалені вогні Відінської, невідь-чому сподіваючись, що вони дадуть змогу заякоритися та подолати шалене запаморочення.

Аби ж то. Спливла ще секунда, і її обличчя втратило колір, долоні вкрилися холодним потом, а їдка гаряча грудка, здавалося, досягла аж носоглотки. Хтось з’явився у проході за спиною — дівчина розрізнила кроки та стогін дверної пружини, після чого напружилася з останніх сил. «Ні, Руто, ні! Ніхто не блюватиме, — обережний, судомний вдих. — Усе під контролем. Ніхто. Не. Блюва…»

Несподівано її очі розширилися, нібито Рута пригадала щось напрочуд важливе, а наступної миті дівчина широко розтулила рота й вивергнула просто собі під ноги пригоршню рідкуватої жовтої кашки.

«Ох ти ж бляха».

Хтось із хлопців ліворуч неї вилаявся. Тамбур струсонуло від реготу; Рута не ризикнула озиратися, бо в голові досі люто паморочилося.

«Бляха!» Вона витріщилася на калюжу блювотиння між ногами з таким виглядом, наче намагалася збагнути, звідки вона взялася.

Рєпа кинув комусь за її спиною:

— Поклич Лару.

Ларою хлопці називали поміж себе Бодю Лаврика, з яким Рута зустрічалася вже трохи більше як місяць.

Тяжко сопучи, Рута розгойдувалася над ляпкою блювотиння. Обшарпані думки з тріском зіштовхувалися та розлітались у спантеличеній свідомості. Що, чорт забирай, вона забула на цій вечірці? У цьому гуртожитку? Серед старших, здебільшого незнайомих хлопців і якихось шалав? Їй тут не місце, давно мала би бути вдома, лежати в ліжку, а тут… Залишки пристойності завібрували в голові, і думки перекинулися на інше: Рута глипнула на калюжу блювотиння під ногами та відчула, що не може лишити все просто так. Це свинство. Такий срач розвела! Треба прибрати за собою. Розставивши руки, вона заходилася кедами розтирати по бетону нещодавній вміст свого шлунка.

За її спиною хтось заволав:

— Гляньте, що вона робить!

Рута перестала розмазувати кашку та повела очима назад. У тамбурі стовбичили Панк, Бакай, Божинда, поміж них — дівчата, чиїх імен вона не запам’ятала. Одна з тих курок не могла заспокоїтися і, безуспішно затискаючи рота долонями, істерично іржала. У свідомості Рути її сміх перетворювався на скрипіння поїдених іржею завіс. Дебелий Стас Божинда (одногрупник Боді Лаврика, якого нарекли Божиндою через прізвище Божко) дістав мобільний і взявся знімати:

— Отже, нова тьолка Лари, перший обригон. Без реєстрації та есемес!

Новий, ще дужчий вибух реготу.

Нарешті в тамбурі з’явився Лара. Пасмо каштанового, закрученого на кінцях волосся спадало на лоб, прикриваючи праве око. Хлопець не був кремезним, але через невисокий зріст і коротку шию плечі здавалися непропорційно широкими. За день до знайомства з Рутою йому виповнилося дев’ятнадцять, тоді само — на дев’ятнадцятиріччя — хлопець припинив голитися, і тепер акуратно підстрижена борідка кольору темної міді робила його старшим. Того вечора Лара пив, як усі, і, безперечно, п’янів, та попри це темно-сірі із зеленкуватим полиском очі принаймні на перший погляд були тверезими. Розштовхавши хлопців, він підступив до Рути.

— Ти як? — узяв дівчину за плечі.

Не підводячи очей, Рута мотнула головою. Крізь хворобливе гудіння в голові поволі пробивалося безжальне усвідомлення того, який жалюгідний вигляд вона має.

— П-пробач.

Схоже, вона щойно одним махом обнулила їхні стосунки. І чорт забирай, усе ж так гарно починалося! Втім, коли Лара заговорив, у голосі не було ні ворожості, ні огиди:

— Не зважай на цих недоумків.

Він став так, аби затулити Руту від компанії.

— Вези її додому, — порадила котрась із дівчат.

Рута запекло замотала головою — тільки не додому! — і її знову занудило. Дівчина випручалася, підскочила до краю ґанку та, перехилившись через поручні, виблювала вдруге.

«Здохнути, — почервонілі очі сльозилися й лізли з орбіт, — гірше вже бути не може!» Щойно вона про це подумала, шлунок виштовхнув крізь стравохід нову — вже третю — порцію гарячої кашки.

— На біс! На біс! — заплескав у долоні Губастий.

— Заткнись! — гарикнув Лара. Зупинившись за крок від дівчини, він повернувся до тих, хто товпився в тамбурі: — Валіть звідси.

— Ну чувак… — ображено забурчав Божинда.

Лара підвищив голос:

— Я сказав, пішли на хер! — І тицьнув пальцем у Божка: — Знайду відео в мережі — ти труп.

Божинда вишкірився.

— Це для історії, бро. — Він кивком показав на Руту. — Колись вона ще подякує.

— Їй немає вісімнадцяти, її батько вб’є мене, якщо побачить це відео, і тому я, на хер, не жартую: Божиндо, видали його. Ти мене почув?

Божко невдоволено випнув щелепу. Він був на голову вищий, кілограмів на десять важчий, та ще й займався боксом із шостого класу, проте телефон сховав.

— Почув.

— Добре. — Лара схилився над Рутою, поклав долоню їй на спину. — Ходімо. Пішли звідси.

Притримуючи за руку, він допоміг дівчині спуститися з ґанку. Удвох вони попрямували до роздовбаного універсала «Mercedes Benz 230TE», припаркованого на під’їзній доріжці. Батько Лаврика вже майже десять років працював будівельником у Португалії, і минулого літа, на канікулах, Лара побував у нього й допомагав на будівництві. Нелегально, звісно. За три неповні місяці хлопець заробив достатньо, щоб дорогою додому купити в Польщі старезний «мерседес». За документами машина була 1990 року випуску, хоча після повернення до України Лара вичитав у Інтернеті, що модель 230TE не випускають ще з 1986-го, тож, імовірно, вік його універсала давно перевалив за три десятиліття. Номінально авто мало білий колір, проте за стільки років фарба вицвіла й у світлі ліхтарів машина здавалася брудно-жовтою.

Рута допленталася до універсала та присіла напочіпки перед заднім бампером. Стояти більше не могла. Якийсь час із карикатурною зосередженістю вона роздивлялася плями іржі по периметру кришки багажника, тоді сперлася ліктем на перекошений бампер і втупилася в номерний знак:

Зрештою пробелькотала:

— Мені н-не м-можна додому…

— Усе гаразд.

Уперши руки в боки, Лара зважував, що з нею робити.

— Я серйозно! — Рута скинула голову. — Мій батько… він козел… і він мене вб’є.

— Ми не поїдемо до тебе додому.

— Він і тебе з-з… з-заб’є до смерті.

Тієї миті вона вже дуже приблизно усвідомлювала, що верзе: насправді Рута ніколи не бачила, щоб її батько кого-небудь бив, не бачила навіть, щоб він замахувався когось ударити.

— Поїдемо до мене, — мовив хлопець.

Його батьки розлучилися три роки тому. Мати перебралася до Тернополя, а хлопець, вступивши на механічний факультет НУВГП[2], залишився мешкати в батьковому будинку в Колоденці[3]. Частина кімнат там досі стояла без ремонту, проте жити можна було.

— Що? — насупилася дівчина.

Лара очікував, що Рута шпетитиме його за намір сісти п’яним за кермо, натомість дівчина розчепіреними пальцями намалювала у повітрі незрозумілий знак і, посопуючи, підвелася.

— Кажу, поїхали до мене. Відіспишся. Ну?

Рута насупилася ще дужче — хлопець міг порахувати зморшки на її лобі, — але не схоже було, щоб щось обмірковувала, бо так нічого й не видала. Лара потрактував це як згоду.

— Хочеш іще… ну… — Він підніс два пальці до рота, зобразивши блювання.

Дівчина мотнула головою.

— Ні.

— Тоді сідай.

Лара взяв її за руку та обережно провів до пасажирського сидіння. Відчинив дверцята, допоміг улаштуватися, застебнув пасок безпеки. Рута відкинулася на спинку крісла, повернула голову до плеча й застигла із роззявленим ротом. Дихала неглибоко й часто, наче собака у спеку.

Хлопець двічі прокрутив ручку склопідйомника, а тоді руками до упору опустив шибку.

— Я залишу відчиненим. Не замерзнеш?

— Ні, — прошепотіла дівчина, — не замерзну. — А коли Лара захряснув дверцята, додала: — Тільки їдь нешвидко.

— Добре.

Лаврик лише з третьої спроби завів універсал — старий «мерседесівський» двигун довго пирхав і кашляв, немовби намагаючись вихаркнути щось із вихлопної труби, — і зрештою повільно рушив. Сьомий гуртожиток НУВГП стояв наприкінці Студентської, що на самісінькому півдні Рівного, — за дев’ятиповерховою будівлею вже починалися поля, — тож до Колоденки було недалеко. Не більше як два кілометри вулицею Курчатова.

Якийсь час, зсунувшись на кріслі та підставивши обличчя під потік холодного повітря, Рута роздивлялася поквецяне поодинокими хмарами нічне небо, потім, коли відчуття млості почало повертатися, вп’ялася очима в місяць, що мчав навздогін, а за якусь мить вирубилася.

2

Упродовж півхвилини після пробудження Рута насолоджувалася станом блаженної невизначеності, коли сон уже відступив, а спогади про вчорашній треш іще не піднялися на поверхню свідомості. Зрештою розплющила очі, збагнула, що вона не вдома, і скривилася. Рута не пам’ятала, як тут опинилася, та це й не мало значення. Думка про те, що доведеться пояснювати батькам, чому не ночувала вдома, спричинила напад нудоти, а за ним, наче дамбу прорвало, у свідомості сліпучими іскрами замиготіли уривки спогадів.

Рута рвучко сіла. Передусім треба зрозуміти, де вона. Дівчина потерла пальцями очі та повела головою з боку в бік. Вона сиділа на скрипучому двоспальному ліжку посеред чистої, але занедбаної кімнати з високою стелею. Крізь жалюзі пробивалися кволі сонячні промені. Навпроти ліжка стояла перекособочена радянська шафа з антресолями. Праворуч притулився трельяж на тонких ніжках із трьома шухлядами. В кутку за трельяжем Рута помітила стілець, на якому хтось акуратно склав її одяг. Спохмурнівши, дівчина зазирнула під ковдру (на ній була лише білизна — трусики «бразиліана» та напівпрозоре чорне бра). Потому ще раз окинула поглядом кімнату. Рута пам’ятала вечірку, пам’ятала, як її знудило на ґанку, проте поїздка до Колоденки, а також усе, що було після неї, вивітрилося з голови. Вона невиразно пригадувала, як спиралася ліктем на бампер старезного «мерседеса» та про щось говорила (чи то пак намагалася говорити) з Ларою, але на тому все.

Лара.

Рештки сонного туману помалу випаровувалися з мозку, і Рута почала здогадуватися, де перебуває. Вона побачила за подушкою свій смартфон і, поміркувавши, дещо придумала. Узяла телефон до рук та спробувала під’єднатися до вайфаю. За півхвилини налагодилося з’єднання, і Рута, прочитавши назву мережі — Crocodealer, збагнула, що не помилилася: вона в Колоденці, в будинку Лари. Днів десять тому вони святкували тут день народження Артема Гольмана на прізвисько Артемон.

Після під’єднання до мережі телефон дзизнув, сповістивши про надходження запиту в друзі від користувача St. Bozko. Рута здивовано звела брови. Вона півроку не заходила на свій акаунт у Фейсбук. І хто такий цей Святий Бозко? Рута, примружившись, придивилася до фото, а тоді, зрозумівши, скорчила презирливу гримасу. Божинда. Стас Божко. Телепень не знає навіть, як правильно написати власне прізвище латинкою. У мозку сплив туманний спогад про те, як він, глузуючи, знімав її на відео на ґанку гуртожитку. У Рути аж ніздрі роздулися: хрін йому, а не дружба! Вона не дасть цьому придуркові теґнути її під відео. І тільки після того Рута зауважила повідомлення про пропущені дзвінки. Її зіниці розширилися, наче плями чорнила у воді, після чого похололими пальцями дівчина розгорнула журнал викликів.

— Бляха!

Дев’ятнадцять пропущених. Шістнадцять від матері, три останні — від батька. Найпізніший о пів на п’яту ранку. Рута зиркнула на годинник у кутку екрана — десять до сьомої, — і прикусила губу. Дев’ятнадцять!

— Мені кінець.

Вона подумала, що вдома її четвертують, а тоді, не вагаючись, запустила Вайбер, вибрала в контактах сестру й натиснула «Відеовиклик».

Змалечку ім’я наділяло Руту підсвідомим відчуттям власної винятковості, хоча її сестру батьки назвали ще незвичніше — Індією. Індія була на чотири роки старшою й навчалася на третьому курсі медичного факультету Тернопільського державного медичного університету. Зважаючи на ранню пору, сестра могла бути не в мережі, тож доцільніше було би просто зателефонувати, проте розмови, під час яких вона не мала змоги бачити обличчя співрозмовника, Рута вважала неповноцінними й беззмістовними, а тому сподівалася, що Інді забула вимкнути Інтернет перед тим, як лягти спати.

Поки йшов виклик, Рута, закусивши губу, приглядалася до власного відображення у правому нижньому куті екрана. Якщо не брати до уваги тупий біль у животі та присмак лайна в пересохлому роті, почувалася вона не так щоб дуже кепсько: коли тобі сімнадцять, організм із дивовижною легкістю нейтралізує наслідки навіть найбурхливіших пиятик (особливо якщо вдалося позбутися більшої частини алкоголю перед тим, як вирубитися), зате вигляд мала жахливий. Волосся стирчить навсібіч, неначе в собаки після бійки, шкіра у світлі, що проникало крізь жалюзі, здавалася потрісканою й сірою, немовби присипаною тальком, припухлі півмісяці, що підпирали очі, надавали обличчю насторожено-ображеного виразу.

Руті пощастило. За хвилину теленькання обірвалося — сестра відповіла, і Рута, не дочекавшись, поки налаштується відеосигнал, жалібно пробелькотала:

— Інді, ти тут? Чуєш мене?

— Почекай…

— Я тебе розбудила?

Екран залишався темним. Із динаміка долинуло шарудіння постелі, а слідом за ним — хриплувате й трохи сердите:

— Ні. — Пауза. — Тобто так. Сьома ранку, неділя, звісно, ти мене… — А тоді сигнал пробився, й Інді роздивилася сестру. Трохи розкосі та бездонно-темні, як і в Рути, очі стали майже цілком круглими. — Мала, що з тобою?

Кисло всміхнувшись, Рута спробувала пожартувати:

— Усе так погано?

— Мені траплялися трупи з кращим кольором шкіри, ніж у тебе.

— Не вигадуй!

— Я серйозно! — Інді закліпала, проганяючи залишки сну, й наблизила лице до екрана. — Маєш такий вигляд, ніби з тебе всю ніч виганяли злих духів.

Рута зітхнула:

— Тоді ти не здивуєшся, якщо я скажу, що почуваюся так само.

— Що сталося?

Рута набрала в легені повітря і… замовкла. Німувала секунд десять — слова не йшли, вона просто не уявляла, з чого почати, — і зрештою, не вигадавши нічого кращого, промимрила:

— Це трохи довга історія…

— Сьома ранку, і я нікуди не поспішаю.

Рута потерла пальцями лоба.

— Ну, якщо коротко, то батько вчора знайшов мої фотки на «Розетці».

— Що-о? — Інді затулила долонею рота.

Два роки тому, влітку 2017-го, на весіллі у батькового хрещеника Рута познайомилася з фотографами Тарасом Ярошевичем і Савою Нестеровим. Хлопцям було трохи за двадцять, і вони подружились: упродовж року дівчина тричі ходила до них на фотосесію. Восени 2018-го Тарас і Сава перебралися до Києва, де на гроші Савиних батьків відкрили власну студію. Попервах перебивалися дрібними замовленнями, аж доки на початку весни 2019-го не підписали великий контракт із польським брендом «Obsessive». Тарас надіслав полякам фотографії Рути, і та їм одразу сподобалася. Рута була метискою і попри те, що не вважала себе неабиякою красунею — принаймні точно не належала до дівчат, чия сліпучо-виклична зовнішність оглушує з першого погляду, — завжди виділялася й привертала увагу. Її батько, Григір Статник, був українцем, а мати, Аміна Алієва, — казашкою (яка, щоправда, зростала в Україні, у Маріуполі, куди її сім’я переселилася з Усть-Каменогорська в середині 1970-х). Від матері Рута успадкувала чудове темне волосся, оксамитову шкіру та найважливіше — м’яку грацію в рухах і мовленні. А від батька… та, власне, нічого. Хіба зріст і легке пом’якшення монголоїдних рис. Чоловіки накидали на Руту оком через екзотичність, а не через приголомшливість зовнішності, і лише потім, придивившись, не могли відірватися, часто не розуміючи, що саме не дає їм відвести погляд.

Щойно поляки дали добро, Сава зателефонував Руті, і дівчина без вагань погодилася. Обидва фотографи були геями, Рута збагнула це ще під час першої фотосесії, тож почувалася між них цілком упевнено й розкуто. Зйомки відбулися в Рівному, за два неповні дні хлопці заплатили Руті 2800 гривень, хоча вона значно більше тішилася процесом, а не грішми. У квітні фотографії з’явилися на сайті «Obsessive», а на початку травня з дозволу поляків їх почав використовувати інтернет-магазин «Розетка». Серед білизни, яку рекламувала Рута, було кілька корсетів і напівпрозорих нічних сорочок, однак нічого насправді вульгарного. Ніяких еротичних комплектів чи боді-комбінезонів у сіточку. Тобто проблема була не у фотографіях. І не в тому, що Руті на момент зйомок ще не виповнилося вісімнадцять. Проблема була з Григором Статником, батьком Рути.

— Що? — повторила Інді, а потім: — Ні!

Побачивши реакцію сестри, Рута відчула, як нудота повертається.

— Так, — закивала вона.

— Як він їх знайшов?

— Не знаю. — Рута підібгала губи. — Мені було не до того, щоб розпитувати. Ти не уявляєш, як він розходився. Верещав так, аж вуха закладало.

— Ти серйозно? Наш батько?

— Ага. З того, що я розібрала, хтось із його приятелів з роботи лазив «Розеткою» та випадково натрапив на розділ із білизною та нічними сорочками.

— Як можна випадково натрапити на нічні сорочки? — Інді закотила очі.

Рута роздратовано, ледь не зі злістю стенула плечима.

— Не знаю! Може, він вигадує, може, не було ніякого приятеля, і він сам знайшов фотки.

— Та як?

— Дивився порнуху, а потім Фейсбук чи Ґуґл підкинув йому рекламу з білизною, і він упізнав мене. Йому ж подарували планшет півроку тому.

Інді не хотіла про таке навіть думати.

— Чому ти відразу не зв’язалася зі мною? Він забрав телефон?

Її сестра заперечно мотнула головою. Потім шморгнула.

— Це не все…

— Не все?

Рута замовкла. Інді кивнула, заохочуючи її продовжувати, і Рута, ніби через силу, заговорила:

— Він не заспокоювався. Торочив одне й те саме: випитував, де я взяла гроші на фотосесію. Я пояснила, що це не я, а мені заплатили, проте він тупо мене не чув. Мама намагалася його вгамувати, то він ще й на неї нагримав. Я зрозуміла, що в такому стані домовитися з ним ні про що не вдасться, і спробувала зачинитись у своїй кімнаті, й тоді він ледь не вивалив двері.

— Жесть.

— Мною затіпало, я схопила светр, на ходу взулася та вискочила до ліфта. Він за мною. Я побігла сходами. Він закричав, щоб я повернулася, потім таки погнався і горлав, аж захлинався, що я його зганьбила. Коли втямив, що не наздожене мене, почав верещати, щоб я не з’являлася вдома, поки не приберу ті фотографії з Інтернету. Волав на весь під’їзд, як божевільний.

Інді мовчала. Вони з сестрою вже давно досконало вивчили найрізноманітніші версії емоцій одна одної, тож їй не потрібно було охати чи зітхати, Рута лише за зміною відтінку в глибині сестриних очей могла здогадатися, про що та думає.

— Я пішла на ПДМ[4], — правила далі Рута, — засіла там на півгодини, заспокоїлася, але замерзла. Светр такий собі попався. Хотіла набрати тебе, але вирішила, що краще потім, коли буду у своїй кімнаті, ну, щоб поговорити спокійно, і тоді зателефонувала Ларі…

— Цьому імбецилові з покоцаними мізками? — скривилася Індія.

— Припини, — обурилася Рута, — він нормальний.

— Я бачила його друзів. Нормальні з такими навіть не віталися б.

Із цілковито незрозумілих для Рути причин її сестра, яка прихильно ставилася до всіх попередніх її хлопців, категорично незлюбила Бодю Лаврика. І це при тому, що зустрілася з ним лише раз, коли на другий день Великодня Лара разом із Божиндою й Артемоном заїжджав по Руту. Втім, Інді визнала, що зараз не час порушувати цю тему, і швидко промовила:

— Забудь. Розповідай далі.

— Лара сказав, що в їхньому гуртожитку якраз гулянка намалювалася, хтось там щось захистив, і запитав, чи я не проти приєднатися. Я погодилася. Він забрав мене, ми завалилися до сьомого гуртожитку Водника й почали бухати. — Рута заходилася гризти ніготь, але за мить, схаменувшись, відсмикнула руку від обличчя. — Я намагалася розповісти Ларі про сварку з батьком, але йому не до того було. Мені стало геть хріново, і я взялася пити. Разом з усіма. Хлебтала все, що під руку лізло: текілу, горілку, якусь коричневу бурду, що приніс Артемон. Коротше, нажерлася в гівно і обригала ґанок гуртожитку. Тричі… Це останнє, що пам’ятаю.

— Ауч, — звела брови Інді. — Як ти дісталася додому? Що батько?

Пауза.

— Ось із цим у нас проблема. — Проблеми у них завжди були спільними. На губах Рути майнула винувата, якась наче собача усмішка, після чого вона покрутила телефон, демонструючи сестрі кімнату. — Я не вдома.

Інді вирячилася.

— Ти не ночувала вдома?!

— Ага.

— Де ти зараз?!

— У Лари.

— Ти здуріла, мала!

У Рути затремтіла нижня губа.

— Треба щось придумати. У мене дев’ятнадцять пропущених за ніч.

— Пропоную добровільно здатися, — випалила її сестра.

— Не смішно, Інді.

— Я не жартую. Що раніше ти прийдеш додому, то менше тобі всиплять.

Рута ледь нахилила голову та зсунула стиснуті губи вбік.

— Такий собі план, сістер.

Індія не відповіла, усвідомлюючи, що Рута має слушність. Те, о котрій годині сестра завалиться додому, вже нічого не змінить. Але що тоді? Як виправити ситуацію? Інді відвела очі, втупившись у щось поза телефоном. Рута, чекаючи, що запропонує старша сестра, нервово терла схожий на недбало виконаний зварний шов короткий шрам, який розтинав навпіл її праву брову. Спливло секунд двадцять, темні очі сестри залишалися нерухомими, і тоді Рута несміливо запитала:

— Можна я приїду до тебе?

Інді стрепенулась і втупилася в екран.

— Куди?

— До Тернополя. Відсиджуся. Перечекаю в гуртожитку.

— Ні, Руто, — гірко всміхнулася сестра. — Це погана ідея.

— То що мені робити?

Інді затамувала подих, а тоді відкарбувала:

— Одягайся. І їдь додому.

Це було єдине, що вона могла сказати, проте точно не те, що воліла почути її молодша сестра. Рута розпачливо замотала головою:

— У мене з рота тхне. Я наче здохлих пацюків наїлася. Вони занюхають, що я бухала!

— Руто, ти не ночувала вдома! Яка, блін, різниця, що вони там занюхають?! Чисть зуби й при додому. Бігом!

Ну справді? А що вона хотіла? Тікати з хлопцем до Києва? Вона ще навіть школу не закінчила.

— Бляха… — Рута відкинулася на подушку, а тоді згадала, що сьогодні неділя. — А вони зараз не в церкві?

— Навряд. Хоча… — дівчата обмінялися поглядами та водночас знизали плечима, — все може бути. Вони напевно не сплять. Я зараз зателефоную мамі, поясню, що з тобою все окей, і попереджу, що ти вже їдеш. Вона, мабуть, його підготує. Потім розповім щось про навчання, додам, що за два чи три тижні повертатимуся додому. Коротше, заговорю їм зуби, зроблю все, щоб… ну, ти розумієш.

Обидві усвідомлювали: це однаково, що затуляти картонкою жерло гармати, проте кращих ідей не було. Насамкінець Інді підбадьорливо всміхнулася:

— Не переймайся так. Вони перебісяться, і все владнається. I’ve got your back, sister![5]

— Ага, — Рута вдруге скорчила «не вражену» гримасу, — тобі легко говорити.

— Набереш, щойно зможеш.

— Обов’язково.

І дівчина натиснула відбій.

Тільки-но обличчя сестри зникло з екрана, на Руту темним задушливим пластом лягло відчуття самотності. Дівчина скулилася та підсмикнула ковдру до підборіддя. Кортіло весь день провалятися в ліжку. Вона гнала геть думку про те, що їй хоч-не-хоч доведеться взаємодіяти зі світом поза межами цієї кімнати, одначе та вперто насувалася знову, пригнічуючи щораз дужче. Якби хоч Інді була в Рівному… Рута страшенно сумувала за сестрою, проте того ранку чи не вперше за три роки відчуття покинутості та безпорадності стали майже нестерпними.

Спливло хвилин п’ять, доки Рута пересилила млість і, відкинувши ковдру, сіла в ліжку. Втупилась у відображення в дзеркалі. У слабкому світлі, що прослизало крізь жалюзі, сліди від подушки робили шкіру на її щоках схожою на розмоклий картон. Дівчина провела пальцями по мішках під очима, без особливого успіху спробувала розрівняти волосся, потім торкнулася рубця над правим оком. Шрам з’явився в червні 2009-го, Руті тоді було сім. Індії щойно виповнилось одинадцять, і вона саме навчила сестру їздити на велосипеді. Щоправда, забувши показати, як гальмувати. Рута пригадала, як уперше відчула, що вміє тримати рівновагу, і на радощах, ігноруючи застереження сестри, помчала вулицею Островського. Тиха й малолюдна вуличка Островського огинала півколом ПДМ і на півночі впиралась у вулицю Князя Володимира з набагато жвавішим рухом. Семирічна Рута налягала на педалі. За музичною школою починався схил, який у міру наближення до Князя Володимира крутішав. Рута побачила попереду Т-подібне перехрестя, яким сюди-туди прошмигували машини, і з жахом відчула, що сила тяжіння немовби змістилася — її тягло до перехрестя, наче магнітом. Вона зняла ноги з педалей, але велосипед продовжував набирати швидкість. Рута була недурною дівчинкою, тож навіть у сім років розуміла, що мусить будь-що спинитися, інакше їй кінець, одначе не знала як. З переляку вона знову закрутила педалі, прискорюючись іще дужче. Індія бігла за нею й волала: «Не їдь туди!» Рута кричала: «Я й не хочу їхати!» Зрештою за лічені метри від перехрестя Рута різко забрала праворуч і на повній швидкості врізалася в паркан останнього будинку на Островського. Якби паркан був бетонним, на тому її історія й закінчилася б. На щастя, загорожа була з дротяної сітки й замортизувала, тож Рута відбулася порізами на передпліччях і лобі. Коли Індія привела сестру додому, та мала вигляд акторки з фільму жахів: обличчя, груди, руки, стегна — все заляпала кров.

Рута ще раз погладила рубець. Аміна довго розпитувала доньок про те, що сталося. Індія сказала, що сестричка «просто перечепилася й упала», Рута навідріз відмовилася що-небудь говорити. Звісно, ні Григір, ні Аміна їм не повірили. Рута прибрала руку від лиця та скупо — так, що усмішка торкнулася самих очей, — усміхнулася. Вона так і не розповіла. Батьки до цього часу не знають, що відбулося того дня.

I’ve got your back, sister.

«Усе буде добре».

Поправивши ліфчик, Рута спустила ноги на підлогу. На внутрішній поверхні лівого стегна помітила великий синець, але не стала на ньому зациклюватися. Швидко вдяглась і, прочинивши двері, ступила до короткого коридору, який упирався в сходи, що вели на перший поверх. Дівчина навшпиньки підійшла до поручнів і перехилилася, зазирнувши до вітальні. Лару не розгледіла, зате почула знайому музику, пронизливий виск автомобільних покришок, скрегіт від зіткнень і дзенькіт розбитого скла — хлопець ганяв у «Need for Speed» на «PlayStation».

Рута почала спускатися. Коли до вітальні залишилося два кроки, сходинка під ногою рипнула, і Лара, поставивши гру на паузу, скинув на неї голову.

— Доброго ранку, — привіталася дівчина.

— Жива?

— Що?

Насправді Рута добре його почула, просто запитання несподівано боляче зачепило її. Спостерігши, що дівчина насупилася, Лара спробував додати в голос теплоти:

— Кажу, як почуваєшся?

— Краще, ніж очікувала.

— Голова не болить?

— Ні.

Запала ніякова мовчанка. На килимку під вхідними дверима Рута побачила свої кеди — правий зі слідами блювотиння на підошві — і опустила очі. Дерев’яна підлога неприємно холодила голі ступні. Лара кахикнув — покашлювання загубилося серед стін — і несміливо озвався:

— Стосовно того, що сталося вчора…

— Не хочу про це чути! — Дівчина аж надто різко махнула рукою. — Забудь!

— Добре.

Рута вловила якийсь сумнів у його голосі. Лара відвернувся, втупившись у нерухоме зображення на екрані велетенського плаского телевізора, який вивищувався на облупленому, напевно, ще радянському комоді, та перед тим Рута встигла зауважити, як обличчям хлопця пробіглась усмішка.

— Чого ти либишся?

Він ковзнув поглядом по її грудях, і в його очах мигнув короткий сірий спалах. Рута густо почервоніла. Вона вже не чекала на відповідь, коли Лара пояснив:

— Ти сміялася вночі.

— Справді? — дурнувато перепитала дівчина.

— Я ледь у штани не наклав. Образно кажучи. Думав тебе будити. Але потім ти ніби заспокоїлася.

— У мене таке буває.

Власне, таке в неї не вперше — Рута вряди-годи сміється вві сні. Першою про її сміх дізналась Індія; Руті тоді було шість. Якогось ранку після того, як переконалася, що старша донька нічого не вигадує, Аміна запевнила сестер, що в тому сміхові немає нічого страшного, то з Рутою вночі граються янголятка. Індія страшенно образилася: мовляв, а чому янголятка не приходять гратися до неї? Довелося вигадувати, що й Індія вночі хихоче, хоча насправді за понад десять років, упродовж яких вони ділили одну кімнату, Рута чула від сестри лише хропіння. За інших обставин дівчина, може, й розповіла б цю історію Богданові, проте зараз не хотіла що-небудь пояснювати.

— Відвези мене додому, — попросила вона.

— Ти не поснідаєш? — Лара кивнув у бік кухні.

— Ні. — Від самої думки про їжу в шлунку замлоїло.

Хлопець засмутився.

— Якби знав, що ти так рано прокинешся, уже щось приготував би. Якусь яєчню.

— Ні. Мені треба додому. Вибач.

Хлопець відклав джойстик і спроквола підвівся з накиданих на підлогу подушок.

— Добре. Нехай.

3

Поки доїхали, небо затягнула непривітна сіро-блакитна пелена, і сонце спершу стислося до бляклого розмитого кружальця, а потім узагалі зникло. Дорогою майже не розмовляли. Тільки на Відінському кільці Рута натякнула Ларі, що у двір краще не потикатися, і хлопець висадив її на зупинці перед «Броварнею на Грушевського».

Статники мешкали на восьмому поверсі старої панельної десятиповерхівки за номером 42 на Грушевського. Квапливо попрощавшись, Рута перебігла безлюдну вулицю й попід стіною довжелезного похмурого будинку попленталася до свого під’їзду. Із кожним кроком її м’язи напружувалися та німіли, немовби від доторку чогось пронизливо-холодного, — спочатку сідниці, потім поперек, потім спина та шия, аж доки тіло не перетворилося на суцільний клубок зсудомлених волокон. У затхлій півтемряві під’їзду Рута двічі хекнула в долоню, перевіряючи віддих, обдивилася кеди, переконуючись, що на них не залишилося блювотиння, і тільки після того ступила до ліфта.

Ліфт повільно виповз на восьмий поверх. Перед дверима квартири Рута завмерла. Від хвилювання темніло в очах. Вона дістала з кишені ключ, якийсь час не наважувалася ним скористатися, зрештою смикнула ручку та виявила, що двері незамкнені. Нишком прослизнувши до квартири, дівчина причинила двері та прислухалася.

Усередині панувала в’язка наелектризована тиша. Застояне повітря мало дивний кислуватий присмак. Кухня ліворуч Рути пустувала. Із проходу до найбільшої кімнати на підлогу коридору падав прямокутник жовтуватого світла, проте ніхто до неї не вийшов.

Праворуч на стіні висіло велетенське прямокутне дзеркало. Рута нахилилася ліворуч, щоб у відображенні зазирнути до кімнати, й тут-таки наштовхнулася поглядом на матір. Аміна, сховавши руки між колінами, примостилася скраєчку дивана й дивилась у дзеркало на доньку. На кріслі, ближче до вікна, сидів батько, прикипівши очима до чогось, що тримав на колінах. Рута спершу похолола, а потім здогадалася: сестра. Інді їх попередила. Дівчина опустилася навпочіпки, повільно розшнурувала кеди, роззулася, після чого випросталася, на негнучких ногах проминула коридор і зупинилася на порозі великої кімнати.

Мати підвелася їй назустріч. Наступного року Аміні мало виповнитися п’ятдесят, але навіть зараз, після безсонної ночі, вона здавалася щонайбільше сорокарічною. Кругловида, з довгим смолянистим волоссям, що м’якими хвилями спадало на спину, струнка.

— Де ти була? — запитання прозвучало невпевнено і якось несміливо, ніби Аміна повторювала щойно завчену фразу незнайомою мовою.

Рута намірилася збрехати, буцімто провела ніч у Іванки Бадалян, однокласниці, яка жила в сусідньому під’їзді, проте вчасно схаменулася. Іванка, напевно, була першою, кому зателефонували батьки. Навіть якщо вони їй не телефонували, такі історії слід продумувати заздалегідь: брехню легко викриють, і від того стане ще гірше. Відтак Рута лише схлипнула:

— Мам… — і затихла.

Аміна простягнула руки до доньки. Рута чомусь вирішила, наче мати нахиляється, щоби принюхатися до її віддиху, і тому відсахнулася. Очі Аміни затуманило слізьми, та вже за мить вона опанувала себе.

— Ми погарячкували вчора, — тихо зронила жінка.

«Не ми, а він, — зі злістю подумала Рута. — Це в нього була істерика! А ти, як і я, намагалася його заспокоїти!» Дівчина хотіла викрикнути ці слова вголос, однак їй забракло відваги.

— Ми розуміємо, ти вже доросла… — Аміна помітно напружувалася щоразу, коли видушувала із себе «ми». Неначе очікувала на удар у спину. — Тобто майже доросла. Із цим важко змиритися, проте так, ми це розуміємо та приймаємо. — Наприкінці фрази голос надломився, і жінці довелося роблено закашлятися, щоби приховати тремтіння.

Рута нарешті наважилася спідлоба глипнути на батька. Григір Статник застиг, наче прибитий цвяхами до крісла, з виразом обличчя людини, яка не сподівається від життя нічого доброго. Тільки губи безгучно ворушилися. У руках він стискав пошарпану книжку в бордовій палітурці. Чоловік не відривав очей від пожовтілих аркушів і загалом міг би видатися спокійним, якби не жили, що страхітливо поздувалися на шиї. Рута, впізнавши книгу, відчула, як уздовж хребта шугнули крижані мурахи.

«Молитвослов і Псалтир», великим шрифтом.

Її батько мав такий вигляд, нібито власні нутрощі ось-ось розірвуть його на шматки, й, учепившись обома руками в православний молитовник, беззвучно промовляв молитву.

На Руту накотило відчуття відрази й переляку, таке сильне, що її замлоїло, і довелося взятися рукою за одвірок. Вона ніколи раніше не бачила його таким. Учора він накинувся на неї, це було трохи несподівано й дуже неприємно, але… на тому все. Тепер же Григір поводився так, наче їх із матір’ю не існувало. Змарніле після безсонної ночі обличчя набуло землистого відтінку, скляні очі металися сторінками молитовника, губи й на мить не стулялися, проте з рота не вилітало жодного звуку, мовби стіни всмоктували в себе слова. Було щось незбагненно лячне в його похмурій безмовності. Рута поглянула на матір і, закусивши губу, пожалкувала, що секунду тому від неї відсторонилася.

— Скільки тобі заплатили? — тим самим сплющеним, позбавленим емоцій голосом поцікавилась Аміна.

— Заплатили? — перепитала Рута.

— Я про фотосесію.

Дівчина звела брови.

— Дві… дві тисячі вісімсот.

— Ти на щось уже їх витратила? — Зауваживши, як щось сіпнулося в глибині доньчиних очей, Аміна поквапливо додала: — Не хочеш — не кажи, мені просто цікаво.

Рута мовчки похитала головою.

— Отже, це твоя перша робота. — Аміна спробувала всміхнутися, опуклі вилиці зрушили зморшки довкола очей, але усмішка вийшла незавершеною, так і не перетнувши невидиму лінію посередині обличчя: темні очі залишилися зосередженими й наполоханими. — Перший заробіток, так?

— Ну. Мабуть. Так.

Мати кивнула. Рута знову скоса повела очима на Григора. Той розгойдувався, жадібно вхопившись за молитовник.

— Руто, послухай, — заговорила Аміна, — ні я, ні батько не маємо наміру тебе в чомусь обмежувати. Але поки ти неповнолітня, поки ти живеш із нами, ми за тебе відповідаємо. І ми… ми лише хочемо, щоб у тебе все було гаразд. — З кожним словом позначені сумом очі дедалі більше набрякали вологою, і зрештою дві великі сльозини покотилися щоками. — Тому я дуже прошу, — Рута відчула, що також починає плакати, проте відірвати погляд від обличчя матері не змогла, — наступного разу попереджай, кажи, куди йдеш, просто кажи мені. Я не заборонятиму, обіцяю, але мушу знати, де ти. Добре? Ти чуєш мене?

Рута кивнула.

— І ще… — Перед тим як продовжити, Аміна змахнула сльозу, а тоді самими губами наказала доньці: «Не плач». Рута зрозуміла і, підібгавши губи, проковтнула схлип. — Відповідай на дзвінки. Якою б розлюченою ти не була, якщо я телефоную, відповідай мені. Домовилися?

Рута ще раз кивнула. Аміна повторила:

— Домовилися?

Збагнувши, що відповідь потрібна не матері, дівчина впівголоса підтвердила:

— Так.

І тут-таки краєм ока вловила рух — батько відірвався від молитовника й повернув голову. Гострі, ніби голки, сірі очі вп’ялися в доньку. Рута чекала, що він що-небудь скаже, може, знову зірветься, почне гримати на неї, проте батько мовчав.

Григір Статник не завжди був такий. Принаймні так запевняла Інді. За словами сестри, трохи більше як десять років тому батько не просто вмів веселитися, а й із дивовижною легкістю ділився веселощами з усіма довкола. Рута й сама дещо пригадувала. Наприклад, як Григір возив їх до озера, захованого в мальовничому хвойному лісі поблизу Рівного (після 2010-го вони туди більше не навідувалися, тож Рута навіть приблизно не уявляла, де це). Він ловив пуголовків, учив Індію плавати, пояснював щось про очерет і про те, навіщо будують дамби. Якогось іншого дня вони всією сім’єю вибралися з ночівлею до Горині. Григір тоді півнóчі показував сузір’я й розповідав страшні історії. Руті було п’ять, вона не запам’ятала нічого конкретного, тільки окремі невиразні спалахи — сміх матері над пригаслим вогнищем, удавано переляканий вереск сестри, терпкий запах батькових долонь (він любив розтирати між пальцями суцвіття полину), — проте враження виявилися достатньо сильними, щоб закарбуватися надовго. Значно чіткіше вона запам’ятала час, коли її батько почав змінюватися.

Григір народився 1964-го в Рівному, після школи вирушив на навчання до Києва, закінчив інженерно-фізичний факультет КПІ за спеціальністю «Металургія», а 1989-го, після повернення з армії, влаштувався майстром механообробки на Новокраматорському машинобудівному заводі. Фахівцем він був хорошим, і менш як за рік його переманили на маріупольський «Азовмаш». Невдовзі Григір познайомився з першою дружиною, Уляною. Вони побралися взимку 1992-го, а наприкінці року в них з’явився син. Назвали Дем’яном.

Через два місяці після народження сина Григір запив. Не через труднощі батьківства, просто час був такий: усі бухали, і Григір забухав. Від затяжного запою його врятувало те, що після розпаду СРСР Україна продовжувала за інерцією співпрацювати з Індійською республікою, і в липні 1993-го Григір долучився до групи інженерів, які реконструювали коксову батарею на металургійному заводі в Руркелі[6]. Він пробув у відрядженні півроку, але за місяць після повернення знову поїхав: «Азовмаш» підписав контракт на постачання обладнання для будівництва кисневого конвертора на заводі в Бокаро[7]. Двадцять дев’ять із наступних тридцяти шести місяців свого життя Григір Статник провів у Бокаро. Йому подобалася робота, він непогано заробляв, зрештою звик навіть до клімату, аж раптом в березні 1997-го дружина пішла від нього — втекла до Європи чи то з голландцем, чи то з італійцем. Інді якось зізналася Руті, що їхній батько того єдиного разу, коли заговорив із нею напідпитку, бідкався, нібито його перша дружина навіть за нинішніми мірками була нікчемною жінкою. Дівчата не надто йняли тому віри: хтозна, що він міг бовкнути на п’яну голову. Втім, не на користь Уляни свідчило те, що вона покинула напризволяще чотирирічного Дем’яна, з яким Григір попервах не знав, що робити. З іншого боку, Григір не так щоб дуже сумував, бо вже через три місяці одружився вдруге, взявши за жінку двадцятисемирічну медсестру заводської поліклініки Аміну Алієву. Словом, усе дуже заплутано було.

А 15 серпня 1998-го народилася Інді. Аміна наполягала на простішому імені, та Григір вирішив, що дівчинку, яка з’явилася на світ у день незалежності Індійської республіки, слід назвати тільки Індією. Аміна пізніше жартувала: добре, що донька не народилася на день взяття Бастилії. У травні 1999-го, за два дні до вильоту в чергове відрядження, Григір дізнався, що його батько помер від інсульту, — старий не дожив рік до пенсії, — і до Індії Григір більше не повернувся. У Рівному лишилася трикімнатна квартира, тож Статники, позаяк у Маріуполі власного житла не мали, перебралися на захід. Григір пішов працювати начальником зміни на «Рівнеазот», 2002-го світ уперше побачила Рута, і якийсь час усе було добре — ну, як у всіх, — аж поки в грудні 2010-го, на другий день після свого вісімнадцятиріччя, не загинув Дем’ян.

Хлопець розбився на машині, яку з нагоди повноліття презентував йому батько. То була старезна чортопхайка «тойота», в якій про «тойоту» нагадували лише кузов і частина двигуна, проте машина була на ходу і, судячи з усього, мала непогані шанси протриматися, доки Дем’ян не заробив би на кращу. В неділю, 5 грудня, хлопець захотів похвалитися батьковим подарунком і з двома друзями вирушив кататися об’їзною. Дорога підмерзла, за Колоденкою Дем’ян не впорався з керуванням, і машина скотилася в кювет. Двоє його друзів, яким вистачило клепки пристебнутися, відбулися подряпинами. Дем’ян, який вважав, що пас безпеки — для шмаркачів, вилетів через лобове скло та розбився на смерть.

Подорослішавши, Рута часто думала — і це були дивні думки, — що якби її брат загинув інакше, скажімо, не на подарованій Григором машині, або якби аварія сталася на кілька років пізніше, може, все обернулося б не так. Григір запив не відразу, десь за місяць після похорону, та й запоєм те, що з ним відбувалося, назвати було важко. Чоловік не набирався, завжди знав міру, проте пив із убивчою регулярністю: чарка горілки за сніданком, келих пива під час обідньої перерви, дві чарки горілки перед сном. Він навіть не намагався забутися, алкоголь правив йому за щось на кшталт мастила, яке давало змогу не заіржавіти та допомагало нехай на автоматі, але рухатися. Ночами Григір погано спав, удень розтуляв рота лише в разі крайньої потреби, на доньок не зважав узагалі: Індія могла щось запитати за столом, а він навіть не дивився в її бік.

За якийсь час Григір узяв за звичку йти кудись із дому у вихідні. Зникав на весь день і повертався поночі, невідь-звідки приносячи купу релігійних книг: «Небеса на землі», «Шляхи християнського життя», «Наодинці з Богом». Спливло трохи часу, доки Аміна усвідомила, що її чоловік більше не п’є та регулярно відвідує церкву. Відтоді, хоч і не була релігійною, вона вряди-годи вистоювала службу разом із ним. Пізніше Рута зрозуміла, що відчайдушна потреба бути прощеним, позбутися дошкульного почуття провини позбавила батька вибору: або спасіння у Бога, або нестерпні муки до кінця життя. Він став якимось загальмованим — незмінно напруженим і мовчазним (ніби вірив, що Бог має намір оживити його сина, і боявся припуститися помилки, через яку Той може передумати). Напруженим, але не лихим. Принаймні спочатку. Дівчата сприймали батькову релігійність як нешкідливе хобі, Аміна мовчазно потурала чоловікові, та вже за кілька років усе круто змінилось — у гірший бік. Григір, чи то відчувши, що промовляння молитов не приносить полегшення, чи то захопившись і небезпечно наблизившись до межі, за якою розверзлася бездонна прірва релігійного фанатизму, взявся нещадно прискіпуватися до дружини та доньок. Особливо до доньок. Непристойний одяг. Забагато макіяжу. Неправильні книжки. Неправильна музика. Неправильне все!.. Він не кричав, не підвищував голосу, просто монотонно капав на мізки, і зрештою від чоловіка, який міг назвати доньку Індією та з легкістю розсмішити дружину до сліз, не залишилося й сліду.

Батько свердлував Руту поглядом. Він нещодавно почав носити окуляри, і тепер круглі скельця неправдоподібно збільшували його й так вирячені очі. Навіть за півдесятка кроків було видно мереживо жовтаво-червоних капілярів, що обплітали свинцеві райдужки. Рута відчувала, як тілом прокочуються хвилі дрібного тремтіння, їй здавалося, ніби ще трохи — і вона спалахне під тим поглядом. Одначе дівчина витримала. Несподівано розлючений вираз збіг з батькового лиця, їхні погляди розчепилися, і Григір, сховавшись за застиглою маскою, першим відвів очі.

Рута повернулася до мами. Вона зрозуміла, що відтоді, як зателефонувала Інді, вони про все домовилися. Вирішили розрулити мирно. Чи то пак матері вдалося переконати його, що все слід розрулити мирно. Аміна стояла на вигляд тиха та поступлива, проте Рута знала, що це враження оманливе. Мама рідко встрявала в суперечки, втім, коли було потрібно, вміла з неймовірною легкістю вкладати в чужі голови потрібні їй думки.

— Отже, ми домовилися, — підсумувала Аміна. — Ти приходиш додому не пізніше як опівночі. — Григір випростався так різко, що рипнуло крісло. Аміна на секунду заплющила очі. — Не пізніше як одинадцята вечора. Якщо з якоїсь причини затримуєшся, телефонуєш мені й кажеш, де ти. Гаразд?

— Добре.

Дівчина невдоволено блимнула очима. Бажання обійняти матір ураз щезло. Момент минув, і щось у ній наче згасло. Рута спідлоба дивилася на матір і не відчувала нічого, крім смертельної втоми. Страшенно хилило на сон. Уся розмова раптом видалася нудною й непотрібною.

— Можна я піду?

Аміна кивнула.

— Так.

І лише зрушивши з місця, Рута усвідомила, як сильно тремтять коліна. За крок до дверей власної кімнати її гойднуло, дівчина зачепила плечем стіну й саме тоді, зупинившись, почула, як із зали долинуло приглушене батькове сичання:

— Вона так і не сказала, де була.

Мати щось зашепотіла у відповідь. Рута кілька секунд вслухалася, проте не розібрала жодного слова. Зрештою прослизнула до кімнати, зачинила за собою двері та, не роздягаючись, упала на ліжко.

Щойно нервове збудження вляглося, Руту затрусило, наче в лихоманці. Вона пірнула під ковдру й тоскно втупилася в клапоть захмареного неба, який було видно крізь вікно. Збиралося на дощ.

За хвилину, постукавши, до кімнати зазирнула Аміна. Запитала, чи донька не голодна. Рута заперечно похитала головою. За мить по тому, як мати зникла за дверима, під рукою тихо дзизнув смартфон. Дівчина понуро глипнула на екран. Іванка щось написала в Телеграмі, проте Рута не стала відкривати повідомлення та від’єднала Інтернет. Якийсь час, задерши голову, вона дивилась у вікно, а потім, забувши, що пообіцяла зателефонувати сестрі, поринула в міцний сон без сновидінь.

Wandering aimlessly in a cold dark mist I follow

Walking in a dark world that’s been

Kissed with sadness.

Without sunlight things are born

To the dead of nightmares

Soulless demons laughing in a sea of madness.

Iron Maiden, «Shadows Of The Valley», 2015[8]

4

Уранці понеділка, попри те що непогано виспалася, Рута почувалася дратівливо безсилою, ніби й не спала взагалі, а тому, прийшовши до школи, не відразу зауважила, що щось не гаразд.

Першим уроком мала бути біологія. Сонно туплячись під ноги, дівчина піднялася на третій поверх нового крила, поплелася в кінець коридору й зупинилась біля останнього вікна. За кілька кроків попереду побачила дівчат із паралельного класу, вийняла навушники, щоби привітатися, і лише тоді збагнула: одноманітний гул, який повис у коридорі, не такий, як зазвичай. Щільніший і водночас набагато тихший. Рута на мить заплющила очі — текстура звуку була зовсім інакшою, а тоді розплющилася та роззирнулася. На вигляд усе як завжди: групки дев’ятикласників під кабінетами історії та зарубіжної літератури, кілька старших хлопців, не відлипаючи від телефонів, щось обговорюють попід сусіднім вікном, якась мала на підвіконні похапцем списує домашку з алгебри чи геометрії, — та без навушників усе здавалося несправжнім, Руту немовби закинуло до паралельного світу, в якому звуки були знекровленими та півголосними. Ніхто не бігав, не репетував і, що найдивніше, не сміявся.

Трохи насупившись, дівчина намірилася вставити навушники назад, коли побачила Іванку Бадалян. З нетиповим стривожено-замисленим виразом на обличчі та щойно ступила зі сходів у коридор. Натрапивши очима на Руту, Іванка пришвидшила крок і, ледь кивнувши дівчатам із паралельного, наблизилась до подруги.

— Привіт! — Вони обійнялися. Іванка відсторонилася й кілька секунд розглядала подругу. Потім промовила: — По-моєму, хтось хоче мені щось розповісти.

Замість відповіді Рута показала рукою вздовж коридору.

— Що це таке?

— Що саме?

— Чого всі наче на похороні?

Іванчині очі різко розширилися, вона витріщилась на Руту мало не з відразою. Так дивляться на людину, яка відчайдушно прагне вдавати смішну, але викликає лише співчуття.

— Ти не знаєш? — здивувалась Іванка.

— Ні.

— Ти серйозно не знаєш, що сталося?

Понад її плечем Рута зиркнула на однокласниць, які перешіптувалися під кабінетом біології з такими самими незбагненно-жалобними мінами. Рута була кволою й трохи не в гуморі, але пригніченою не почувалася; вона наготувалася почути чергову порцію пліток, якими полюбляла ділитись Іванка, і через те не відразу осягнула зміст почутого.

— Чорнай помер, — сказала однокласниця.

— Який Чорнай?

Іванка закотила очі та злегенька поторсала Руту за плече.

— Статник, прокинься!

І тут до неї дійшло.

— Що?! — дівчину ніби струмом ударило. — Яків Демидович?

Починаючи з восьмого класу, Яків Чорнай вів у них зарубіжну літературу. Взірцево тактовний і ввічливий (напевно, найпорядніший чоловік, якого Рута будь-коли зустрічала), Чорнай був одним із найцікавіших учителів школи. Він знав про літературу все й розповідав про неї так, що навіть у безнадійних двієчників відвисала щелепа. Руті іноді спадало на гадку, що за останні триста років не опублікували жодної книжки, яку б Яків Демидович не прочитав. І це попри те, що сама Рута до восьмого класу не просто не любила читати, а взагалі не розуміла, навіщо літературу вчать у школі. Григір Статник, її батько, на початку нульових, коли любов до книг іще не здавалася йому чимось негідним, зрідка почитував дешевенькі детективи, які радили друзі, й анітрохи не переймався тим, щоб заохотити до читання сина чи старшу доньку. Коли підросла Рута, стало ще гірше: Григір більше не вважав читання (а понад усе — читання художніх книжок) конче необхідним для повноцінного розвитку й одного дня, ні з ким не порадившись, здав на макулатуру навіть ту мізерну бібліотеку, що зберігалась у їхньому домі. Рутина сестра, Індія, також не була хтозна-якою книголюбкою й читала здебільшого те, що вимагали в школі, та (значно рідше) класику, яка не належала до переліку рекомендованих програмою творів, — аж поки не з’явився Чорнай.

Восени 2014-го Яків Демидович почав викладати зарубіжну літературу в старших класах. Новий учитель із легкістю порозумівся з Індією, і невдовзі по тому Рута з подивом помітила, що її сестра дедалі більше часу приділяє читанню. На ту пору найвищою оцінкою Рути із зарубіжної літератури було вісім балів, та й ті підстаркувата вчителька ставила радше з жалю, змирившись із дратівливою неможливістю прищепити дівчині хоча би подобу любові до книг. Індія вчилася краще за Руту — не набагато, та все ж, — одначе того року різниця в оцінках сестер з літератури була колосальною. Невдовзі після завершення третьої чверті Аміна заговорила про це за недільною вечерею, заговорила без докору, проте Руту її слова несподівано болюче зачепили. Влітку 2015-го вчителька, якій уже давно був час іти на пенсію, нарешті звільнилась, і Яків Демидович став учителем зарубіжної літератури у 8-А. І тоді Рута взялася читати мов одержима — на зло сестрі. Скриплячи зубами від натуги, дівчина продиралася крізь, як тоді гадала, тонни страшенно нудного та зовсім нестравного тексту, просто щоб довести, що вона нічим не гірша за Індію. «Декамерон», «Пісня про Роланда», «Іліада», Шекспір — з усім цим Рута впоралася, а на додачу (на зло мамі відморожу вуха!) впоралася з іще двома книгами («Гобсек» Бальзака, «451° за Фаренгейтом» Бредбері) з програми дев’ятого класу.

Ніщо з прочитаного Руті не сподобалося взагалі, і на одному з останніх у навчальному році уроків зарубіжної вона так і сказала Якову Демидовичу. Вчитель вислухав її, стримано всміхнувся, після чого порадив на канікулах почитати роман «Аутсайдери» Сьюзен Гінтон. Рута подумки показала йому середній палець: їй що, більше нічого робити, крім як читати книжки? Вона отримала свої десять балів, і тепер — всьо, пака! — у неї канікули. Втім робити в червні таки справді не було що. Інді писала ЗНО, батьки готувалися до випускного, на неї ніхто не зважав, і Рута знічев’я вирішила спробувати. Тим паче книжка була невеликою — якихось двісті сторінок.

Дівчина прочитала «Аутсайдерів» за півдня і потім тиждень її трусило від самої лише згадки про Понібоя Кертіса. Конфлікти молодіжних банд, дружба, зрада, дорослішання — все це було до мурашок тривожним і захопливим. Рута після того ще довго не могла збагнути, чому в школі не дають читати таке? Ну який Гомер? Кому потрібен той Сервантес?.. Вона почувалася мов рибина, якій вистачило сміливості першою вибратися на суходіл, — збудженою й водночас трохи роздратованою тим, що не наважилася на це раніше. На випускному Індії Рута знайшла Чорная й чверть години, захлинаючись, переповідала, яке враження справила на неї книжка Гінтон. Яків Демидович вислухав, усміхнувся й порадив наступну книгу — Гарпер Лі «Убити пересмішника».

Восени 2016-го, коли сестра поїхала на навчання до Тернополя, Рута вперше читала книжки не тому, що треба, а тому, що хочеться. Чорнай узяв на себе роль наставника: радив, що почитати, і не скупився на похвалу, коли за лічені дні дівчина із захопленням переповідала прочитане. Схвалення заохочувало Руту читати більше, нові книжки забезпечували ще більше схвалення, і зрештою це замкнене коло породило справжню одержимість літературою. Чорнай терпляче відповідав на Рутині запитання після уроків, а згодом узявся постачати її книжками, яких не було (та й не могло бути) у програмі із зарубіжної літератури. Він відкрив для Рути Девіда Мітчелла, Ханью Янагіхару, Джонатана Франзена й інших сучасників, від творів яких вона не могла відірватися та про існування яких до того навіть не підозрювала. Після прісних і запліснявілих романів зі шкільної програми дівчина просто не вірила, що писати можна так стильно, відверто й захопливо.

Рута раптом згадала про залишену вдома майже дочитану книжку, яку Яків Демидович приніс їй два тижні тому, — «Шукачі безсмертя» Хлої Бенджамін, а тоді до болю закусила щоку.

«Господи, що ж це за день такий!»

Насправді від часу сварки з батьком вже минуло два дні й повернуло на третій, та через те, що весь учорашній день Рута проспала, події вихідних утиснулися в її свідомості в одну добу.

— Так! — нервово підтвердила Іванка. — Його вбили.

Рута вирячилася.

— Вбили?

— Застрелили.

Відчуття ілюзорності всього, що відбувається, посилилося. Скидалося на те, що Іванка поставила собі за мету з кожним наступним словом щораз дужче шокувати.

— Де?

— В парку.

Рівне було спокійним містом. За все своє життя Рута не пам’ятала жодного збройного пограбування (принаймні такого, що спричинило б резонанс у ЗМІ), а вогнепальну зброю бачила лише по телевізору. Вона продовжила отетеріло перепитувати:

— В якому парку? У Рівному?

— А де ж іще? Він вигулював собаку, і до нього причепилась якась гопота. — Іванка насупилася й уточнила: — Тобто спочатку причепилися до собаки.

Рута не могла повірити в те, що чує.

— Це якийсь сюр. Навіщо комусь чіплятися до Данте?

Чорнай тримав удома потішного й напрочуд товариського коргі з кличкою Данте. Рута чи не кожні вихідні перестрівала їх дорогою до супермаркету «ВОПАК», що на Київській. Із часом коргі навіть почав її впізнавати. Іванка також раз чи двічі зустрічала вчителя з собакою, але клички того не знала.

— Що? — не зрозуміла вона.

— Данте, — повторила Рута. — Так звати коргі Чорная.

— А, — кивнула Іванка. — Коротше, ті дебіли кидалися в собаку камінням, на Ютубі є відео. — Рута здивовано звела брови й захотіла перервати подругу, проте та не дозволила: — Чорнай не став із ними зв’язуватися, але один з тих придурків вирвав у нього повідець і поволік бідолашного собаку за собою. Чорнай побіг за ним. Той ненормальний і далі бикував, і тоді Чорнай врізав йому…

Рутині брови злетіли над переніссям удруге.

— Чорнай?

— Припини перепитувати, — скривилася Іванка. — Як папуга, блін. Я ж розказую! Так, Чорнай врізав йому, нормально так зацідив, той убогий не відразу зміг встати, але потім таки підвівся, побіг до машини, дістав обріз, наздогнав Демидовича та двічі вистрелив йому в живіт.

Іванка закусила губу. Рута, все ще осмислюючи почуте, водила очима з боку в бік — не знала, куди приткнути погляд. Зрештою запитала:

— Коли це сталося?

— У суботу пізно ввечері. Десь після одинадцятої.

Рута затулила нижню частину обличчя долонями. Все, що ще хвилину тому здавалося важливим, несподівано віддалилось і втратило чіткість, неначе опинившись під товщею води. Посварилася з батьком? Нажерлася в гівно? Не ночувала вдома? Від думки про те, що приблизно в той самий час, коли вона, звісившись на поручнях перед входом до гуртожитку, вивергала із себе напівперетравлену кашку, її улюбленого вчителя застрелили посеред парку Шевченка, запаморочилася голова. Рута спробувала зачепитися за Іванчин погляд, але це не допомогло: стіни довкола й підлога під нею нібито розсунулися, і хворобливе відчуття, мовби вона намагається спертися на порожнечу, лише загострилося.

— Я не вірю, — прошепотіла вона, — не можу в це повірити.

На тому розмова виснажилася, немовби розчинившись у повітрі. Спливла хвилина, доки Іванка порушила мовчанку:

— Куди ти зникла вчора? Я весь день тобі писала.

Рута махнула рукою, наче відганяючи надокучливу муху.

— Вимкнула телефон. Не хотіла ні з ким спілкуватися.

— Твої предки телефонували.

— Тобі?

— Ні. Моїм. О першій ночі. — Іванка прискалила око: — А ти, типу, не знаєш.

— Ні.

— Мої навіть розбудили мене. Розпитували, де ти можеш бути. Казали, це щось серйозне.

— Я посварилася з батьками, — відрізала Рута.

Іванка нахилила голову:

— Посварилася з батьками, і…

Їй хотілося подробиць. Три тижні тому Іванка сама повернулася з гульок о пів на дванадцяту — батьки тоді горлали так, що штукатурка зі стін обсипалася, — тож її цікавило, що сталося з Рутою, якщо її ще о першій не було вдома.

— Забий. Нічого серйозного.

Рута не мала настрою що-небудь розповідати. Точно не зараз. Тим паче в голові безперестану билася думка про Чорная. Вона прибрала долоні від блідого обличчя, проте секунд десять лише ворушила губами — не могла наважитися заговорити. Зрештою ламкі звуки, що ледве-ледве зібралися в слова, проклали собі шлях назовні:

— Ти сказала, є відео.

— Так.

Рута активувала смартфон і вперше за добу ввімкнула Інтернет. Потім відкрила Google та похапцем увела в пошуковому рядку три слова: Рівне, парк, убивство. Посилання вгорі списку вело до статті на сайті hromadske.ua. Дівчина розгорнула її та швидко пробігла очима.

У Рівному біля центрального парку застрелили людину: поліція затримала підозрюваного

Ольга Кириленко 5 травня, 2019 06:56Поліція Рівненщини

Біля входу до парку імені Тараса Шевченка в Рівному студент одного з місцевих вишів застрелив чоловіка.

Хлопець двічі вистрелив із вогнепальної зброї близько 23-ї години, повідомили в поліції. Чоловік від отриманих поранень помер до приїзду швидкої допомоги.

Підозрюваного вже затримали правоохоронці.

Поліція розпочала слідчі дії та попередньо кваліфікувала справу за статтею умисного вбивства. Юнакові загрожує від 10 до 15 років позбавлення волі або довічне ув’язнення з конфіскацією майна.

За інформацією місцевого видання «Рівне вечірнє», хлопець стріляв із мисливського карабіна «Сайга», який напередодні взяв без дозволу в батька, місцевого бізнесмена.

Новина була короткою й не містила подробиць. Дівчина повернулася до результатів пошуку та обрала статтю на zaxid.net:

Першокурсник із Рівного впритул розстріляв перехожого — фото та подробиці

Чоловік загинув на місці

Суспільство — Катерина Меркулова, 5 травня

Пізно ввечері в суботу, 4 травня, у центрі Рівного на вулиці Княгині Ольги відбулася сутичка між групою молодиків і чоловіком, який вигулював собаку. Після сутички один із молодиків побіг до залишеного неподалік автомобіля, дістав із багажника мисливський дробовик, наздогнав чоловіка та застрелив його.

Цю інформацію повідомила речниця Головного управління Національної поліції у Рівненській області Марина Власенко, інформує УНІАН.

На місце події виїхали слідчо-оперативна група й лікарі, проте медики лише констатували смерть рівнянина.

«Свідки розповіли правоохоронцям, що конфлікт спалахнув, коли один із хлопців, який повертався зі святкування з нагоди отримання водійського посвідчення, вирвав у чоловіка повідець. Почалося з’ясовування стосунків. Чоловік, захищаючи пса, спершу відштовхнув хлопця, а тоді ударив його в обличчя, від чого той упав», — розповіла Власенко.

З’ясувалося, що загиблий був учителем зарубіжної літератури рівненського навчально-виховного комплексу № 12. Його звали Яків Чорнай. Чоловікові було 46 років.

Підозрюваний у вбивстві втік із місця події, проте ще до ранку неділі правоохоронці відшукали й затримали його. Ним виявився 18-річний студент першого курсу інституту економіки та менеджменту Національного університету водного господарства та природокористування Матвій Стеренчук. За словами Марини Власенко, дробовик, з якого було вбито вчителя, зареєстровано на його батька, 40-річного Юрія Стеренчука.

Відомості про подію внесли до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчі розпочали кримінальне провадження за частиною 1 статті 115 (умисне вбивство) Кримінального кодексу України.

Дівчина ще раз повернулася до стрічки Google та тремтячим пальцем прогорнула її, доки не натрапила на статтю з відео.

Розстріл чоловіка в Рівному: з’явилося відео

09:42, 5 травня 2019ІНЦИДЕНТИ

Заскочивши до машини, вбивця втік із місця злочину.

З’явилося відео стрілянини на вході до парку відпочинку в Рівному, зняте на камеру вуличного спостереження. Відео опублікувало місцеве агентство новин…

Рута не стала читати. Проскролила статтю до вбудованого відео, натиснула «Відтворити» та прикипіла до екрана. Вона відразу впізнала місце. Камера висіла на розі триповерхового спорткомплексу «FitnessPort» і дивилася на стоянку для машин відвідувачів. Ліворуч починалися широкі сходи, що вели вниз, до парку, праворуч виднівся тротуар, ряд дерев понад ним і крихітна ділянка вулиці Княгині Ольги. Більшу частину забрукованого майданчика добре освітлювали ліхтарі.

На відео не було нічого нового — все так, як розповіла Іванка. Спершу з’явився Яків Демидович. Він піднявся сходами, перетнув порожню стоянку й заквапився до пішохідного переходу. Збоку та трохи позаду нього дріботів коротколапий Данте. Відео не вирізнялося якістю, тож Рута не бачила, як летить каміння, лише здогадувалася, де воно падає, щоразу коли коргі перелякано смикався. Яків Демидович намагався затулити Данте собою, та все ж одна з каменюк влучила собаці в зашийок. Данте заметався й застрибав, просячись на руки. Відеозапис був без звуку, проте Руті здавалося, ніби вона чує, як коргі жалібно скавулить. Учитель зупинився. Сходами на майданчик зійшла група молодиків. Троє чи четверо трималися в тіні, один відколовся від гурту та наблизився до чоловіка. Якийсь час вони запекло сперечалися, а тоді хлопець вихопив повідець. Він не тікав. Лише трохи відбіг, волочачи за собою асфальтом бідолашного коргі. Яків Демидович кинувся за ним і з розгону зацідив у писок. Хлопець, неначе поліно — не згинаючись, — повалився на спину. Іванка казала правду: спливло секунд п’ять, доки він почав спинатися на ноги, виписуючи правою рукою кола, а ліву ривками витягуючи з-під тулуба. Рута напружилася, подумавши, що якби в цей момент учитель пішов зі стоянки, якби встиг перейти дорогу та пірнути у провулок Васильченка, ймовірно, все минулося б. На жаль, молодик, падаючи, впустив повідець, і Яків Демидович спершу мусив упіймати коргі. На якийсь час Чорнай зник із поля огляду камери. За мить з’явився, ведучи за собою Данте. Коргі впирався, і чоловік присів, аби заспокоїти собаку. Він усе ще сидів навпочіпки, коли Матвій Стеренчук рушив до нього від припаркованої поміж дерев на тротуарі темної «ауді». Побачивши в руках у кривдника дробовик, Яків підвівся та благально випростав перед собою руку, а потім…

Рута погасила екран — їй забракло рішучості додивитися до кінця, хоча ще секунд двадцять після того не відривала нерухомого погляду від телефона, безуспішно намагаючись відновити колишнє впорядковане розуміння життя. Поміж її скронями немовби напнули розжарену струну, що несамовито вібрувала. Руту млоїло, проте вона не наважувалася вдихнути, щоби побороти напад нудоти.

— Це пиздець… — прошепотіла вона.

— Похорон у середу, — сказала Іванка.

І так наче цього всього було недостатньо, Рута повернула голову та, ковзнувши поглядом по дверях кабінету біології, згадала про дружину Чорная.

— Стоп! А Анна Ігорівна? На кого ми зараз чекаємо?

Дружина Якова Демидовича, тридцятивосьмирічна Анна Чорнай, працювала у 12-й школі вчителькою біології.

— Я тобі писала, — з легким докором у голосі промовила Іванка. — Цілий вечір ніхто з Телеграму не вилазив. Пацани переконували, що на перший урок можна не йти, типу, Анна Ігорівна не прийде на роботу, і нас або відпустять, або пришлють на заміну когось лівого, та ми вирішили, що це неправильно. І ницо. Розумієш? Це так, ніби ми користаємося з того, що в неї загинув чоловік. І ми вирішили прийти.

До дзвінка залишалися лічені хвилини. Рута не відводила розгубленого погляду від дверей, під якими зібрався весь 11-А. У руці надривався телефон, сповіщаючи про сотні непрочитаних повідомлень із класного чату.

— Коли похорон? — перепитала вона.

— У середу.

Рутині брови з’їхалися на переніссі.

— Я піду. Треба обов’язково піти. Треба її підтримати.

Серед учнів Анна Ігорівна була далеко не такою популярною, як її чоловік. До неї ставилися з повагою, проте навряд чи хтось назвав би її улюбленою вчителькою. Їй чогось бракувало: чи то терплячості, чи то притаманних її чоловікові галантності й одержимості своїм предметом. Тож пропозиція піти на похорон, аби підтримати Анну, спершу заскочила Іванку зненацька. Не те щоби дівчина категорично не хотіла йти, просто не замислювалася над цим. І лише зрозумівши, що відмова прозвучить щонайменше дивно, Іванка енергійно закивала:

— Я теж піду. Я з тобою.

Рута кивнула у відповідь, а тоді схилила голову й у марній спробі притлумити болюче пульсування затиснула пальцями перенісся. Головний біль гарячим поколюванням опустився на очі й засів там аж до вечора.

5

Похорон перенесли — спершу на четвер, потім аж на ранок суботи. В ніч убивства, ще до того як його сина заарештували, Стеренчук-старший узявся обдзвонювати знайомих: смикав за ниточки — всі, до яких міг дотягтися. Юрій Стеренчук був людиною товариською та дуже небідною, тож знайомих мав чимало, зокрема й серед працівників прокуратури та поліції. Тож у неділю лікар, який проводив експертизу тіла, нібито виявив у крові Чорная чималий вміст алкоголю. У понеділок уранці адвокати затриманого зустрілися зі слідчими й озвучили власну версію подій: сутичка почалася до того, як Стеренчук і Чорнай потрапили в поле огляду камери, і винуватцем конфлікту був саме Чорнай. Про самооборону, вочевидь, не йшлося — запис інциденту відкривав небагато простору для маневру, — та висновок судово-медичного експерта давав змогу акуратно змістити акцент із навмисного вбивства на дії у стані афекту. Проте адвокати схибили: Чорнай слабував на серце і зовсім не вживав алкоголю. У 12-й школі про це знали навіть прибиральниці. Олександра Скрипаль, директорка школи, поклопоталася, щоб у вівторок про це дізналися ЗМІ. Опублікована того самого дня стаття зчинила галас, завдяки якому суддя ще двічі протягом тижня призначав додаткові експертизи (остання довела, що Чорнай був тверезим) і лише в п’ятницю ввечері дозволив родичам забрати тіло з моргу.

Спочатку на похорон збирався весь 11-А. Коли стало відомо, що Якова Демидовича ховатимуть у суботу, кількість охочих попрощатися з учителем скоротилася рівно вдвічі, а зрештою до Молодіжного кладовища приїхали тільки Рута, Іванка та троє їхніх однокласниць.

Рута й сама була не рада, що зголосилася. По-перше, за тиждень спричинене вбивством почуття розгубленості не те щоби притупилося, але якось відступило на другий план. Навчальний рік добігав кінця, наближалося ЗНО. По-друге, з понеділка Руту не полишало відчуття, начеб ось-ось почнеться застуда, яка чомусь ніяк не починалася. Зранку в п’ятницю дівчині було так кепсько, що вона просто змусила себе підвестися та піти до школи, а весь той день почувалася так, ніби тягає під шлунком цеглину. По-третє, якраз напередодні похорону повернулись яскраві сни.

Зазвичай Рута спала без сновидінь, а ось після стресу чи коли дуже втомлювалася бачила дивовижно реалістичні сни. Її сни були двох типів (дівчина припускала, що насправді бували й інші, просто після пробудження пам’ятала лише два різновиди). Перший — яскраві моменти з минулого, часто саме ті, про які Рута думала перед тим, як заснути. Інколи під час таких снів вона розуміла, що спить, хоча навіть коли це траплялося, по-справжньому усвідомленим сновидіння не було: дівчина тільки спостерігала за собою, неначе дивилася фільм, і не впливала на те, що відбувалося.

Ці сни були здебільшого приємними та нешкідливими.

Другий тип був інакшим, більш химерним і виснажливим: після нього Руті здавалося, що вона не спала взагалі. Дівчина на диво легко засинала, наче в колодязь провалювалася, та майже відразу прокидалася — тобто прокидалася вві сні — на тому самому місці, де заснула, і все довкола було таким, як зазвичай, лише трухлявим і старим. У таких снах Рута немовби опинялася в цілковито занедбаній і безлюдній копії реального світу. Підлогу в її квартирі вкривав шар сухого сірого пилу, подекуди такий товстий, що під час ходьби він здіймався з-під ніг хмарками; дерев’яні меблі кришилися від найменшого дотику; асфальт на знайомих вулицях розповзався чорними тріщинами, з яких стирчали жмутки цупкої трави, а колись охайні кущі навколо дитсадка під її багатоповерхівкою перетворилися на справжні непрохідні хащі. І найважливіше — у таких снах не було сонця. Не через те що його затуляли хмари — не було взагалі. Рута досить довго цього не зауважувала. Їй ввижалося, неначе небо заволокло імлою — дуже високою й тому непомітною, — і лише згодом, усвідомивши майже цілковиту відсутність тіней, дівчина збагнула, що світло надходить звідусіль. Без сонця небо скидалося на безбарвний мертвий купол, з якого цідилося холодне монохромне світіння.

Сновидіння другого типу оселялися в її голові нечасто, проте були безкінечними. Рута проживала їх начебто наяву, відчуваючи кожну хвилину. Вона усвідомлювала, що снить, і контролювала свої дії, ось тільки користі з того не було ніякої — у тій застиглій, пошарпаній подобі реальності нічого не ставалося. Дівчина тинялася порожнім містом, видиралася на дахи багатоповерхівок, безцільно блукала квартирами сусідів… аж доки не прокидалася, стомлена та невиспана.

Нічого лячного в її снах не було, і Рута взагалі ними не переймалася б, якби не дошкульні напади дежавю, що незмінно накочували опісля. Все починалося з утоми чи нервів. Після кількох напружених днів Руту огортали дивовижно реалістичні сни першого типу. Впродовж наступних трьох-чотирьох ночей дівчина мовби в записі передивлялася фрагменти власного життя. За ними надходили сни другого типу. Вони тривали одну-дві ночі, дуже рідко три, і після їхнього завершення Рута мала такий вигляд, нібито цілий тиждень не склепляла очей. Водночас зі снами, в яких вона вешталася занедбаним містом, з’являлось оглушливе почуття дежавю. Напади стрясали її по кілька разів на день й подекуди були такими сильними, що Рута заледве не втрачала свідомість. Про їхнє наближення сповіщав спалах болю між скронями й ірраціональне відчуття несправжності всього довкола. Протягом двох-трьох хвилин Рута почувалася так, ніби переглядала фільм, який колись уже бачила. Усе до дрібниць здавалося знайомим: місце, запахи, звуки, чиїсь слова та дії. Звісно, це була ілюзія, просто омана — Рута ніколи не передбачала конкретних подій, — та вона була нестерпно реальною. Такою реальною, що дівчині паморочилось у голові, серцебиття пришвидшувалося, а ноги ставали ватяними.

Ніч із понеділка на вівторок минула неспокійно, проте без сновидінь. Чи принаймні Рута їх не пам’ятала. Перший сон-спогад наздогнав її на другий день після того, як вона дізналася про смерть Якова Чорная. Схожі емоційно нейтральні сновидіння повторилися в середу та четвер. Зате в ніч із п’ятниці на суботу, щойно поринувши в сон, Рута опинилась у сповитому тишею, безлюдному Рівному. З нав’язливим відчуттям, неначе неодмінно мусить когось там знайти.

Сон не був тривожним, але в суботу вранці Рута насилу продерла очі.

На підлозі біля ліжка надривався її мобільний. Дівчина намацала та підняла його. Іванка. Вчора ввечері дівчата домовилися, що Іванчин тато підвезе їх до Молодіжного. Притиснувши телефон щокою до вогкої від слини подушки, Рута прийняла виклик. Іванка повідомила, що за п’ятнадцять хвилин чекатиме на неї під під’їздом, і доки подруга встигла вигадати правдоподібну відмазку, чому не зможе поїхати, обірвала зв’язок. Рута ще хвилин п’ять лежала, приречено втелющившись у стелю, після чого сповзла з ліжка, допленталася до ванни й нашвидкуруч привела себе до ладу.

Вони спізнилися. Тобто біля воріт Молодіжного з’явилися вчасно, проте ні Рута, ні Іванка раніше на кладовищі не були, а тому ще чверть години проблукали, шукаючи місце поховання. Коли вони нарешті дісталися потрібного сектора, відспівування добігало кінця, й копачі, діловито потираючи пошерхлі долоні, готувалися забивати труну.

Попрощатися з Яковом Демидовичем зібралося трохи більше ніж півсотні людей. Зо два десятки тісною купкою обступили труну, решта тупцяла в проходах між сусідніми ще свіжими могилами. Наблизитися до труни дівчата не могли (та й не хотіли, щиро кажучи), тож оминули натовп із півночі й зупинилися просто серед голого поля, уже розміченого, проте ще без могил.

Було сонячно та вітряно. На заасфальтованих доріжках, що розділяли Молодіжне на приблизно однакові прямокутні сектори, блищали мілкі калюжі. Рутині мокасини швидко почорніли від вогкої та жирної землі. Їй доводилося постійно переминатися з ноги на ногу, щоб зовсім не вгрузнути.

Коли священик, пропускаючи копачів, відступив, Рута несподівано збагнула, що між нею та труною більше нікого немає й вона дивиться просто на мертвого вчителя. Землистий колір шкіри на гострих вилицях не надто дисонував зі звичним блідуватим обличчям Чорная, тож у Рути виникло враження, мовби вчитель просто заснув. Ні складені на грудях руки, ні запалий живіт, ні карикатурно завеликий костюм не допомагали подолати огидне й лячне відчуття, немов на її очах ховають живу людину.

Рута відвернула голову. Впродовж наступної хвилини перебігала очима з мармурових надгробків удалині на худі хрести над ближніми могилами, уважно вивчала смітник на перетині асфальтованих доріжок, потім перекинулася на залишені після поминальної неділі й уже вицвілі на сонці писанки та паски, коротше, робила все, щоб не дивитися на тіло Якова Демидовича. Зрештою вперлася поглядом у землю під ногами.

Спливло кілька хвилин, священик затягнув «Трисвяте», і труну спустили в могилу. А тоді Іванка легенько штурхнула подругу ліктем.

— Що таке? — підвела голову Рута.

Подруга стрельнула очима в бік натовпу. Рута простежила за її поглядом і легенько сіпнулася, зрозумівши, що Анна Ігорівна, дружина Чорная, пильно приглядається до них.

— Біологічка, — стараючись не ворушити губами, мовила Іванка, — витріщилася на тебе.

— Чому зразу на мене? — таким самим здушеним шепотом відказала Рута. — На нас.

Та вона помилялася: настирливий, загострений погляд Анни Ігорівни приклеївся саме до неї, Рути Статник. Дівчина відчула, як обличчя заливає фарбою.

— Що мені робити? Кивнути? Я повинна привітатися?

— Ти здуріла, — прошипіла Іванка. — Ще, блін, рукою помахай. На похороні не вітаються.

— Ти впевнена?

— Ні.

— Тоді що? Опустити голову? Відвернутися? Це нечемно.

Анна продовжувала жадібно вбирати очима Рутине обличчя. Під тим прискіпливим поглядом дівчина стояла ніби гола та зрештою занепокоїлася: може, з нею щось не гаразд? Непідхожий одяг? Щось прилипло до обличчя? Поки вона вигадувала, як викрутитися, до Анни Ігорівни підійшов високий чоловік, і вчителька спрямувала погляд на нього.

Рута видихнула.

— Бляха, чого вона так витріщалася? — А потім: — Не треба було сюди їхати.

Іванка скоса глипнула на подругу.

— Це була твоя ідея.

Рута переступила з ноги на ногу — під мокасинами смачно чвакнуло — і опустила голову. Подумала, що мокасини після повернення легше буде спалити, ніж відмити. А тоді знову спідлоба зиркнула на Анну Чорнай.

Рута ніколи не цікавилася біологією, не мала досягнень, якими могла би похвалитися (особливо порівняно з літературою), та попри це в десятому класі Анна Ігорівна почала ставитися до неї не те щоб із прихильністю, а радше з незвичною увагою. Рута вирішила, що це через Якова Демидовича, який розповів дружині про її любов до книжок. Утім це не пояснювало всього. Скажімо, іноді перед уроком Анна Ігорівна цікавилася, як Рута почувається. Або розпитувала її про сестру. А якось поставила вже зовсім недоладне запитання про те, як Руті спалося. Підсвідомо сподіваючись на поблажки, Рута не ухилялася від такої незбагненної нав’язливості, проте вважала поведінку біологічки щонайменше дуже дивною: жодним іншим учнем чи ученицею 11-А Анна Ігорівна так не переймалася.

Ось і зараз… щось було не так.

Дівчина крадькома розглядала Анну Чорнай. Люди кидали в могилу жмені землі й по черзі підходили, щоб висловити співчуття, проте Анна дивилася кудись убік. Вона була блідою (єдиний колір, що зберігся на обличчі, — фіолетові розводи під очима), і водночас у тому, як вона трималася, не відчувалося ні смутку, ні гострого розпачу, лише якась нервова зосередженість. Анна Чорнай застигла з таким виразом на обличчі, ніби намагалася знайти відповідь на запитання, суті якого не розуміла.

А потім Руту гойднуло. Вона ступила крок назад, послизнулася й ухопилася за Іванку. Реальність раптом стала розмитою та невиразною. Дівчину огорнуло знайоме відчуття давно переглянутого фільму: вона не пригадувала нічого конкретного, не пам’ятала, чим усе закінчиться, проте не сумнівалася, що вже його бачила. Її сприйняття дійсності роздвоїлось, і чималий пласт його безшумно ковзнув у минуле. Вона вже була тут, відчувала у волоссі цей вітер, уловлювала сонячні відблиски на мармуровому надгробку далеко позаду Анни Чорнай. Це вже було!

У голові все змішалося, Рута затулила очі від сонця, а за мить, прибравши долоню, знову впіймала на собі погляд Анни Ігорівни. Жінка немовби обпалювала її очима.

— Закрий рота, — стиха наказала Іванка. Рута не зреагувала, і її подруга повторила голосніше: — Статник, блін, закрий свого рота. Зараз муха залетить.

Рута повернула голову, сердито стулила губи.

— Що не так?

— Ти наче привида побачила.

— Щось найшло. — Рута обережно, щоб не зустрітися поглядами, глипнула на Анну Ігорівну, проте вчительку в цей час хтось обіймав. — Вибач. Завтикала просто.

— Усе гаразд? Ти бліда.

— Так. Тобто ні. — Руті раптом закортіло перетворитись на невидимку, щоб усі забули її й відчепилися від неї. Вона повільно повторила: — Не треба було сюди йти.

Іванка щось невиразно мугикнула.

Люди тим часом помалу розходилися.

— Ходімо, — мотнула головою Іванка в бік дружини Чорная. — Маємо щось сказати перед тим, як піти.

Рута мотнула головою. Запаморочення минуло, зате відчуття дежавю все ще обволікало її, немов димом.

— Не думаю, що це гарна ідея.

— Всі йдуть.

— Я не хочу.

— Всі йдуть, — повторила Іванка.

— Блін.

Іванка рушила першою, Рута, втиснувши голову між пліч, поплелася за нею. Дівчата оминули копачів, які закидали могилу землею, пропустили літню пару — чоловік і жінка трималися одне за одного так, ніби поодинці не могли пересуватися, — а тоді, опустивши очі, наблизилися.

Анна Ігорівна кивнула їм, Рута у відповідь тільки кліпнула та почервоніла, Іванка заіржавілим голосом забурмотіла щось на кшталт «ми співчуваємо», але майже відразу стихла. Впродовж наступних кількох секунд було чути тільки приглушений стукіт земляних грудок об кришку труни та тріпотіння стрічок на вінках під поривами вітру.

Мовчанка затягувалася. Рута сердилась на Іванку за те, що та видушила із себе лише два слова, і зрештою наважилася звести очі на вчительку. Обличчя Анни Чорнай було неначе вирізане з картону. Рута не могла його прочитати й не уявляла, що їй говорити. Тобто вона розуміла, що мусить говорити слова підтримки, та не могла дібрати жодного. Несподівано дівчина згадала про роман Хлої Бенджамін — останнє, що Яків Демидович дав їй почитати.

— У мене ваша книжка, — слова вилетіли швидше, ніж Рута встигла збагнути, що робить. — Тобто це книжка Якова Демидовича… Мабуть, мені треба її повернути.

Іванка вирячилася так, ніби її подруга лайнулася. Рута сама зрозуміла, що верзе нісенітницю, й почервоніла ще дужче — від щік можна було прикурювати, — після чого спробувала виправити ситуацію:

— Тобто вона в мене не з собою, книжка вдома. Я… е… потім вам принесу… — Здавалося, ще трохи, і вона розплачеться. — Пробачте… Мені дуже жаль.

Аннин застиглий погляд потеплішав, і вона повільно кивнула, немовби відпускаючи дівчат. Іванка схопила Руту під лікоть і посунула геть; коли дісталися доріжки, знервовано зашепотіла:

— Статник, ну ти, блін, даєш. Оце так підтримали. Всратися й не встати.

— А ти? — огризнулася Рута. — Могла б допомогти. — В очах заблищала волога. — Стояли там як дві дури.

Висмикуючи руку в подруги з-під пахви, Іванка ненароком зачепила її груди. Рута, шикнувши, скривилася з болю.

— Що таке?

— Груди болять. Скоро місячні.

Вони обмінялися наїжаченими позирками.

— Якби знала, що ти таке молотимеш, заклеїла б рота скотчем. Відрізала б тобі язик.

— Відчепися. І без того гидко.

— Це була твоя ідея, — нагадала Іванка.

Рута схлипнула. Водночас із тим схлипом з очей викотилися дві великі сльози. Відчуття дежавю поволі завмирало, і тепер дівчина почувалася спустошеною.

— Хочу додому, — сказала вона.

Іванка промовила вже спокійніше:

— Пішли.

Дівчата закрокували асфальтованою доріжкою до виходу з кладовища. Рута тупилася в невидиму точку попереду себе й мовчазно плакала. Вони досягли кінця сектора, перш ніж Іванка наважилась обернутися. Анна Ігорівна проводжала їх поглядом. Дівчина, невідь-чому злякавшись, відвернулася, проте вже за кілька кроків озирнулася вдруге та збагнула, що Анна, як і раніше, зосереджена не на ній, а на її подрузі. Вдова буквально поглинала Руту очима. І в тому, що Анна дивилася не на напівзасипану могилу, в якій лежав її чоловік, не на людей, які проходили повз, увічливо промовляючи слова співчуття, а на Руту Статник, було щось до болю неправильне.

Іванка подумала, що це якась дуже стрьомна фігня, і пришвидшила крок.

6

Було лише п’ять по десятій, одначе Рута почувалася лихою та вимотаною, неначе день добігав кінця. Перед виїздом на кладовище вона не снідала, і дорогою додому живіт кілька разів судомило з голоду. Та щойно Рута зайшла до квартири, апетит зник. Її млоїло від самої думки про їжу, тож вона тільки випила води, до сніданку так і не торкнувшись.

Батька вдома не було. Незграбні спроби Аміни зав’язати розмову завершилися нічим. На перші кілька запитань Рута відповіла односкладно, потім відмахнулась і, буркнувши щось про втому, зачинилась у своїй кімнаті.

Її вікно виходило на схід, тобто залишалося ще щонайменше чотири години, доки сонце почне бити в нього прямими променями, проте небо було таким чистим, що від синяви просто різало в очах. Світло рикошетило звідусіль. Рута опустила жалюзі, роздяглася та пірнула під ковдру. Потім поставила на коліна ноутбук, устромила у вуха навушники-крапельки, відкрила Вайбер і набрала сестру.

Інді була в мережі й відповіла за півхвилини.

— Ти як? — запитала вона, щойно вирівнялась картинка.

Рута зітхнула.

— Не питай.

Ранкове світло майже не протискалося крізь пера жалюзі, Рута сиділа у півтемряві, й Інді, лише придивившись, помітила, що сестра під ковдрою.

— Була на кладовищі?

— Ага.

Інді вловила невдоволення в її голосі.

— Не хочеш розповідати?

— Про похорон? Чому? Ми з Бадалян запізнилися, я тільки краєм ока його побачила, потім труну накрили кришкою, опустили в яму й закидали землею. Все. — Руті знадобилася менше як секунда, щоб збагнути, що слова прозвучали надто грубо. Інді також навчалася у 12-й, Яків Демидович теж вів у неї зарубіжну, і сестра добре пам’ятала та поважала його. Рута винувато сховала очі. — Пробач. Я недобре почуваюся. І досі не можу повірити, що його просто так узяли й застрелили. Так наче… наче… бляха, я не знаю, з чим це порівняти можна.

— Як Анна Ігорівна?

— Чесно: я думала, буде гірше. Тобто я не чекала, що вона рватиме на собі волосся, але вона… ну…

— Трималася?

Ні, не так. Трималася — не зовсім те слово. Анна Чорнай не просто трималась, а поводилася так, ніби ховали когось іншого, а не її чоловіка. Проте Рута вирішила, що Інді навряд чи її зрозуміє, тож замість заперечно мотнути головою нерішуче погодилася:

— Ну, так, непогано, — пауза, — трималася.

— Може, вона лише на людях. Ну, налаштувала себе. А вдома за зачиненими дверима все зовсім інакше.

Рута знизала плечима. Інді трохи почекала, сподіваючись, що сестра ще щось скаже, однак розмова не йшла. Зображення на її екрані було зернистим і мерехтливим — смартфон одчайдушно намагався компенсувати нестачу освітлення, — й Індія тільки зараз зауважила темні півмісяці під Рутиними очима.

— Ти геть прибита.

— Та все якось разом навалилося. — Рута провела долонею по обличчю. — Цей похорон. Батько. Двадцять третього перше ЗНО.

— Українська?

— Так.

— Ти готова?

— Готова. Але не розумію, навіщо воно.

Інді мимоволі насупилася: сестра була сама не своя. Що означає навіщо ЗНО?

— Без нього не отримаєш атестат.

Рутин погляд став тягучим і важким. Вона скривилася та з помітним роздратуванням у голосі виплюнула:

— Ти зараз як батько.

Інді намірилася відповісти — її зачепив радше тон, аніж слова, — проте, подумавши, стулила рота. Вирішила пропустити сестрин закид повз вуха.

Рута стомлено проказала:

— Ми вчора знову погиркалися.

— Що цього разу?

— Не з батьком. Він зі мною не розмовляє ще з тієї ночі. З мамою.

— Навіть так. Через що?

— Усе те саме. Через вступ. Хоче, щоб я нарешті визначилася, куди подаватиму документи.

Аміна воліла, щоб доньки стали лікарками. Не так через любов до професії, як через прагнення втримати їх обох у Рівному. Вона працювала операційною медсестрою в міській лікарні, і ще до того, як Індія пішла в останній клас, без упину переповідала дівчатам байки з роботи, потроху формуючи в них переконання, що лікувати людей — престижно й водночас захопливо. Дуже делікатно, не нав’язуючись, Аміна натякала, що могла б домовитися про практику, а згодом допомогти із працевлаштуванням. І ще як було б чудово, якби сестри навчалися в одному виші, а потім працювали в одній лікарні. Ну, коротше, звичні мамські штуки.

На канікулах перед одинадцятим класом Інді якось прохопилася, що хоче навчатись на модельєра — вона любила малювати й часто вигадувала різне вбрання, а на початку десятих років навіть відвідувала художню школу, — та далі розмови справа не пішла, і після закінчення школи, піддавшись на вмовляння матері, Індія вступила на медичний факультет Тернопільського медуніверситету. Зате Рута, коли настала її черга, слухати не бажала про кар’єру медика. Щоб мати змогу подати документи на вступ до медичного ВНЗ, третім предметом у ЗНО вона мусила обрати біологію. Рута зволікала до останнього та зрештою вибрала англійську мову, що абсолютно перекреслювало можливість вступу на будь-яку лікарську спеціальність.

— Можеш вважати мене занудою, — мовила Інді, — але вже б час тобі визначатися.

— Я не поїду до Харкова, — відрубала Рута.

Дізнавшись про Рутине рішення щодо третього екзамену, Аміна засмутилася, проте відступатися наміру не мала й уже наступного дня взялася підшуковувати інший, гідний її доньки університет. Зупинилася на Національному юридичному університеті ім. Ярослава Мудрого в Харкові, ймовірно, тому, що в Харкові жила її тітка Мейрам Алієва. Рута, коли про це почула, тільки закотила очі та, грюкнувши дверима, зачинилась у своїй кімнаті.

— А ти говорила їй, що хочеш… ну… — побачивши, як змінилось обличчя сестри, Інді обірвала запитання на півслові.

Над головою Рути немовби нависла темна хмара.

— Хочу що? — вона з викликом подивилася на Інді.

— Хочеш стати письменницею. — Інді вдала, ніби не помічає, як її сестра ментально барикадується.

— Невизнаною письменницею, — несподівано дзвінким голосом випалила Рута. — Вона так і сказала: невизнаною письменницю я зможу стати завжди, а перед тим, як і всі нормальні люди, маю здобути нормальну освіту, — дівчина пальцями зобразила лапки. — Нормальні, блін, люди.

— Не скипай. Я через це вже проходила. Вона так натякає, що почувалася б спокійніше, якби ти подумала про запасний план.

Запасний план. Усі постійно торочать їй про запасний план. Рута спершу скривилася, а тоді, похитавши головою, відкинулася на подушку. На обличчі застигла понура посмішка. Інді, відчувши за тією посмішкою мовчазний докір, відвела погляд від екрана.

Минулої зими Індія натрапила на їхньому домашньому комп’ютері на течку, в якій її сестра зберігала свою писанину. Спочатку Інді страшенно здивувалася. Вона знала, що Рута захопилася сучасною літературою, але на той момент гадала, що це захоплення незабаром мине. Інді не могла так просто повірити в те, що сестра, яка ще два роки тому не розуміла, навіщо марнувати час на вигадані кимось історії, раптом сама захотіла ці історії вигадувати. Нічого не кажучи Руті, Інді скопіювала файли собі на планшет і протягом наступного тижня їх усі прочитала. Там були переважно коротенькі есе, кілька оповідань, а також файл із начерками чогось більшого — повісті, а може, навіть роману. Інді сподобалося не все, про що писала її сестра, проте вона була вражена тим, як це було написано. Навіть дещо наївні Рутині есе не вимагали редагування. У це виявилося повірити ще важче: Рута, яка, здавалося, ніколи по-справжньому не любила читати, у свої сімнадцять років уже могла генерувати те, що Яків Демидович називав «чистими рядками».

Знаючи, що між сестрою та матір’ю триває мовчазна війна через екзамени, Інді на початку лютого показала ці тексти матері. Аміна прочитала, сказала, що їй сподобалося, і… на тому все. Вона не сприйняла їх усерйоз, навіть не здогадалася, що в такий спосіб старша донька намагається пояснити їй, що Рута має власне, відмінне від материного, бачення кар’єри (пізніше Аміна таки зрозуміла, але ставлення до доньчиного захоплення не змінила: писати — несерйозно). Рута, коли дізналася, розлютилася на сестру — не так тому, що без дозволу полізла в течку, як через те, що показала тексти матері.

Рута соромилася не написаного. Причиною ніяковіння був той факт, що вона наважилася щось написати. Шкільні історії про письменників здебільшого були історіями невдах. Світ, який відкрив для неї Яків Чорнай, у якому писали Девід Мітчелл, Кормак Маккарті чи Меґ Вуліцер, у якому письменники були яскравими й успішними, її батьки вважали наївною фантазією, і Рута не знала, як внести у свідомість матері, що письменник не обов’язково повинен мати трагічне життя та сконати в злиднях. Через це вона нітилася й дратувалася ще дужче. Навіть зараз, щойно Інді згадала про письменництво, Рута наїжачилася. Індія відчувала зміну її настрою, проте не розуміла (а може, не бажала розуміти): підтримуючи сестру в тому, що лиш додає їй сорому, не просто не допомагає, а й шкодить. Цілить у найчутливішу точку та завдає щораз більшого болю. Інді любила Руту, однак чомусь не усвідомлювала, що любов не завжди зціляє — іноді любов рве на шматки.

— Вступай на літературну творчість до Острога. Не гони — у тебе реально виходить писати.

— Діяльність, — процідила крізь зуби Рута. — Спеціальність називається «Літературна діяльність». Там ніхто не вчить творчості.

— Ну, це майже те саме. Чи в тебе є кращі варіанти?

— Я дивилася перелік предметів — та сама філологія. І я не уявляю, як витримаю п’ять чи шість років у Острозі. Я не хочу.

— Що не так з Острогом? До Рівного рукою подати.

— Сумніваюся, що це те місце, де можна набратися досвіду, про який хоч комусь буде цікаво читати. Я не висиджу там чотири чи п’ять років.

Інді гмикнула, чим іще більше розсердила сестру.

— Не можна мати все й одразу. — Вона починала втомлюватися від розмови.

— Але можна принаймні рухатися в правильному напрямку.

— Ти взагалі сама знаєш, що тобі треба?

Рута відповіла не відразу.

Вона міркувала про це вже, мабуть, півтора року. Не про те, ким мріє стати, а радше про те, як визначитися. Як людина — тобто людина, яка зрештою досягає успіху, — знаходить власне покликання? Випадково наштовхується? Обирає свідомо? Вичікує, коли покликання впаде їй на голову? Рута спостерігала за дорослими, подумки длубалася в їхніх біографіях, намагаючись зрозуміти, як вони стали тими, ким стали, і зрештою прийшла до не надто втішного висновку: майже ніхто не робив це усвідомлено. Ніхто не робив це розумно. Більшість, кого вона знала, а також ті, про кого могла розпитати, просто рухалися навмання, хапалися за все, що траплялося, наче якісь одноклітинні, аж поки не прилипали до того, що забезпечувало нормальний заробіток. Рута визнавала: життя — це не точна наука, проте усвідомлення того, що основою для більшості відомих їй успішних кар’єр слугує щось на кшталт броунівського руху, бентежило. Це здавалося неправильним.

Тож Рута не знала, що робити зі своїм життям. Знала лише, чого вона точно не хоче: здобути фах лікарки чи юристки, пустити корені й безповоротно загрузнути в житті, ритм якого залежить від робочого графіка з дев’ятої до шостої. Вона любила книжки, відчувала, що вміє писати, сподівалася, що за умови постійної роботи над собою зможе писати ще краще. І їй це подобалося. Справді.

— Я могла б жити в Києві, підробляти моделлю й писати. — Вона водночас і нітилася, і промовляла так, ніби щосили намагалася вразити сестру; останнє викликало відразу до самої себе. — Ну, пробувати писати… Я не хочу в універ.

Інді вирішила поцікавитися, чи сестра аж така впевнена, що їй вдасться писати так, щоб гонорарів вистачало на життя, проте останньої миті пом’якшила запитання:

— Ти віриш, що так само хотітимеш писати через п’ять років? А через десять? Бо з модельного бізнесу тебе врешті-решт попруть, і тоді ти… — Інді замовкла.

— Залишуся ні з чим, — Рута скорчила презирливу гримасу.

— Добре, добре, я знову як батько. — Старша сестра, неначе захищаючись, виставила перед собою долоню. — Рут, не все, що він говорить, є за замовчуванням неправильним. Сама подумай.

— Я не знаю, що робити.

— Їдь до Києва, вступай на філфак. Чи до Львова на журналістику. Яка різниця? Облишити все й почати писати зможеш завжди.

Рута енергійно замотала головою.

— Це неправильно, Інді! Є різниця. — Вона помовчала, прикусивши губу. — Не знаю, як тобі пояснити…

Це ніби визнати поразку, навіть не спробувавши поборотися. Із притаманною підлітковому максималізму нетерпимістю до недоліків інших Рута переконала себе, що лікарі та філологи — це боягузи. Ті, хто вже відступив. Хто вибрав запасний план, навіть не намагаючись утілити в життя найважливішого. Дівчина розуміла, що її шанси стати письменницею нікчемні, проте не могла про них не думати, бо вбила собі в голову, нібито письменник за визначенням не боягуз, адже ніхто й ніколи не відступає в письменництво. Ніхто не береться писати, бо не вдалося вивчитись на економіста чи юриста, лише навпаки. Такі наївні та пафосні думки, вочевидь, не мали нічого спільного з реальністю, та все ж властиве сімнадцятирічним хибне відчуття дорослості підказувало Руті, що письменник — це той, хто знає, чого хоче, і передусім відчуває емоційний зв’язок із тим, що робить. Вона й на мить не замислювалася, що може помилятися, і була переконана, що прагне не так слави чи визнання, як отієї непохитної певності у правильності обраного шляху, яка, на її погляд, властива тільки письменникам.

— Я не хочу, щоб хтось за мене вирішував, що є правильним, а що ні, — тоном, який не припускав заперечень, промовила дівчина. — І не хочу просто займатися чимось. Я хочу кожної миті усвідомлювати, що це моє, ось це воно — саме те, що мені потрібно.

Інді не озвалася жодним словом.

Насправді в той момент сестри думали про одне й те саме. Немовби танцювали довкола одного вогнища. Інді згадувала мрію стати ілюстраторкою чи модельєркою, про яку, як і Рута, майже нікому не говорила. У пам’яті зринула осінь 2014-го, коли вони з Рутою та мамою поїхали на Форум видавців до Львова. Інді натрапила там на один із перших українських коміксів за мотивами повісті Франка «Герой поневолі». Вона пригадала, як погортала його, а потім до вечора не могла позбутися думки «я б намалювала краще», хоча глибоко в душі знала, що ніколи не наважилася б на щось подібне. Інді не вміла відрізняти невдачі від катастроф, і це було її найбільшою проблемою — страх не сподобатися, наразитися на глибоке неприйняття. Вона навіть художню школу покинула, бо її картину, на малювання якої пішов місяць, не взяли на якийсь обласний конкурс. Ближче до закінчення десятого класу Індія непомітно для самої себе погодилася піти шляхом найменшого опору й почала робити все, як підказувала мати. Аміна зраділа та з іще більшим ентузіазмом узялася ліпити з доньки те, що їй хотілося. Зрештою всі залишилися задоволеними. Ну майже. Чи подобалося Індії життя, яке на неї чекає? Вона знала, що воно буде зручним. Комфортним. Утім, коли дивилася на сестру й немовби бачила довкола її обличчя вінець м’якого світла, того світла, яке ще зовсім недавно горіло в її очах також, Інді жалкувала, що добровільно ступила крок назустріч світові невдах, тих, хто повірив у теревені про запасний план і прогнувся, навіть не спробувавши погнатися за мрією. Інді раділа за сестру й водночас відчувала тиху заздрість, розуміючи, що її власне світло безповоротно згасло.

Неначе почувши її думки, Рута ніяково пробелькотала:

— Я не хотіла тебе образити…

Інді стомлено всміхнулася.

— Усе гаразд, мала. Ти молодець. Пиши ЗНО, забирай атестат, а там розберемося.

I feel a little lost,

A little strange today.

Iron Maiden, «Different World», 2006[9]

7

Неділю Рута провела з Ларою (разом з одногрупниками Боді вони смажили шашлики на задньому подвір’ї будинку в Колоденці), проте додому повернулася до сутінків. Кілька разів протягом пообіддя спогади — несправжні, фальшиві спогади, — наче іскристі уламки скла, спалахували перед очима. Тоді дівчині здавалося, ніби вона вже була тут, бачила саме цих людей, саме в цьому місці, та, на щастя, це швидко минало.

Упродовж наступного тижня Рута лише раз виходила до Лари. З одного боку, не хотіла дратувати батьків, з іншого — відчувала потребу зосередитися на ЗНО, бо до першого екзамену залишалося зовсім мало. Лара був не проти спілкування телефоном — довгі розмови його не напружували, а ось Вайбер чомусь не любив. У Рути все було з точністю до навпаки. Телефонна розмова передбачала комунікацію без жестів і міміки, і дівчину це дуже обтяжувало. Рута боялася, що може ненароком образити Лару або ж видатися йому занадто нудною, а тому майже завжди обривала розмову за лічені хвилини після її початку. Цікаво, що з Інді вона також майже не зв’язувалась: у сестри був розпал сесії, і Рута остерігалась її зайвий раз турбувати. Напевно, вперше після переїзду Індії до Тернополя сестри не контактували впродовж кількох днів.

Зате по обіді у п’ятницю, 17 травня, від Інді надійшло телеграм-повідомлення: «Будь увечері на зв’язку. Хочу з тобою поговорити. Це важливо». Рута ще була в школі. Спочатку занепокоїлася, настрочила відповідь, але надіслати не встигла — внизу під повідомленням сестри вигулькнув усміхнений смайлик.

Рута весь вечір просиділа, неначе на голках. О дев’ятій сіло сонце, і на місто впали сутінки. За годину над будинками повисли тиша та пітьма, а Інді все не озивалася. Рута розсердилась, налаштувалася сама набирати сестру, і тоді телефон нарешті ожив, сповіщаючи про відеовиклик.

Дівчина натиснула «Відповісти», і на екрані з’явилась Інді. Сестра була в гуртожитку. Найперше, що впало в очі, — усмішка на все обличчя. В очах Інді стрибали іскорки, так мовби вона поривалася розсміятись і щосили стримувалася. Їй точно кортіло чимось поділитися. Рута вичікувально вигнула брову. Сестра витримала паузу й тільки потім захоплено випалила:

— Якщо мені поставлять автоматом патоморфологію, ми приїдемо двадцятого. — Вона закусила губу, намагаючись не сміятися.

Рута скинула й другу брову також.

— Ми?

— Ілля мені освідчився!

Ілля Ісаєв навчався на четвертому курсі стоматологічного факультету ТДМУ. Інді познайомилася з ним у маршрутці дорогою додому в травні 2017-го — хлопець, як і вона, був із Рівного. На літніх канікулах вони почали зустрічатись і відтоді не розлучалися. Рута вперше побачила Іллю в грудні того самого року й одразу прозвала хлопця Очкастим Мачо. Ніяким мачо, звісно, він не був, радше навпаки — височенний, в окулярах, страшенно худий. І дуже тихий. За кілька днів до Нового року Ілля приходив до них додому, типу, знайомитися з батьками, і Рута почула його голос лише наприкінці вечора, коли хлопець майже нечутно подякував Аміні за вечерю. Після того вона цілий тиждень кепкувала із сестри — мовляв, її новий хлопець виявився таким мовчазним, що під час вечері його доводилося постійно штурхати, просто щоби переконатися, що він при свідомості. Насправді ж про характер Іллі Рута знала здебільшого зі слів сестри — розважливий, вихований, розумний. І отепер, після двох років стосунків, Очкастий Мачо запропонував Інді стати його дружиною.

Рута ледь не випустила смартфон із рук.

— Жартуєш?

— Ні! Просто на парах!

Рута уявила, як незграбний Ілля із маслакуватими руками та гострим борлаком опускається на коліно перед її сестрою на очах у цілого потоку й пересилила бажання скривитися.

— Як?

— Ну, не зовсім на парах. — Інді аж розпирало. — Ти ж пам’ятаєш, я маю доступ до ксерокса в деканаті, ну й Ілля іноді просить мене зробити якісь копії. Нечасто, але просить. Сьогодні після першої пари він знайшов мене, дав папку з якимись паперами та попросив їх відксерити. Додав, що перед четвертою парою все забере. Я звільнилася лише після третьої пари, прийшла до деканату й почала ксерити. Там із десяток аркушів було, якісь матеріали з терапевтичної стоматології, питання на екзамен, щось іще, а насамкінець — ну, останній аркуш, — на ньому був комікс.

Рута подумала, що почула щось не те, і перепитала:

— Комікс?

— Так! — Інді засміялася, наче від лоскоту. — Намальований від руки комікс! Аркуш було поділено на чотири частини. На першому малюнку — приміщення, на стіні якого написано «Деканат», а в кутку біля ксерокса стоїть дівчина, типу, щось ксерить. Друга картинка — до деканату заходить високий хлопець. На третій картинці він стає перед дівчиною на коліно та простягає їй долоню. На долоні — коробочка з каблучкою, а над головою висить хмарка із запитанням: «Станеш моєю дружиною?». Потім, на четвертому малюнку, дівчина нахиляється до хлопця, і над нею теж хмарка, але порожня. А внизу під усім цим — дрібний підпис: «Інді, будь ласка, впиши свою відповідь».

Початковий скепсис потроху влягався, і Рута вигнула брови. Це було дивно. І круто водночас. Вона ніколи б не подумала, що Очкастий Мачо на таке здатен.

Інді захоплено продовжила:

— Я схопилася за ручку, нашкрябала «ТАК», вискочила з деканату, а він на мене чекає під дверима. З каблучкою!

Сестра розчепірила перед камерою пальці лівої руки та похвалилася перснем із білого золота з крихітним камінчиком на безіменному пальці.

— Це… — почала Рута.

— Діамант, — Інді сяйнула зубами на весь екран.

— Воу. — Рута якийсь час німувала, а тоді почухала пальцем кінчик носа. — І що, ви тепер, типу, одружитеся?

Дурне запитання. Інді закотила очі.

— Так, Рут, люди після заручин зазвичай одружуються. — Її усмішка раптом пригасла. — Ти не рада за мене?

Рута мотнула головою.

— Рада, звісно, просто…

Її очі залишалися серйозними. Між бровами Індії з’явилася неглибока складка.

— Просто що? Ти маєш щось проти?

Рута замахала головою ще дужче.

— Ні, ні! Я не про те. Просто ви тепер будете разом, ти й Ілля, і це круто, він хороший, і я впевнена, що вам буде добре вдвох, але… ти моя сестра. Ми з тобою разом відтоді, як я народилася. І мені чомусь здавалося, що так буде завжди. Типу, сестри Статник проти решти світу. — Губи склалися в сумну усмішку. — Знаю, це звучить тупо й пафосно, не ображайся, будь ласка! Просто… ну, в тебе буде сім’я, а я ніби як сама по собі залишаюся. І це трохи незвично. Мені треба трохи часу, щоб… усвідомити все це. Розумієш?

— Ну Рут…

Відчувши щире засмучення Індії, дівчина швидко опанувала себе.

— Забий! — опустила погляд. — Я дурню зморозила. Я справді рада! — Потім знову прикипіла до екрана: — Ти вже повідомила батькам?

Інді зморщила носа. Вогники, що наново спалахнули в очах, виявилися значно менш яскравими.

— Ще ні. І ти не говори.

— Не скажу. Але двадцяте — наступний понеділок. — Рута порахувала в голові. — Блін, це вже за три дні.

— Знаю. Але думаю розповісти, як приїду. Типу, поговорю спочатку з мамою, а потім… Побачимо, коротше. Мені здається, так буде краще. Чи як?

Рута знизала плечима.

Якусь хвилину панувала тиша, потім Інді поцікавилася:

— Як твій Лара?

Рута махнула рукою.

— Майже не зустрічаємось. У нього сесія, я готуюся до екзаменів, ну й батьків не хочу дратувати зайвий раз.

Знову запала ніякова мовчанка. Рута змінила позу — крісло під нею скрипнуло, сколихнувши тишу, — але так нічого й не сказала. Розмова провисала. Інді не ображалась, однак відверто сподівалася на трохи іншу реакцію. Виждавши кілька секунд, вона озвалась, аби тільки не мовчати:

— Чим займаєшся?

— З тобою говорю.

Інді пирхнула.

— Мала, не біси.

Рута награно зітхнула.

— Ось, — покрутила смартфоном, — закинула ноги на підвіконня й дивлюся на зорі.

Насправді зірок вона розгледіти не могла. Сонце зайшло понад годину тому, проте небо все ще було надто світлим.

Наблизивши обличчя до екрана, Інді спробувала зловити притуманений погляд сестри. Зображення було чітким, їй навіть здалося, що вона бачить власне відображення в зіницях Рути, хоча погляд сестри линув повз екран, тягнувся кудись далі. На коротку мить Інді відчула шпильку роздратування, але потім у голові враз усе перевернулося й вона збагнула, як почувається її сестра. Дівчина підвелася, розчахнула вікно, відсунула вбік ноутбук однієї зі співмешканок і, склавши ноги лотосом, умостилася просто на столі.

— Я тепер теж дивлюся на зорі, — повідомила Руті. Та мляво всміхнулась у відповідь. Тоді Інді додала: — А пам’ятаєш, як ми перейменовували сузір’я?

Ще коли Рута була зовсім маленькою, Григір літніми вечорами часом вибирався з доньками на прогулянку. Як правило, вони йшли до парку біля Палацу дітей та молоді, й там, якщо вечір був безхмарний, сідали на траві, чекали, доки стемніє, після чого батько показував і називав донькам сузір’я. Переважно, звісно, пояснював Індії — Рута, ще надто мала, нічого не розрізняла в темному небі, та обом дівчатам було цікаво. Так, що ще довго після того, як такі прогулянки припинилися, вони сідали вечорами на підвіконня, на яке Рута зараз заклала ноги, й вишукували візерунки в розсипі зірок над притихлим містом. До того часу Інді встигла забути все, що чула від батька, тож сестри вибирали скупчення зір, яке їм подобалося, вирішували, на що воно схоже, та придумували йому нову назву. Замість Оріона, Кассіопеї, Великої Ведмедиці на їхньому небі були М’ясорубка, Тарган, Квітковий Горщик і Маленький Підсвічник.

Рутин погляд ледь змістився та сфокусувався на екрані.

— Це так давно було. — Вона глибоко вдихнула. — Я вже й не пригадаю, коли ми востаннє разом дивилися на зорі.

— Ага. — Інді звідкілясь видобула пакунок із солоними крекерами. Розірвала його й закинула кілька до рота.

— Ти чим там хрумтиш?

— Крекери.

— Я теж хочу, — набурмосилась Рута.

— Перетопчешся.

Також збагнувши, що неправильно повелася з сестрою, Рута тихо сказала:

— Пробач за те, як я зреагувала. Я рада за вас. Чесно-чесно.

Інді махнула рукою, мовляв, пусте.

— Я сама винна. Не треба було все так одразу вивалювати.

Рута вирішила змінити тему:

— Щось читаєш зараз?

Вона не забула, що в сестри сесія, але воліла перемкнутися на щось знайоме й не таке дражливе, а книжки за останні роки стали однією з найулюбленіших тем.

Інді картинно застогнала.

— Підручник із фармакології.

— Бідося.

— Перед сесією встигла закінчити Ремарка.

Перед тим Інді проковтнула Стейнбека, а до нього — Фолкнера, тож Рута з погано прихованими нотками занудства в голосі бовкнула:

— Геть звихнулася на класиках.

— Ти це говориш таким тоном, ніби я підсіла на героїн, — відрізала Інді. — Що в цьому поганого?

— Нічого. Вони пишуть про світ, яким він був сто років тому. Про проблеми, яких уже давно немає.

— Вони пишуть про проблеми, які актуальні завжди. — Інді не поділяла Рутине захоплення сучасною літературою. — На те вони й класики. Ось, наприклад, Фіцджеральд…

Рута, кривляючись, перебила її:

— Ось, наприклад, Фіцджеральд! Ти як знала: я майже домучила збірку «Прощення гріхів». Ти ж читала? — Рута дочекалася, коли сестра кивне, і продовжила: — Не пам’ятаю назви оповідання: там дівчина їде з навчання, їй усе не подобається, вона думає про те, як це тупо — вчитися, стільки зусиль, а навіщо воно, в голові перебирає хлопців зі свого містечка, мріє, як вийде заміж і народить купу дітей. І все, кінець оповідання. Це, по-твоєму, актуальні проблеми? Це має мені подобатися? Блін, та це тупо. Ту-у-у-по! Я взагалі не розумію, як таке можна читати?

Інді зігнорувала очевидний тролінг.

— Не суди про Фіцджеральда за одним оповіданням.

— Ну та, — розходилася Рута, — він увесь такий! Поки добивала збірку, разів із двадцять подумала, що застрелилася б, якби жила в той час. І застрелила б перед тим кількох чоловіків.

Інді парирувала:

— Ті, кого читаєш ти, не кращі. Пласкі та вульгарні. Ти не розумієш, як люди читають Фіцджеральда, а я не розумію, як люди, що читають сучасну літературу, не впадають у кому від нудьги!

— Ти серйозно? — Рута вдала, що обурилася. — Джонатан Франзен плаский? Ханья Янагіхара вульгарна? Покайся, інакше я з тобою тиждень не розмовлятиму!

Інді показала сестрі язика.

— Вони однаково нудні. Як на когось із них можна рівнятися?

— Говориш, як батько, — пирхнула Рута. — Наче рівнятися можна лише на тих, хто вже помер.

Суперечка була непринциповою, тож Інді не відповіла. Якийсь час вона тільки хрумкала крекерами. Згодом її сестра, зітхнувши, промовила:

— Мені не вистачає тебе.

Інді припинила жувати.

— Мені теж, насправді.

— А як же Ілля? — зіронізувала Рута.

— Ти плутаєш зовсім різне, — розважливо відповіла Індія. — Ілля хороший, але це інакше. Ти ж сама сказала: ми з тобою разом відтоді, як ти народилася. Ти й надалі моя сестра, і де б я не жила, що б я не робила, це не зміниться. Ми разом.

На Рутине обличчя повернувся задумливо-меланхолійний вираз.

— Знаєш, — озвалась вона, — я колись мріяла бути як ти. — Помітивши, як кутики губ Індії смикнулися вгору, дівчина задерикувато випалила: — Чого ржеш? Я серйозно. Ти так багато часу зі мною проводила, ти могла на рівних говорити з батьком. І ти гарно вчилася. Десь у шостому класі, надивившись на тебе, я пробувала малювати комікси, проте щоразу, бачачи результат, рвала малюнок на дрібні клапті й викидала. Я навіть читати почала через тебе. Бляха, та в «Маленькому принцові» стільки сторінок немає, скільки разів я над ним засинала, але зрештою дочитала. Ніфіга не в’їхала, але таки дочитала. Бо страшенно хотіла бути як ти.

— Але тепер уже не хочеш, — із сумною усмішкою на півобличчя проказала Інді.

— Річ не в тім. Не в тобі, розумієш? Просто… — Рута насупилася, добираючи слова, — я не прагну того, чого прагнеш ти. Пам’ятаєш, у десятому класі ти малювала круті моделі одягу? В тебе ще альбом з ескізами був. Ти так серйозно до того ставилася. Скільки мені тоді було? Дванадцять? Тринадцять? І це мене реально вразило. Твоє ставлення. Мені здавалося, ти мрієш про це, ну, про те, щоб шити крутий одяг, і мені теж забаглося мріяти. Я не уявляла про що й навіть не припускала, що це буде пов’язано з книжками, але мусила бути як ти, бо ти прагнула більшого, чогось такого, що я на той час вважала абсолютно недосяжним. — Інді подалася назад, однак Рута того не помічала. — Річ не в тому, що я не хочу бути як ти, ти крута, і я рада за тебе. Просто я не хочу дотягти до двадцяти п’яти лише для того, щоб усвідомити, що з кожним днем стаю дедалі менше схожою на ту жінку, якою мріяла стати, коли мені було п’ятнадцять, і… і… вже нічого не можу із цим удіяти. Я страшенно боюся цього: повертаєш не туди, обираєш не те, потім намагаєшся цьому відповідати й зрештою перестаєш бути собою. А коли спохоплюєшся, то розумієш, що вже зовсім, зовсім пізно.

— Знаєш що? — вигнула брову Інді.

— Що?

— Ти перечитала сучасної літератури.

— Та ну тебе…

Попри те що в голові гніздилися не дуже радісні думки, Рута начепила на обличчя банальну усмішку. Вони віддалялись, і ні вона, ні Індія не могли нічого із цим зробити. Їхні виняткові спорідненість і близькість зумовлювала, напевно, ідеальна різниця у віці: не дуже велика, через що Індії було цікаво з Рутою, й не мала, завдяки чому сестри не перетворилися на суперниць. Інді тішило, що поряд завжди була союзниця, яка її обожнює. Рута ж була рада йти всюди, куди тільки старша сестра її брала. З віком ця різниця відігравала дедалі меншу роль. Вони дорослішали, обростали знайомствами та — як наслідок — відступали щодалі одна від одної.

У грудях знову сколихнулося бажання змінити тему.

— На коли плануєте весілля?

— Ми ще не думали.

— А житимете де?

Батько Іллі, Георгій Ісаєв, був власником приватної стоматологічної клініки в Рівному, тож із квартирою проблем не мало виникнути. Рута цікавилася містом.

— Спочатку треба довчитися. І мені, й Іллі. Потім вирішимо, але я хочу залишитися в Рівному. Нікуди не їхатиму.

— І ти йому готуватимеш? — підкинула підступне запитання Рута.

— Так.

— Справді?

— Ну-у-у… — Інді витягнула губи й лукаво всміхнулася. Вона ненавиділа куховарити.

— Чекай, — Рута звела брови, — він узагалі знає, що ти навіть у найкращий свій день на кухні можеш воду спалити?

Інді захихотіла.

— Ще дізнається.

Смартфон нагрівся, долоня під ним спітніла, і Рута переклала його в іншу руку.

— Але серйозно, Інді: що ти в ньому знайшла? Я не кажу, що Ілля поганий, але він же… він…

Інді сховала легковажну усмішку — її обличчя набуло якогось відстороненого вигляду. Рута налаштувалася на довжелезний шмаркато-патетичний монолог, однак сестра обмежилась однією фразою:

— Поруч із ним усе ніби яскравішає.

Рута аж зубами клацнула, збагнувши, як це відрізняється від її досвіду: коли вона з Ларою, усе довкола немовби тьмяніє. Сяє лише він. Решта світу здається намальованою сірим кольором.

Інді правила далі:

— Ілля мав можливість поїхати цього літа на практику до Вроцлава. На два місяці. Він відмовився, бо захотів залишитися зі мною. — Вона помовчала. — Важить не те, що тобі дають, а те, чим заради тебе поступаються.

Рута прокрутила останні слова в голові, неначе в записі: важить не те, що тобі дають, а те, чим заради тебе поступаються.

— Це чиї слова?

— По-моєму, Руїса Сафона.

— Я так і думала.

Вони ще трохи погомоніли. Зрештою Рута сказала, що їй уже час спати, ще раз привітала сестру та попрощалася. Завалившись на ліжко, вона якийсь час осмислювала розмову, намагалася спрогнозувати, як зміняться її стосунки з Індією, а потім, незважаючи на те що голову розпирало від думок, на диво швидко поринула у переплетіння яскравих сновидінь. Їй снилися прогулянки вечірнім парком і небо, всіяне сузір’ями, назви яких відомі лише сестрам Статник.

То була остання нормальна розмова з Індією і, попри попервах неоднозначну реакцію, остання приємна новина перед тим, як усе полетіло шкереберть.

8

Увесь той тиждень містом прокочувалися хвилі нетипової для травня виснажливої спеки. У суботу Рівне взагалі немовби накрило прозорим ковпаком: на небі жодної хмаринки, нерухоме повітря повільно спікалося під сонячними променями, трансформуючись у заледве придатне до дихання тягуче желе. У ніч на неділю, 19-те, температура не опускалася нижче за двадцять чотири градуси, і Рута крутилася без сну майже до ранку.

Їй було погано. Ну тобто реально фізично погано, а до світанку погіршало так, що Рута мусила визнати: з нею щось не гаразд. За останні кілька днів вона зовсім вибилася зі сну: вночі не могла склепити очей, а протягом дня боролася з невідступною сонливістю. Того недільного ранку дівчина остаточно впевнилася, що з її організмом відбувається щось дуже недобре, тож немає сенсу виправдовувати свій стан нервозністю перед ЗНО чи немилосердною задухою.

Невдовзі по шостій дівчина закуняла. Дрімала недовго — прокинулася десь за годину, — після чого її ледь не знудило просто на ліжко. Нутрощі норовили викрутитися навиворіт. Рута підхопилась і помчала до ванної. Гарячий вміст шлунка хлюпав просто під горлом, а низ живота роздувся та обважнів — так, наче в кишківник заштовхали комплект більярдних куль. Схилившись над умивальником, Рута віддихалася та зрештою погамувала нудоту, проте обличчя залишалося зеленим, а долоні та шия — липкими від холодного поту. І ще груди — вони чомусь стали гіперчутливими до дотиків. Такими, що навіть легеньке тертя об одяг завдавало пекучого болю, і тому зараз Руті здавалося, ніби на ній скафандр для виходу у відкритий космос, а не нічна сорочка.

За сніданком, зауваживши незвичну блідість доньки, Аміна почала допитуватися, проте дівчина відмахнулася, буркнувши, що все це через спеку.

Першу половину дня Рута проспала, потім замість готуватися до екзаменів просто валялась на ліжку й тупилася в стелю. Ближче до вечора таки спробувала щось почитати, та не змогла зосередитися. Слова неначе ворушилися перед очима, і, промучившись чверть години, дівчина відклала книжку.

Лише після вечері (для заспокоєння Аміни вона впихнула в себе кілька млинців) Рута наважилася зосередитись на тому, що хвилювало її більше навіть за екзамени й погане самопочуття. Знову простягшись на ліжку, вона відкрила на смартфоні календар, на пальцях перерахувала дні й до болю закусила губу.

Уже майже тиждень.

Бляха.

Звісно, це й справді могло бути через нерви та спеку, але… Дівчина взялася терти лоба, немовби стираючи в такий спосіб із пам’яті якісь спогади… Груди боліли другий тиждень, і це абсолютно точно було не нормально.

Вона вирішила, що мусить зателефонувати та поговорити з Індією.

Перед тим Рута подалася на кухню й узяла яблуко. Їсти не збиралася, просто хотіла дізнатися, де батьки, і, повертаючись, краєм ока зазирнула до інших кімнат. Григір читав під навстіж розчиненим вікном у спальні, Аміна дивилася телевізор у залі. Зачинившись у своїй кімнаті, Рута відклала яблуко, під’єднала до смартфона навушники та викликала через Вайбер сестру.

— Привіт! — кругле обличчя Інді сяйнуло широкою усмішкою.

Упродовж кількох наступних секунд зображення пливло та підвисало — Інді кудись переставляла ноутбук. Рута почекала, поки сестра вмоститься, і лише після того приглушено почала:

— Привіт. Як справи?

Інді була в гуртожитку. Рута чула голоси її співмешканок, десь негучно грала музика.

— Викладачка з фармакології вирішила, що нікому не ставитиме автомат, тому я ще на тиждень затримуюся в Тернополі. А так усе чудово.

— А, ну ок.

Рута ледве ворушила язиком, й Інді насторожилася.

— Ти чого так шепчеш?

Рута промовисто повела очима на двері своєї кімнати, потім поглянула на сестру.

— Є розмова.

Інді кивнула. Безтурботний вираз злетів з її лиця. Вона шикнула на подруг, загребла зі столу навушники, вставила їх у вуха та під’єднала дріт до ноута.

— Кажи.

На Рутиному обличчі майнула стурбована усмішка.

— Зі мною щось не так.

— Що саме?

— Із животом.

Дівчина інстинктивно поклала долоню на нижню частину живота.

— Що конкретно?

— Не знаю… Важкість унизу. Болить, коли сиджу. Коли ходжу, майже не відчуваю, але сидячи — завжди. І щодня гіршає. І апетиту зовсім немає. І щоранку нудить…

Сестрині брови зійшлися на переніссі.

— Здуття?

— Так, — покивала Рута. — Постійно. Хоч я майже нічого не їм. Не можу дивитися на їжу.

— Мала, — Інді повільно підняла та опустила плечі, — я не поставлю діагноз по Вайберу. Я взагалі ще не лікар.

Попри зауваження, подруги Індії не затихали, і розмова із сестрою тривала на тлі їхнього нерозбірливого гомону. Збагнувши, що обрала не найкращий час, Рута відвела розчарований погляд від екрана, якусь хвилину понуро тупилась у свої пальці, а тоді нарешті зважилася:

— У мене затримка.

Інді посерйознішала.

— Скільки?

— Ну, вже десь тиждень. Трохи більше як тиждень.

— Це не страшно, — замислено протягнула сестра. — Тобто тиждень — ще не страшно.

Рута подумала: це тобі не страшно, проте вголос вирішила цього не говорити. Якось нечемно й недоречно.

— Але…

— Що?

— Ця важкість…

— Що крім неї? Яке загальне самопочуття?

— Втомлена, — ніби на підтвердження Рута зітхнула. — Постійно спати хочу. Такого ще не було. Таке враження, наче я досі відходжу від тієї п’янки. Третій тиждень уже…

— Може, ти вагітна?

Рута чмихнула.

— Чого пирхаєш? — Інді говорила напівжартома, навіть спробувала всміхнутися, але голос чомусь прозвучав неспокійно. — Симптоми збігаються.

Рута мотнула головою:

— Припини. Мені реально хріново.

— Ти подумай: твій Лара часом не того… не перестарався?

— Я не спала з ним, — сердито обірвала її Рута.

— А цей… баскетболіст?

— Костя?

— Ага.

Наприкінці минулого та якийсь час на початку цього року Рута зустрічалася з Костею Луциком на прізвисько Костелло, старшим братом Тоні Луцик із паралельного 11-Б. Стосунки з Луциком — першокурсником у КПІ — були спорадичними (і це ще м’яко кажучи). Інді пам’ятала його баскетболістом, бо в той час, коли вона ще вчилася в школі, Костя виступав за шкільну команду. Новий рік Рута й Костелло святкували в одній компанії — Руті якимось дивом вдалося переконати батьків її відпустити, — втім подробиць Інді не знала. Не те щоб їй було нецікаво, просто вона зазвичай не порушувала таких тем першою. І в цьому полягала важлива різниця між сестрами: Рута з легкістю спілкувалася про секс, стосунки та все з ними пов’язане, натомість у Інді до знайомства з Іллею серйозних взаємин не було взагалі, а якщо й були якісь, то вона уникала згадок про них.

— Я вже не пам’ятаю, коли востаннє його бачила, — зморщила носа Рута. — Ще зима була.

Дівчина відшила Луцика на початку весни після того, як хлопець улаштував їй огидну сцену, дізнавшись, що та погодилася зніматись для «Obsessive».

— Тоді це може бути що завгодно — від гастриту та захворювання нирок до проблем зі сфери гінекології. Якщо ти впевнена, що не залетіла, — Інді ще раз пересмикнула плечима, — ну, почекай із тиждень, а потім обов’язково йди до гінеколога.

Рутин погляд розфокусувався, вона майже на хвилину поринула в себе. Гастрит? Захворювання нирок? Яка дурня! Інді помітила, що сестра випала з розмови, й помахала рукою перед камерою:

— Мала, ти тут?

Рута почула по той бік екрана чийсь дурнуватий, але такий щирий сміх, спрямувала на сестру порожній погляд і пробелькотіла:

— Інді, мені хтось телефонує. Перенаберу пізніше, ок?

Якась нотка в її голосі насторожила Індію, та вона не стала нічого з’ясовувати й кивнула:

— Окей.

Зв’язок обірвався. Рута опустила руки й завмерла, втупившись у темний екран. Ясна річ, ніхто їй не телефонував. Затиснувши похололими долонями телефон, вона прокручувала в голові останні фрази, якими обмінялась із сестрою.

(чого пирхаєш? симптоми збігаються)

(припини)

(твій Лара часом не перестарався?)

(я не спала з ним)

Так і є. Вона з ним не спала, а проте… У пам’яті сплив інший діалог. Вона щойно прокинулася в будинку Лари, вдяглася, спустилася на перший поверх і…

(чого либишся?)

(ти сміялася вночі)

(справді?)

(я ледь у штани не наклав)

Тиша була така, аж у вухах дзвеніло. Рута нервово кусала задирку над нігтем. Як він дізнався про сміх, якщо не спав із нею? Навряд чи вона реготала так голосно, що було чутно крізь стіни. Що тоді? Просто проходив повз уночі? Дурниці. Але якщо Лара таки провів із нею ніч, то чому втік з ліжка вранці? Чому не залишився? І чому нічого не розповів про…

Про що?

Рута сповзла з ліжка та підступила до вікна. Сонце висіло просто навпроти неї, й густе передвечірнє світло заливало розтопленим золотом вікна багатоповерхівки. Під будівлею темніли калюжі конденсату з кондиціонерів — денна спека ще не відступила. Далеко за Устею щось горіло: небо свердлував стовп чорного диму. Десь лунала поліцейська сирена. Рута переминалася з ноги на ногу, відчуваючи, як у темних глибинах розуму прокльовується холодна та слизька здогадка. За ту хвилину, поки вона дивилася на дим, підозра розрослася, пустила корені в легенях і намертво засіла в мозку.

Чорт забирай, чому Лара нічого їй не розповів?

Рута витягла з шухляди гаманець, після чого як була, в домашніх шортах і футболці, прожогом вискочила з квартири. Аміна спробувала її завернути, та дівчина вдала, ніби не почула. Не чекаючи на ліфт, Рута спустилася сходами на перший поверх і вилетіла на вулицю.

Важке від вологи повітря липнуло до шкіри. На верхній губі, скронях і під пахвами миттєво виступили краплі поту. Рута роззирнулася. Найближча аптека розташовувалася за півтори сотні метрів на першому поверсі сусідньої чотирнадцятиповерхівки, затиснута між книгарнею та піцерією «Челентано». Рута рушила до неї, але, проминувши два під’їзди, різко спинилася. Це надто близько, хтось може впізнати її або почути, що вона куплятиме, а потім переказати батькам. Секунду повагавшись, дівчина розвернулася та попрямувала в інший бік.

Почали збиратися хмари.

Пройшовши під аркою, Рута вибралася на Грушевського та за лічені хвилини дісталася Т-подібного перехрестя з бульваром Хмельницького. Не дочекавшись зеленого сигналу, перебігла на правий бік вулиці та швидко відшукала одноповерхову будівлю поодаль від дороги, на розі якої притулилася старезна аптека, що стояла там ще з радянського часу.

Рута прослизнула досередини й полегшено видихнула, зрозумівши, що в наповненому запорошеним світлом душному холі клієнтів, крім неї, немає. Привітавшись із причмеленою від спеки літньою фармацевткою, дівчина здушеним голосом попросила тест на вагітність. Аптекарка запитала, який їй, побачила розгубленість (мало не переляк) на Рутиному лиці та, співчутливо усміхнувшись, запропонувала тест-смужку. Найдешевший. Пояснила, що його треба вмочити в сечу, тоді повідомила, що струменеві тести дещо зручніші, просто їх саме зараз немає, але перейматися не варто, бо точність у всіх однакова, незалежно від ціни. Дівчину заціпило так, що вона змогла лише кивнути: давайте смужку.

Коли Рута вийшла з аптеки, сонце сховалося за багатоповерхівками на західному боці Грушевського. Повітря досі тремтіло від спеки, проте Руту били дрижаки. Затиснувши в руці невелику коробочку з тестом, дівчина повільно попленталася назад, і якщо до аптеки вона ледь не бігла, то додому брела, наче по пояс у воді.

Опинившись у квартирі, Рута тінню промайнула коридором і зачинилась у своїй кімнаті. Серце вискакувало з грудей. Трохи заспокоївшись, вона обстежила пакування. «ULTRA® — ультрачутливий тест на вагітність». Потім прочитала інструкцію на звороті. Зібрати сечу в чисту посудину… опустити тестову смужку правильним боком приблизно на п’ятнадцять секунд… не перестаратися з чеканням… і через три хвилини на індикаторній поверхні має з’явитися результат: дві поперечні смужки — вона вагітна, одна — не вагітна.

Нічого складного… якщо не зважати на те, що її за цим можуть побачити батьки.

Дівчина покрутила головою, вишукуючи що-небудь, що могло б згодитися замість посудини. Попервах нічого путнього вигадати не вдавалося, Рута навіть зважувала думку, чи не взяти кавову чашку, але, розуміючи, що по неї спершу треба прокрастися на кухню, а потім пронести назад і непомітно вимити, відкинула її. Зрештою вирішила скористатися ковпачком від експрес-кондиціонера для волосся. Він був чистий, і його мало вистачити.

Сховавши ковпачок до кишені шортів і тримаючи в долоні телефон та коробочку з тестом, Рута застигла перед дверима.

Просто навпроти її кімнати розташовувалася спальня батьків. Григору достатньо буде підвести голову від книжки, щоб помітити, що донька несе щось у руці. Напевно, хвилину дівчина ловила ротом тишу, а тоді, роззирнувшись, схопила вільною рукою перше, що трапилося під руку. Книжку. Затуливши нею телефон і тест, затамувавши подих, вона вийшла з кімнати, прошмигнула до туалету та замкнулася зсередини.

Батько навіть не глянув у її бік.

Поклавши книжку під ноги, Рута розірвала пакування та покрутила в руках тест: біла смужка завдовжки сантиметрів десять і завширшки менше за сантиметр. На відстані трьох-чотирьох сантиметрів від нижнього краю проходить поперечна фіолетова лінія з приміткою, що далі цього рівня тест у сечу не опускати. Посередині — порожнє індикаторне поле.

Дівчина зняла шорти, тремтячими руками дістала ковпачок і, підвівшись над унітазом, наповнила його. Запустивши на смартфоні таймер, обережно поставила ковпачок на підлогу, вмочила в сечу тестову смужку та залишила її зануреною на п’ятнадцять секунд. Упоравшись, Рута поклала смужку на зливний бачок, а вміст ковпачка вихлюпнула в унітаз. Насамкінець обнулила таймер і, відвернувшись, стала чекати.

Це нагадувало очікування на результати екзамену, лише в тисячу разів гірше. Власне, відчуття здавалися гіршими за будь-що, знане Рутою до цього. Через хвилину та п’ять секунд вона не витримала й зиркнула на тест. Одна смужка вже проступила й чітко виднілась у верхній частині індикаторного поля. Внизу під нею поки що було порожньо.

Тремтіння рук стишилося, і Рута нарешті зауважила, що за книгу взяла із собою. Хлоя Бенджамін «Шукачі безсмертя». Вона досі не повернула її Анні Чорнай. Згадавши Якова Демидовича, дівчина підняла книжку з підлоги й тоскним поглядом утупилася в обкладинку. Коли вона знову кинула погляд на смартфон, на таймері добігала кінця четверта хвилина.

Рута зітхнула. Уже час. Вона відклала телефон, заплющила очі та навпомацки зняла тест із бачка. Потому ще півхвилини так і сиділа: не розплющуючи очей, тримаючи в лівій руці книжку, а правою — самими кінчиками пальців — стискаючи тест. Дівчина завмерла, неначе боялася, що світ довкола неї почне розвалюватися, а потім, глибоко вдихнувши, розплющила одне око й подивилася на смужку.

Наступної миті Рута відчула, як повітря безшумно витікає з легень. Під верхньою, дуже чіткою та рівною, з’явилася ще одна, бліда й ледь помітна, поперечна смужка. Дівчина розплющила друге око й упевнилася: смужок абсолютно точно було дві. Книга в її руці стала невагомою, а низ живота звело пекучими судомами.

Вона вагітна.

9

Вона вагітна. Рута не могла повірити: Лара скористався нею, поки вона спала. Сама думка про це була такою огидною та принизливою, що якийсь час, упершись лобом у книжку, дівчина гнала її геть. Рута спробувала зосередитися на тому, що тепер робити, але не змогла нічого вигадати. Збуджений мозок уперто підсовував у свідомість одну й ту саму карикатурну картинку: щойно дівчина заплющувала очі, відразу немовби бачила себе в дзеркалі — з велетенським опуклим животом.

Зрештою Рута вийшла з туалету. Безшумно ковзнувши до своєї кімнати, заховала коробочку з тестом углиб шухляди з білизною, вмостилася в узголів’ї ліжка та притисла ноги до грудей. Попри застояну духоту кімнати, нею тіпало, наче від холоду, і водночас спиною стікав піт. Руки тремтіли так, що боялася впустити телефон. Дівчина не стала активувати Вайбер — остерігалась, аби хтось поруч Індії ненароком не підслухав розмову, — натомість відкрила журнал викликів, знайшла номер сестри й зателефонувала.

Щойно Інді прийняла виклик, Рута випалила:

— Я вагітна.

І ледь задерши голову, втупилася невидющим поглядом у стелю. Їй здавалося, ніби ці два слова нікуди не зникають, не бажають розчинятися в повітрі й повільно, мов пушинки, кружляють над головою.

Сестра не перепитувала, чи Рута впевнена. Такими словами зазвичай не розкидаються.

— Як?

— Лара. Тієї ночі, коли я набухалася.

Кілька секунд Інді обмірковувала, як краще сформулювати наступне запитання. «Зробив це» звучало якось по-дурному, і зрештою, так і не дібравши делікатніших слів, вона швидко відкарбувала:

— Він зґвалтував тебе? Поки ти спала?

Рута заціпеніла. Зґвалтував — це слово, напевно, найвлучніше описувало те, що сталося в ніч із четвертого на п’яте травня, проте наразі вона не хотіла все аж так ускладнювати.

— Ні, — похитала головою дівчина, нібито намагалася струсити зі щоки комаху. — Ні. Ми просто обоє були п’яні, і тому я не пам’ятала. Тобто вважала, що до цього не дійшло.

— Ти зробила тест?

— Так. Смужку. — Рута раптом заторохтіла скоромовкою, розпачливо наповнюючи кімнату словами: — Ти щось знаєш про такі тести? Вони точні? Бо струменевого в аптеці не було, і я думаю, що, як смужковий недостатньо точний? І результат, типу, хибний? Ту другу смужку ледь видно, то, може, це помилка? Це ж може бути помилка, хіба ні?

Інді могла б розповісти, що принцип роботи будь-якого тесту на вагітність заснований на визначенні концентрації гормону ХГЛ, або хоріонічного гонадотропіну людини, в сечі, і що в абсолютній більшості випадків підвищена його концентрація безпомилково означає вагітність. Якщо вагітності немає, високий рівень ХГЛ може вказувати… ну, наприклад, на наявність злоякісної пухлини. Тобто якщо тест на вагітність показав дві смужки, значно краще все ж виявитися вагітною.

— На пакуванні повинно бути написано, але, Рут, вони всі достатньо точні. Пробач… — Інді зітхнула. — Ох, Рут…

Закусивши губу, Рута замотала головою. Тільки не треба… не треба жаліти її.

— Що мені робити?

Запала ніякова тиша.

— Для початку зателефонуй йому, — озвалась Інді.

— Ларі?

— Так.

— І що я скажу?

— Що ти, блін, залетіла!

Рута розгублено кліпнула. А потім? Що потім? Від того що вона зателефонує Ларі, ембріон не щезне з матки. Інді начебто прочитала її думки.

— Так, мала, не панікуй і не картайся. Це і його проблема також. Поговори з тим мудаком, нехай він теж бере участь, а тоді телефонуй мені — ми щось вигадаємо.

Забувши, що сестра не бачить її, Рута покивала.

— Скажи щось, — мовила Інді.

Не розтуляючи стиснутих губ, Рута мугикнула:

— Угу.

— Телефонуй йому. А потім вирішимо, що робити.

10

Лара прийняв виклик одразу:

— Привіт, сонце!

Не обтяжуючи себе відповіддю на привітання, Рута випалила:

— Я вагітна.

І стало тихо. Дівчина подумки дорахувала до десяти, проте в телефоні навіть не шелеснуло. У неї виникло враження, ніби тиша в динаміку всмоктує в себе кволі звуки, що пробивалися крізь подвійну шибку знадвору. Зрештою вона не витримала:

— Ти чуєш мене?

— Так… — голос вішальника перед стратою.

— Ти зґвалтував мене!

Цього разу чекати на відповідь не довелося:

— Ні!

— Що ні?

— Усе не так! — хлопець розгубився. — Не так, як ти говориш!

— А як тоді?

Із Лариного горла вивалились якісь нечленороздільні звуки. Раптом усе геть змінилося: ще мить тому він беззаперечно домінував у стосунках, а тепер мусив, затинаючись, виправдовуватися. Наче неповнолітнє хлоп’я, якого спіймали за розгляданням журналу для дорослих.

— Послухай, я не знаю, як так ста…

— Що ти, блядь, не знаєш?!

Рута злякалася власного голосу. Лара був на два роки старшим за неї, а коли тобі сімнадцять, така різниця здається величезною. Якби годину тому хтось сказав їй, що вона отак горлатиме на хлопця, під час розмов із яким до цього зважувала чи не кожне слово, дівчина нізащо не повірила б. Утім, Лара не огризнувся, не від’єднався, узагалі ніяк не зреагував, і клекітлива хвиля в Рутиних грудях здійнялася ще вище. Вона набралася сміливості та більше не стримувалася:

— Що це, по-твоєму, було?! Непорочне, сука, зачаття?!

А тоді він реготнув. Рута здригнулася, неначе від удару батогом, після чого напружилася так, що їй звело вилиці.

— КОЗЛЯРА ЙОБАНИЙ! — заволала вона в телефон. — З ЧОГО ТИ ІРЖЕШ?!

Якби Лара був поряд, вона б роздерла його на шмаття. Хотілося викричатися. Рута скочила з ліжка, лаштуючись вивергнути на Лаврика все, що про нього думає, коли раптом побачила власне відображення в дзеркалі. Вирячені очі, скривлений рот, жахливо напнуті жили на шиї. Вона була як батько, коли той накинувся на неї. Руті навіть приверзлося, що крізь високі вилиці й розкосі очі проступає його вузьке лиховісне обличчя. Вона відвела погляд і опанувала себе. Чи принаймні спробувала опанувати.

З-за дверей її кімнати почулося стурбоване:

— Усе гаразд?

Аміна. Рута опустила телефон, затулила його долонею та якомога більш нейтральним тоном промовила:

— Так, ма, все добре.

І швидко приклала телефон до вуха назад.

— …я не хотів, — мимрив Лара. — Не хотів, чуєш?

— Якщо не хотів, то навіщо ліз до мене? — Дівчина підступила впритул до вікна — якнайдалі від дверей — і стишила голос.

— Я не про те. Не хотів сміятися. Вибач. Вирвалося. Це через те твоє непо… — Він глибоко вдихнув. — Заспокойся. Я не ґвалтував тебе. Невже ти не пам’ятаєш?

— Ти брешеш, — крізь зуби просичала Рута. — Як я можу щось пам’ятати? Я вирубилася в машині.

— Так, ти вирубилася. Та потім, коли ми приїхали… я спробував занести тебе до будинку, проте ти… ну, типу… — Лара безпомічно затих. Він намірявся сказати, що Рута виявилась заважкою, але розумів, що це, по-перше, прозвучить образливо, а по-друге, не зовсім відповідає дійсності. Це він був занадто дрібним для неї. Зрештою витиснув крізь зуби: — Я не зміг. Довелося тебе будити. Ми пропленталися до будинку, я посадив тебе у вітальні. Поки знімав куртку й роззувався, ти знову заснула. Я ще раз тебе розбудив і повів до спальні на другому поверсі. Я не… — його мова стала плутана, нібито язик намагався обігнати думки, — не подумай, я нічого такого не хотів! Просто вирішив, що тобі буде незручно спати в одязі.

Дівчина заплющила очі, проте не перебивала.

— Я зняв із тебе джинси та кофту, а потім мені зірвало дах. Ти була така… — голос захрип, — у мене навіть зараз мурашки по шкірі… ну… ти розумієш.

— Ні, Ларо, — Рута аж шипіла від злості, — не розумію.

— Ти дуже гарна. У мене ніколи не було таких дівчат. З таким… таким тілом. І я ніколи не мав можливості роздивлятися тіло дівчини без загрози зустрітися з нею поглядом. — Рута поборола бажання ляснути себе вільною долонею по обличчю. Лара сам утямив, що плете щось не те. — І ти не спала! Присягаюся! Ми поцілувались, я почав пестити тебе, ти відповіла, я завівся і… не зміг зупинитися.

— Нічого з цього не пам’ятаю!

— Ну бо ти… — Він аж кавкнув, перелякавшись, що ледь не бовкнув зайвого.

— Бо я що? Договорюй!

Лара неохоче, наче спросоння, пробуркотав:

— Ти заснула.

— Чувак, твою маму, ти щойно сказав, що я не спала!

— Заснула під час цього… ну, в процесі. А я не помітив, тільки коли вже все, е-е, закінчилося. Ти тупо вирубилася.

Рута мимоволі уявила Ларине обличчя в той момент, коли він виявляє, що вона заснула. За інших обставин це її розсмішило б, проте глумливий смішок згас, так і не народившись.

— Але ж ти не заснув!

— Що? — розгубився Лара.

— Ти ж не заснув! Якого хріна ти не витягнув свою тичинку перед тим, як скінчити?!

— Бо все дуже швидко відбулося. І я був п’яний. І я думав, у тебе ця… як її… ну, стоїть…

— Що в мене стоїть? — Рута застигла із роззявленим ротом.

— Спіраль… чи як там вона називається?

Дівчина почулася цілковитою дурепою. Світ буквально перевертався на її очах. Ні, вона не захоплювалася Ларою, проте ставилася до хлопця так, як одинадцятикласники зазвичай ставляться до студентів-другокурсників — як до істот, які знають про життя щось таке, що їм поки невідомо, — і тепер не могла повірити в те, що чує. Зі слухавки долинало варнякання цілковито незнайомого шмаркача, якому не виповнилося й п’ятнадцяти.

— Яка спіраль, Ларо? — простогнала дівчина. — За кого ти мене маєш?

— Ні, ні, я просто подумав… — він зжував кінець фрази. — І в тебе ж не було цих… місячних.

Щойно Руті здавалося, що вони дісталися дна, Лара пробивав його й продовжував із гуркотом і брязкотом скочуватися ще нижче.

— Про що ти?

— Ну, то ж дівчина може завагітніти, лише коли в неї ці… — Голос слабнув, так ніби хтось перетискав хлопцеві горлянку. — Хіба ні? Ні?

— Ларо, ти дебіл. Ти взагалі знаєш різницю між менструацією та овуляцією?

— Ні, — щиро зізнався Лара. — Тобто тепер уже так, знаю. — А ще за мить: — Бляха, я дебіл.

Рута очікувала, що він сперечатиметься, тож несподіване визнання власної тупості обеззброїло й дещо збило хвилю гніву, що вирувала в її грудях. Затуливши долонею очі, дівчина промовила:

— Чому ти не розповів про це раніше?

— Ти ж сама не захотіла про це говорити.

Руту пересмикнуло.

— Що ти мелеш? Як я могла не захотіти говорити про те, про що не пам’ятала?

— Зранку, коли спустилася сходами, — у його голосі зазвучали нотки образи, — я почав, а ти видала щось типу «не хочу чути». Сама ж обірвала мене!

Після нетривалого затишшя вони знову взялися послідовно, нібито намагалися перекричати одне одного, підвищували голоси.

— Я думала, ти мав на увазі те, що сталося на сходах перед гуртожитком!

— Ні! Я хотів поговорити про те, що сталося вночі, ну, між нами.

— Я не пам’ятала нічого!

— Звідки я міг знати, що ти не пам’ятала? Я думав, ти пам’ятала! Принаймні початок!

Рута міцно заплющилася та прошепотіла:

— Бляха…

Цирк. Довбаний цирк, а не розмова.

Несподівано крізь Ларине сопіння до Рути долетіли приглушений шум і чиїсь голоси.

— Слухай, до мене сусід прийшов, я не можу зараз розмовляти, — заторочив він поспіхом, окремі слова змазалися в нерозбірливе мурмотіння. — Я тебе потім наберу, ми зустрінемося й усе перетремо. Окей?

Рута красномовно промовчала, і Лара повторив:

— То я тебе наберу за кілька хвилин. Добре?.. Добре?..

Вона не відповіла. Просто відтулила телефон від вуха, поклала на підвіконня й хвилину витріщалася на нього. А тоді схопила до рук — лише для того, щоб переконатися, що Лара обірвав виклик.

Коліна безперестану дрібно дрижали.

11

Рута ще ніколи так не почувалася — наелектризованою та водночас якоюсь наче сплюндрованою. Першим пориванням було перенабрати Інді, та, покрутивши телефон у тремтячих руках, дівчина передумала. Що вона розповість? Що Лара сказав, ніби вагітніють лише під час місячних, а тоді розірвав зв’язок? Рута з жахом збагнула, що вона по вуха в лайні та що Інді їй не допоможе. Вона сама по собі. У голові бриніли останні Ларині слова, вони застрягли в мозку, глушачи інші думки, й поволі з них викристалізовувалося болюче усвідомлення, що Лара навряд чи зателефонує. Які-небудь серйозні наслідки загрожували йому лише в разі, якби Рута вирішила залишити дитину, чого вона, вочевидь, не робитиме. Лара це розумів, а отже, міг просто зникнути. Вдати, наче нічого не сталося, й покинути її.

Проте він таки перетелефонував — приблизно за чверть години. Почав з того, що не хоче про таке розмовляти телефоном і запропонував зустрітися. Рута цілковито загубилася в емоціях: її трусило від злості, водночас коліна підгинались від полегшення. Зійшлися на тому, що Лара за півгодини під’їде до стоянки реквізованих авто перед відділенням «Приватбанку» на Грушевського.

Відклавши телефон, Рута підскочила до дзеркала та швидко привела себе до ладу. Потім утиснулася в джинси, змінила футболку, кинула батькам, що незабаром повернеться, і за п’ять хвилин до домовленого часу вже ходила поміж укритих пилом позашляховиків на встеленому пощербленою бруківкою майданчику перед триповерховою будівлею банку.

Лара запізнився на двадцять хвилин. Увесь цей час дівчина смиренно простояла перед «Приватбанком» і вже через це почувалася покинутою та зрадженою. І ще розлюченою, певна річ. Рохлябаний «мерседес» пролетів перехрестя Грушевського із Соборною та Київською вже після того, як небо потемніло, і на той момент Рутина налаштованість на тиху та зважену розмову випарувалась без сліду. Лара різко пригальмував навпроти Рути і, не глушачи двигуна, вистрибнув із машини так, начеб вона палала. Дівчині вистачило одного погляду, щоб збагнути: Лара з’явився не для того, аби її підтримати. Домовлятися — можливо, але однозначно не втішати й заспокоювати. Вона склала руки на грудях і з гірким презирством у голосі дорікнула:

— Ти спізнився.

Лара вдав, що не почув.

— Сідай, прокатаємося.

— Ні.

Двигун розхристано торохтів.

— Тоді давай у «Броварню на Грушевського».

— Я прочекала довбані півгодини.

Він невдоволено випнув щелепу.

— Куди ти хочеш?

— Я хочу поговорити. Тут.

Лара стояв за півметра від Рути, проте примудрявся ухилятися від прямого погляду. Дивився то на небо, то на багатоповерхівки позаду і намагався триматись розслаблено. Однак марно: попри вдаваний спокій, у голосі вчувалася знервованість, а вирячені водянисто-сірі, як у окуня, очі виказували розгублення.

Дівчина мовчала, вижидаючи, коли Лара нарешті наважиться зустрітися з нею поглядом. Кілька секунд тиші здалися хлопцеві нестерпними, він видобув із кишені зім’яту пачку «Winston’а», нервово витрусив цигарку і, тішачись можливості хоч на кілька секунд затулити обличчя долонями, прикурив від дешевої газової запальнички.

Рута звела брови. Не те щоб вона категорично не сприймала куріння, просто за майже два місяці, відколи вони почали зустрічалися, жодного разу не бачила Лару із сигаретою. Хлопець затягнувся, а Рута, насупившись, пригадала злощасний вечір у гуртожитку, коли хтось із компанії (нібито Божинда) пустив по колу косяк. Рута відмовилася, бо на той час уже відчувала, що перебрала. Вона пам’ятала пласкі Артемонові жарти, пам’ятала голосний і зворушливий Ларин сміх і так само добре пам’ятала, що Лара не курив — ні косяка, ні цигарок, — хоча й пив на рівні з усіма. А тепер він стовбичив перед нею з цигаркою, що немовби приклеїлася до губи, й діловито пускав дим крізь ніздрі. Рута подумала, чого ще вона може не знати про нього.

Сховавши запальничку, Лара взявся перекочуватися з п’яти на носок, і якимось дивом завдяки цим примітивним рухам напружена мовчанка, що повисла між ними, почала здаватися йому не такою дошкульною.

— Ну то говори, — зронив він.

Двигун продовжував працювати.

Рута з награною огидою тицьнула пальцем у сигарету.

— Ти куриш?

І відразу збагнула, що не повинна була цього запитувати. Це відволікало від основного, крім того, давало Лаврику шанс почутися незаслужено скривдженим. І хлопець із вдячністю за нього вхопився:

— Це що, блін, так важливо?

— Я не знала.

— Я не маю права покурити, чи як? Будеш тепер мені вказувати, що робити?

Рута спалахнула:

— Заткнись!

Він криво всміхнувся:

— Ти ж хотіла поговорити.

Рута поборола бажання розплакатися. Відчувши це, Лара припинив ховати погляд. І тоді, пильно глянувши в очі кольору туману, дівчина несподівано збагнула, що Ларі начхати. Її стан не викликав у нього навіть секундного інтересу. Хлопець дивився на неї без жодного виразу на обличчі, безтурботно виставляючи напоказ риси, про наявність яких у його характері Рута ще мить тому просто не здогадувалася. Вона нарешті помітила єхидний вогник у погляді й зрадливу посмішку в кутику скривленого рота, а тоді несамовито розлютилася. Як вона могла не бачити цього раніше? Сестра мала рацію — довбаний імбецил! Тепер Руту дратувало в ньому все — рудувата борода й неохайне волосся, коротка шия та глузливий рот, а ще його запах, голос і дим, що виходив із рота. Та що там, він навіть стояв якось неправильно.

— Ти поводишся мов опудало, а не чоловік. Скажи щось. Зроби щось!

Лара вийняв цигарку, ковтнув слину, вставив цигарку назад.

— Вибач. Цього не мало статися, — промовляючи, тупився їй у рот і робив акуратні паузи для вдиху. — Я думаю, тобі треба зробити аборт.

Фраза прозвучала так, ніби хлопець завчив її вдома перед дзеркалом. У Рутиній голові проскочило, що її можна було підсумувати одним словом: від’їбись. Вона почувалася ганчіркою.

Чекаючи на її реакцію, Лара заштовхав руки до кишень джинсів, і демонстративна недбалість цього жесту зачепила дівчину дужче за будь-що інше — аж до грудки в горлі.

— Іди геть, — прошепотіла вона.

Переконавшись, що Рута не жартує, Лара пихнув димом і примирливо забубонів:

— Рут, давай не будемо…

Дівчина його обірвала:

— Пішов на хрін, — голос застряг десь у гортані; вона говорила неголосно, проте рішуче. — Не хочу більше тебе бачити. Взагалі.

Його обличчя набуло того напружено-замисленого виразу, який Рута вловила на лицях однокласниць під час похорону Якова Демидовича. Протягом кількох секунд Лара, блукаючи очима по асфальту за кілька кроків від місця, де стримів, продовжував перекочуватися з п’яти на носок, а тоді повільно розвернувся і, не дістаючи рук із кишень, поплентався до машини. Відчинивши дверцята з боку водія, він кинув невдоволений погляд на Руту.

— То ти зробиш аборт?

Корчив із себе ображеного. Надув щоки так, що ті ледве не тріснули. Тієї миті Рутина зневага до нього сягнула апогею: лють зринула в грудях так високо, що затопила всі інші почуття.

— Це тебе не обходить.

Лара скривився, ставши схожим на малюка, якому не дали цукерку (щоправда, Рута цього вже не помітила: сльози заслали погляд і перетворили хлопця на змазаний силует), а тоді стрельнув убік недопалком, сів у машину й поїхав.

12

Хвилину після того, як червоні габаритні вогні «мерседеса» розчинилися в сутінках, Рута не могла опанувати себе. Вона розлючено сопіла, із грудей піднімався жар, укриваючи багряними плямами шию та щоки. Втім гнів швидко вичах. Дівчина несподівано гостро осягнула, що стоїть сама-самісінька посеред безлюдної вулиці під каламутним небом без зірок. Вона вагітна. Лара поїхав і більше не повернеться. І цього тижня — перший екзамен ЗНО, тобто вранці вона має бути в школі. Важке дихання поволі змінилося схлипами, і Рута, стримуючи глухі ридання, затулила обличчя долонями.

Один за одним спалахували ліхтарі. Потрібно було йти додому, аби батьки щось не запідозрили, проте Рута не могла. Ледве примусивши себе зрушити з місця, вона дворами побрела до вулички Клима Савура, за рестораном «Vinograd», із внутрішнього дворика якого тхнуло зіпсованим м’ясом, узяла праворуч, у бік Палацу дітей та молоді, після чого набрала сестру.

— Я не знаю, що мені робити, — попри всі намагання не розплакатися, під кінець фрази Рута заквилила.

— Ви поговорили?

— Так. Він приїжджав. Ми зустрілися.

Квиління посилювалося й ось-ось мало вийти з-під контролю.

— Не плач! — наказала Інді.

— Він козел, — між схлипами втиснула Рута, — сраний козляра.

— Рут, заспокойся, будь ласка. Я знаю, що він козел. Про що ви домовилися? Що він сказав?

Секунд двадцять Рута шумно дихала.

— Наполягав на аборті.

— А ти?

— Послала його.

Нестримні схлипи таки стали надривним риданням.

— Давно треба було. Мала, не реви! Що ти вирішила? Ти хочеш зробити аборт?

— Він сів у машину й поїхав, — затинаючись і розтираючи сльози, почала розповідати Рута. — Був такий холодний. Наче нічого й не сталося. Ну аякже, він же просто звалює, а мені тепер… — Вона похлинулася, тепер уже від злості. — Блядь! Як я могла так помилятися?!. Я не знаю… не знаю, що вирішила.

— Ти хочеш зробити аборт? — повторила Інді.

Певна річ, вона хотіла зробити аборт. Але боялася.

— Я буду мати після цього дітей?

— Так. До восьмого тижня все роблять медикаментозно. Ризик мінімальний.

— Від оцього твого «ризик мінімальний» пиздець як полегшало. — Рута дісталася перехрестя вулиць Стуса й Осторовського та зупинилася перед здебільшого неосвітленим парком ПДМ. Секунду повагалася, але зрештою перейшла дорогу та пірнула у півтемряву. — Тобто достатньо буде прийняти пігулку, і все?

За півсотні метрів попереду Рута помітила якийсь силует. Несамохіть сфокусувалася на ньому, проте, зрозумівши, що то чоловік вигулює собаку, знову зосередилась на розмові.

Інді кахикнула перед тим, як відповісти:

— Не зовсім. Після розмови з тобою я зателефонувала одній викладачці та розпитала, як воно відбувається в таких… е… випадках. Це називають нехірургічною медикаментозною провокацією мимовільного аборту. Все проходить під наглядом лікаря. Спочатку тобі дають три таблетки міфепристону (це стероїдний препарат, який убиває ембріон), а через дві доби — також обов’язково за присутності лікаря — мізопростол. Потім лежиш у стаціонарі й чекаєш, коли станеться переривання вагітності. Викидень тобто. Ну, це кілька годин. Не більше як день. Через десять днів ідеш на підсумковий огляд до гінеколога. Все.

— Жесть яка, — пробелькотіла Рута.

— Де ти зараз?

— На ПДМі.

— Повертайся додому та поговори з мамою.

Рута перечепилася через щось у темряві й ледь не проорала носом землю.

— Бля, — вилаялася вона, а тоді ще гучніше: — Ти здуріла! Ні! У мене є гроші! Не здумай нічого розповідати матері — я все зроблю сама!

Чоловік у темряві якийсь час приглядався до неї, після чого, гукнувши собаку, швидко закрокував геть.

Інді не стрималася:

— Рут, ти вляпалася в доросле лайно, то й поводься як доросла!

— А я як поводжуся?! — розлютилася Рута.

— Так, наче застрягла між дівчинкою й жінкою. — Помовчавши, сестра продовжила рівнішим голосом: — Річ же не в грошах. Я не сумніваюся, що ти можеш усе зробити сама, але як ти це приховаєш? Думаєш, мама не дізнається? Та ти не встигнеш вийти за двері після першого прийому, а їй уже телефонуватимуть. Це лікарі, вони всі одне одного знають. Послухай мене: поговори з мамою, вона зрозуміє. Вона все вирішить. Зробить усе правильно. Вона все життя працює в лікарні.

Рута зупинилася та, обхопивши себе однією рукою, опустилася просто на бордюр. Її сестра мала слушність. Як завжди. І це лише посилювало роздратування.

— Бляха, це все так невчасно… У четвер перший екзамен.

Інді стрималась, аби не бовкнути, що «залетіти вчасно» — це оксюморон, такого не буває, натомість проказала:

— Тому поговори з мамою. Пиши екзамен і роби аборт. Час іще є. Вигадаєте разом якусь байку, щоб пояснити батькові, чому тобі треба до лікарні.

Рута вперлася ліктем у коліно й поклала долоню на голову.

— Інді, приїжджай, — промовила вона захриплим від утоми голосом. — Ти потрібна мені.

Сестра довго мовчала перед тим, як відповісти.

— Не можу, мала.

— Розумію…

— У мене теж екзамен. Потерпи трохи.

Дівчата водночас зітхнули.

— Коли ти повертаєшся? — запитала Рута.

— Якщо все добре, у п’ятницю ввечері. Найпізніше — в суботу зранку. Ілля вже вільний, уже все склав, але я не можу поїхати з ним. Мушу бути тут.

— Я чекатиму. — Рута стишила голос, ніби боялася, що її хтось підслухає. — Я тебе дуже чекаю.

— Вище носа, мала. Все буде пучком. Прорвемося.

Закінчивши розмову, Рута підвелася й уперто стиснула щелепи. Лара не залишив їй вибору. З них двох сильною повинна стати саме вона. Вона візьме все у свої руки. Інді має рацію: поговорити з матір’ю, написати перше ЗНО, зробити аборт. Отакий план. Заштовхавши телефон до задньої кишені джинсів, дівчина попрямувала до скупо підсвічених вуличними ліхтарями панельних багатоповерхівок, що безладно громадились удалині.

13

Реакція Аміни виявилася значно менш бурхливою, ніж очікувала Рута. Вислухавши доньку, жінка лиш ошелешено притихла. Спливла хвилина, доки вона спробувала щось промовити, кілька разів навіть розтуляла губи, проте не спромоглася витиснути із себе жодного звуку. Аміна помітно зблідла — всі кольори на обличчі немовби зсунулися в бік сірого — і зсутулилася. Рута пригнічено тупилась у підлогу, їй було боляче дивитися на розчаровано опущені кутики рота й збентежено застиглі очі матері.

Зрештою Аміна не своїм голосом запитала, чи Рута впевнена, що вагітна. Дівчина мовчки дістала з шухляди тест і показала його матері. Наступне запитання було про термін. Рута відповіла: три тижні. І тільки після цього Аміна поцікавилася, як вона почувається. Під зневіреним материним поглядом дівчина почувалася так, ніби її підсмажують на повільному вогні, однак запевнила, що добре, з нею все гаразд.

Потім вони довго мовчали, й тепер уже мати уникала дивитися на доньку.

Після кількох хвилин обтяжливої тиші Аміна нерішуче, наче боялася зруйнувати власний голос, запитала, чи Рута згодна на аборт.

Отримавши ствердну відповідь, мати якийсь час споглядала свої складені руки, після чого підсіла ближче та обійняла доньку. Дівчина гірко розплакалася. Не бажаючи, щоби плач долетів до вух батька, вона закусила кулак і примусила себе затихнути.

Попри обійми, Руту пригнічувала материна мовчазність. Їй хотілося говорити — вирішити, як діяти далі, з’ясувати, коли краще зробити аборт, почути щось заспокійливе, — словом, говорити, говорити, поки не закінчаться слова, проте розмова не складалася. Аміна ніби через силу пообіцяла, що домовиться на вівторок про необхідні аналізи, після чого знову принишкла.

Вони просиділи, обіймаючись, аж поки Рута не сказала, що її хилить на сон. Аміна, якось невпевнено побажавши доньці на добраніч, підвелася. Коли мати, зупинившись на порозі кімнати, озирнулася, Рута пошепки попросила її нічого не розповідати батькові. Аміна вимучено посміхнулася — звісно, вона не розповідатиме, — а тоді переступила через поріг і, кинувши щось на кшталт «поговоримо завтра», безшумно причинила за собою двері.

Рута роздяглася, розстелила постіль і погасила світло. Поговоримо завтра. Про що їм іще говорити? Вона не змінить свого рішення. Вона робитиме аборт. Кілька хвилин дівчина прокручувала в голові розмову та зрештою почала думати, що материну понуру безмовність треба пов’язувати не так із жалем, як із болісним розчаруванням. Почуваючись нікчемою від того, що не виправдала сподівань матері, Рута сховала лице в подушку та проплакала до півночі.

And strange as it soundsDeath knows no bounds.

Iron Maiden, «The Legacy», 2006[10]

14

Уранці понеділка, 20 травня, Рута Статник вийшла з дому з твердим наміром відвідати школу. Щось спонукало її вдавати, ніби вчора нічого не сталося, а в її житті досі все як завжди. Наче, не думаючи про вагітність, вона могла й почуватися не вагітною.

Зазвичай дорога до школи займала не більше як п’ять хвилин — треба було перескочити на інший бік Грушевського й трохи спуститися вулицею, — та цього разу лише до пішохідного переходу Рута пленталася майже десять. За крок від «зебри» дівчина спинилася. Перед очима досі маячіло засмучене обличчя матері (за сніданком вони не обмінялися жодним словом), у свідомості мерехтіли фрагменти Лариних фраз (дещо розмиті, неначе вона вчитувалася в них на швидкості), і понад усім цим сяяла холодними вогнями особливо дошкульна думка, що засіла в мозку відразу після пробудження, коли Рута почула, як її батько, гучно сякаючись і спльовуючи, приймає душ: якби не сварка з ним, вона б не поїхала з Ларою, не напивалася б, а отже, нічого цього не було б. Сонце піднялося достатньо високо, та поки що не пекло, і Рута, підставивши обличчя м’яким променям, уявила, як це — сидіти на уроці, коли голову переповнює все це лайно, а живіт розпирає від газів.

Перехняблена маршрутка загальмувала, пропускаючи її, тож Рута мусила ступити на перехід. Вона на ходу дістала смартфон і проглянула розклад уроків на сьогодні: біологія, українська література, фізика, українська мова, дві алгебри й історія України. На алгебру та фізику начхати, зате з укрмовою й укрліт складніше. У четвер ЗНО з української, і дівчина розуміла, що їй не зайве послухати, що розказуватиме Ада Романівна. Втім, опинившись на іншому боці вулиці, Рута впевнилась, що не висидить за партою навіть хвилини. Від самої лише думки про апострофи, відокремлені означення та граматичні помилки голову немовби електричними розрядами прошивало. Тож замість повернути праворуч і попрямувати до шкільного подвір’я дівчина попростувала вперед вулицею Орлова. Вона вставила у вуха навушники і, проминаючи шкільний стадіон, пришвидшила крок, аби не втрапити на очі комусь з учителів.

Коли у школі пролунав перший дзвінок, Рута саме перетнула Костромську й стала на встелену бетонними плитами алею, що вела до Пагорба Слави.

Монумент Вічної Слави, або Пагорб Слави, був типово-радянським, прямолінійно-пафосним архітектурним комплексом на східній околиці Рівного. Складався з височенного пілона-обеліска на пагорбі, алеї Пам’яті та виставкового майданчика з військовою технікою. Монумент відкрили 1985-го, і майже відразу по тому й занедбали. За тридцять років майже всю техніку понівечили, з єдиного розташованого на майданчику літака — фронтового винищувача МіГ-21 — зрізали алюмінієву обшивку, а парку довкола дозволили перетворитися на дрімучі хащі. Місце було занехаяним, але спокійним — через віддаленість від центру міста його оминали навіть бомжі, — і саме тому Рута сюди прийшла.

Дівчина піднялася сходами до круглого газону на вершині пагорба, який півколом огинала бетонна стіна. По центру зринав угору п’ятдесятиметровий обеліск, під яким стояла скульптурна композиція з бронзи — солдат, партизан і дівчинка. Ліворуч зі стіни випирав барельєф із двома десятками фігур на тему війни. Рута рушила в обхід стіни, щоб вийти до підніжжя обеліска, коли телефон тихо дзизнув, сповістивши про надходження текстового повідомлення. Вона подивилася на екран. Есемес від Іванки:

08:36

Ти де?

Дівчина відписала у відповідь:

08:36

Мене сьогодні не буде.

За мить на екрані вигулькнуло:

08:37

Цілий день?

Чому?

Рута почала набирати: «Мені погано», але відразу стерла повідомлення. Вона справді почувалася не дуже добре, проте розуміла, що така відповідь призведе до нових запитань, а втягуватися в переписку з Бадалян дівчина зовсім не мала бажання.

Поки вона міркувала, що надрукувати, телефон знову завібрував.

08:38

Чорнай розпитує про тебе.

Питає, де ти.

Рута похолола. Звісно, вона усвідомлювала, що йдеться про Анну Ігорівну, а не про Якова Демидовича, та фраза однаково здавалася моторошною. Дівчина вкотре відзначила незбагнений інтерес до неї Анни Ігорівни. А що, як вона зателефонує батькам? Це малоймовірно, та все ж…

Рута швидко настрочила:

08:38

Придумай щось. Скажи їй, щоб вона заспокоїлася. Не хочу, щоб телефонувала батькам. Бо вона може.

За дві хвилини від Іванки надійшло:

08:40

Все гут, я тебе відмазала.

Тебе не буде взагалі?

Рута не зреагувала. Вона піднялася до обеліска й сіла на бетонний парапет, що пролягав від його підніжжя. Сперлася спиною на мармуровий блок. Ліворуч, просто під нею, починався бронзовий барельєф, праворуч розкинувся майданчик із попсованою військовою технікою. Одному з танків вандали розвернули башту гарматою назад, розтерзаний кістяк МіГ-21 нагадував нещадно погризений гусінню осиковий листок.

Наступні п’ять годин дівчина провела під монументом. Слухала музику, дивилася кліпи, які підкидав Ютуб, намагалася ні про що не думати. Їй подобалося жаліти себе. Та жалість була дещо перебільшеною, адже в душі Рута розуміла, що нічого насправді непоправного не сталося. Так, вона наламала дров, однак екзамени вона складе (у цьому не сумнівалася), а мама обов’язково допоможе з абортом. За три місяці вона про все забуде та вирушить на навчання, скажімо, до Києва. Почне все спочатку. Проте в тому була якась садистська насолода — розпачливо співчувати самій собі й водночас тішитися затаєним усвідомленням: хай яким важким видасться літо, вона впорається і врешті-решт усе буде добре.

Коли Рута, відчувши, що зголодніла, спустилася з пагорба, сонце вже перевалило зеніт. На Андріївському ринку біля старого автовокзалу вона купила собі шаурму. Уроки вже закінчилися, але додому не хотілося. Рута пройшла пішки всю Київську, потім Соборною дісталася до центру міста. У мобільній кав’ярні навпроти кінотеатру «Україна» взяла лате, побродила «бродвеєм» і, проминувши готель «Мир», дворами рушила до Палацу дітей та молоді.

Прогулянка розслабила її. Заколисуючи в долонях пластянку з кавою, Рута заспокоїлася. Вчорашні нервові розмови з сестрою та матір’ю несподівано постали в іншому світлі, і поступово на місці пригнічених думок виникла ілюзія, нібито життя не таке складне, як здається, і навіть найважчі проблеми можна з легкістю вирішити. Ця небезпечна фантазія цілковито позбавляла страху перед неминучою відплатою за хибні рішення. Рута почувалася так, наче життя вліпило їй оглушливого ляпаса, а вона встояла, витримала удар — як доросла — і тепер готова до чого завгодно.

Звісно, вона помилялася. Життя ось-ось мало явити перед нею одну зі своїх найжорстокіших істин: найдошкульніший удар завжди отримуєш у момент найбільшого розслаблення.

Сестра зателефонувала за чверть до п’ятої. Не виймаючи навушників, Рута натиснула «Відповісти».

— Як ти? — запитала Інді.

Запитання видалося Руті безглуздим.

— Як що?

— Ну, як ти почуваєшся?

Уперше за багато років сестра по-справжньому розізлила її.

— Інді, я вагітна. Мені сімнадцять, і я, блядь, завагітніла. Це неначе дізнатися, що ти хвора на рак! У сімнадцять! Ось як я почуваюся.

— Ти не в школі?

Ще одне нелогічне запитання: вже майже п’ята, Інді відомо, що уроки закінчилися. А потім… у голові сколихнувся якийсь невиразний здогад, і Рута мимоволі напружилася.

— Чого ти питаєш?

— Мама телефонувала.

У грудях тьохнуло.

— І?

— Питала, чи я знаю, де ти.

Рутине серце стиснулося ще більше.

— Вона ж могла сама мене набрати.

У динаміку — тиша. Рута відчула, як до горла підкочує добре знайоме роздратування через те, що не бачить обличчя сестри.

— Інді, не мовчи. Вона щось іще говорила?

— Вона не просила телефонувати тобі, це я сама, ну… — Зрозумівши, що це виправдовування — не відповідь на поставлене запитання, Інді ніяково закашлялася. Потім додала: — Рут, іди додому.

Тієї миті Рутина млява підозра переросла в упевненість.

— Вона розповіла батькові? — Її обличчя немовби замерзло, дівчині не вдавалося поворухнути жодним м’язом.

— Я не знаю.

Рута вловила її — майже невловиму паузу перед відповіддю.

— Інді, скажи мені.

— Вона запитала, чи я не знаю, чому ти затримуєшся, запитала, де ти, і додала, що вони чекають на тебе.

Вони.

Рутине лице набуло жовтуватого відтінку.

— Бляха! — Затишна ментальна бульбашка, в якій дівчина ховалася впродовж п’ятигодинної медитації на Пагорбі Слави, несподівано луснула.

— Чому ти його так боїшся?

— Бо останнім часом він поводиться так, начеб єдина мета його існування — зіпсувати мені життя!

— Не треба так.

— Мені жопа!

— Мама знає, що робить.

— Ніфіга вона не знає! — Рута боролася з бажанням висмикнути навушники з вух, викинути телефон і чкурнути геть; з рота аж слина летіла. — Дарма я їй зізналася! І тобі не треба було розказувати!

— Охолонь. — Інді стримувалася. — Я на твоєму боці.

— Ти не розумієш, — заливаючись багрянцем, цідила Рута. — Ти вже три роки тут не живеш. Вони ненавидять мене. Обоє!

— Не мели дурниць! Особливо про маму. В її бажанні бачити тебе лікаркою немає нічого поганого. Вона за тебе горою стоїть.

— Це ти не мели дурниць! Ти не бачила її обличчя вчора. Вона навіть не накричала на мене, бо їй начхати. Уявляєш? — фрази накладались одна на одну. — Я розчарувала її, Інді, не виправдала сподівань, і тепер вона думає, що я зовсім якась нетямуща, не варта навіть того, щоб на мене голос підвищувати!

— Вони тобі не вороги. Ми сім’я. І ми повинні діяти як сім’я, розрулити це все разом. Сама ти не впораєшся.

Рутині очі спалахнули металевим світлом.

— Ну звісно, не впораюся! Я ж не знаю, що мені робити з моїм життям, а ви всі такі розумні та правильні!

Інді набридло їхнє пустопорожнє перегиркування, і вона втомлено промовила:

— Мені жаль, що я не можу бути поряд.

Рутине обличчя загострилося, вона вся напружилася, ніби очікувала на доторк розпеченого металу, а потім ураз поникла.

— Бляха, Інді… — Плечі опустилися, на очах проступили сльози. — Я так сумую…

— Я теж. — Інді безпорадно зітхнула. — Вибач. Якби могла, я приїхала б.

Рута шморгнула. Довго мовчала перед тим, як озватися.

— Усе нормально. Складай екзамен, я розберуся.

15

По-справжньому хмаритися почало відразу після полудня, і за хвилину до п’ятої, коли Рута повернулася додому, на небі майже не залишалося просвітів. Тільки над самим горизонтом у покошланих, набряклих вологою хмарах зяяла вузька розколина, забарвлена у пурпуровий і золотавий кольори.

Роззувшись, дівчина безшумно пройшла коридором і зупинилася на порозі зали.

Батьки чекали на неї. Григір, склавши руки на грудях, застиг упівоберта біля вікна. Вочевидь, щойно повернувся з роботи, бо й досі був у шерстяних штанах і світло-блакитній сорочці. Хоча він і не був гладким, округлий живіт перевалювався через туго затягнутий пояс — завдяки мутнуватому світлу, що прорізалося крізь хмари, це особливо впадало в очі.

Рута окинула поглядом його згорблену постать і на мить відчула щось схоже на жаль. Батько здавався сумним і цілковито розбитим. Дівчина раптом осягнула, на що він перетворився за вісім років, які минули після смерті Дем’яна. Таке враження, ніби простір, що він займав, увесь цей час неухильно звужувався. Григір майже нікуди, крім церкви, не ходив, на роботі ні з ким не спілкувався, навіть удома здебільшого сидів у спальні та читав релігійні брошурки. Довжелезні вісім років світ довкола нього стискався, і Рута нарешті помітила, що він і сам всихається. Вона побачила кілька нових зморщок на щоках, перші сиві пасма на скронях. Блідо-рожева з цятками лупи шкіра голови просвічувала крізь поріділе волосся.

Батько не дивився на неї.

Спідлоба зиркнувши на матір, дівчина сердито зціпила зуби.

Аміна підпирала шафу, переводячи погляд із чоловіка на доньку. На чверть хвилини у повітрі повисло напружене мовчання. Рута відчувала, що батьки сперечалися й не завершили — якийсь час після того, як прочинила двері квартири, вона чула їхні напружені голоси, та щойно зрозумівши, що донька вдома, батьки принишкли.

— Присядь. — Аміна кивком голови вказала на диван.

Рута спершу хотіла її проігнорувати, але потім, зрозумівши, як неймовірно втомилася, вирішила, що нічого не станеться, якщо вислуховуватиме їх сидячи. Вона встигла ступити лише два кроки до дивана, коли батько повернувся до неї обличчям, і дівчина, перелякано вирячившись, позадкувала. Його лицьові м’язи безперервно рухалися. Водянисто-сірі очі випирали з-поміж запалених повік, гримаса на обличчі то з’являлася, то зникала, так наче щось боролося в його заіржавілому, сточеному виразками болю мозку. Нарешті обличчя застигло перекошеним, і Григір хрипко відкарбував:

— Шльондра. — Очі були сірі, неначе вода. Він виставив перед собою вказівний палець: — Шльондра!

Рута отетеріла. Григір шарпнувся до доньки, проте Аміна заступила йому шлях:

— Тихше. Ми ж домовлялися.

І тоді голосом, схожим на той, що видає загнана у глухий кут тварина, Григір загорлав:

— Ні про що ми не домовлялися! Заткнися! Подивись на неї! — Фрази були немов удари батога, Рута після кожної щораз більше зіщулювалася. — Глянь, до чого ти довела! Ось плоди твого виховання! А я ж попереджав, казав тобі, що так буде! Казав чи ні?

— Казав. Просто відійди, — заговорила Аміна так, нібито їй було боляче вимовляти слова. — Залиш нас удвох.

— Я нікуди не піду!

Він задер підборіддя. Уперто стиснутий рот став схожим на анус.

— Григоре, будь ласка…

— Ця дурепа тепер сидітиме вдома! Ви обидві тепер робитимете, що я дозволю, і лише спробуйте…

Почувши «дурепа», Рута несподівано для себе випросталась і вишкірилася. Обличчя спалахнуло холодним лютим сяйвом.

— Не сидітиму! — вигукнула вона.

Григір витріщився на неї.

— Що?

— Сказала, не сидітиму!

Стіни кімнати відлунювали її прихриплий голос.

— Худоба невдячна, не смій мені перечити! — Він ступив крок уперед, однак Аміна вчасно змістилася так, щоб і далі не пускати його до доньки. Відштовхнути дружину Григір не наважився. — Геть! — заволав понад її головою. — Марш до своєї кімнати! Заткнись, і щоб я тебе не бачив! — з губів злітали краплі в’язкої слини. — Ти тепер без дозволу носа з квартири не вистромиш! Затямила?! Почула мене?!!

І так розчервоніле після цілого дня на сонці обличчя Рути налилося кров’ю.

— Це все ти винен! — голос відразу підскочив до огидного фальцету. Адреналіну в крові було так багато, що спирало подих. — Якби не ти, нічого цього не було б! І ти не маєш права…

Аміна раптом відскочила від Григора й затулила доньці рот. Рута від несподіванки лише закліпала. Прибравши долоню, жінка розвернулася та заговорила до чоловіка рівним, ненапруженим голосом, нібито заспокоювала пацієнта перед уколом:

— Вони були п’яними та припустилися помилки. Ми не в Середньовіччі живемо, і твоя донька має право вибору. Якщо вона так вирішить, — виразний акцент на «вона», — ми відведемо її до лікаря, який зробить аборт.

Григір кавкнув, неначе вдавившись кісточкою.

— Що ти сказала?

Рута мовчала, намагаючись погамувати тремтіння. Ну навіщо? Навіщо було йому розповідати?

— Так, вони були п’яні, інакше нічого цього не сталося б. — Аміна дивилася на чоловіка в упор. Рута відчувала, як невимовно він дратує матір, і дивувалася, як їй удається залишатися спокійною. — Григоре, це погана ідея — народжувати дитину, яку зачали напідпитку. Термін невеликий, нічого в тому страшного немає. Їй краще спробувати іншого разу, коли вона міцно стоятиме на ногах, коли усвідомлено хотітиме дитину, коли… — тут Аміна не стрималася, і в голосі задзвеніли металеві нотки: — Хоча б, чорт забирай, буде не під алкоголем!

Григір її більше не чув.

— Ти сказала аборт? Який аборт? — забелькотів він. — Ніхто не робитиме аборт, про що це ти? — Чоловік, як звір у клітці, заметався кімнатою та, нестямно трясучи головою, заторохтів: — Ні, ні, ні. Я цього не дозволю. Так не буде. Ти виховала з неї шльондру, та я не дам тобі перетворити її на вбивцю. Чуєш, що я кажу? — голос набрав сили й затвердів. — Моя дочка не стане вбивцею!

— Григоре…

Він зупинився і, судомно стискаючи та розтискаючи пальці, гаркнув:

— НЕ СТАНЕ!

Аміна завмерла перед донькою, ледь розвівши руки та намагаючись її захистити, проте Рута вихилилася з-за материної спини й випалила:

— Я тебе ненавиджу!

Широко розплющені очі проштрикували батька наскрізь. Ні вона, ні мати не винні, що горе виїло його зсередини, неначе паразит. Ні вона, ні мати не заслуговують на страждання через його схильність до затяжних нападів самокатування. Руті кортіло вигукнути ще щось подібне, але вона загрузла в павутинні незрілих, наелектризованих думок, зрештою лише люто виплюнула:

— Це ти вбивця! — і захлинулася повітрям. Батько пополотнів. — Ти, а не я! Все через тебе!

Потім розвернулася й побігла геть. Вискакуючи з квартири, Рута спробувала грюкнути дверима, проте занадто сильно приклалася, і двері замість зі стуком зачинитися відлетіли від одвірка й залишилися відчиненими. Аміна почекала, поки затихне відлуння доньчиних кроків, а тоді повільно повернула голову до чоловіка. Григір стояв блідий, мов гіпсова статуя, сам на себе не схожий. Усі зморшки та складки на обличчі обвисли, нібито хтось перетяв нерви, що тримали в тонусі лицьові м’язи. Аміна вийшла в коридор і тихо причинила вхідні двері. Григір провів її пригальмованим поглядом, одначе з місця не зрушив. Так і стовбичив посеред кімнати.

Лише худорляві груди ходили ходором.

16

Рута бігла, не розбираючи дороги. За півхвилини дісталася пішохідного переходу навпроти «Броварні на Грушевського», потім вулицею Орлова помчала повз школу й далі на схід до околиці міста, не усвідомлюючи, що рухається тим самим маршрутом, що й уранці. На перехресті з Буковинською дівчина стомилась і, хрипко дихаючи, спинилася.

Серце калатало під горлом, перед очима кружляли сріблясті мушки. Майже хвилину, впершись долонями в коліна, Рута відсапувалася й безуспішно намагалась осмислити те, що щойно трапилося. Мати стала на її бік, одначе дівчина сердилася на неї. Рута не розуміла, навіщо Аміна розповіла про все батькові. Адже це все лише ускладнило. Дівчину не полишала рішучість перервати вагітність, просто тепер це складало тільки маленьку частинку значно більшої проблеми. Як залагодити решту й що робити після всього, що почула та наговорила батькові, вона не знала. Відтепер ситуація в принципі не мала рішення, яке б усіх задовольняло. Григір ніколи їй не пробачить!

Відновивши дихання, Рута повільно рушила у напрямку Пагорба Слави. Силкувалася ні про що не думати, та в голові безперестану крутилися батькові образливі слова.

(шльондра)

(дурепа)

(заткнися)

(я не дам перетворити її на вбивцю)

Вони пекучими скалками засіли в мозку. Намагаючись виштовхати їх зі свідомості, дівчина уявила, як хапає зі столу вазу й розбиває нею обличчя батька. Такі огидні думки рятували від моторошної порожнечі, що розросталася в грудях. Рута не була релігійною, та, схоже, її батько таки досягнув свого — десь над шлунком поволі зсідалася відраза до самої себе. А що, як вона справді аж така погана? Шльондра. Дурепа. І вбивця.

Рута піднялася до того самого місця, де провела першу половину дня, і на мить заціпеніла, вражена тим, як усе змінилося. Ще зовсім нещодавно залита сонячним сяйвом затишна місцина тепер нагадувала мізансцену з фільму жахів. Над обеліском мчали такі низькі хмари, що стіна з багатоповерхівок, які бовваніли на заході, під ними наче зіщулилася. З півночі, сходу та півдня монумент оточували поля, і нічим не стримувані хвилі теплого вітру накочувалися на дерева біля підніжжя пагорба; крони хиталися та зловісно шуміли.

Звідти ж, із заростів, долинало вороняче каркання, хоча самих птахів Рута не бачила. Пахло вологою землею, розіпрілим на сонці сміттям і ще… чимось дивним. Дівчина поморщилася. Вітер видимав з-поміж дерев неприємний солодкуватий запах, нібито там зарізали тварину. На упорній лапі однієї з гаубиць розсілися троє підлітків. Двоє менших не відлипали від телефонів, третій, найвищий, нахабно пожирав Руту поглядом. Відчувши дискомфорт, дівчина відвернулася. Потім, на ходу вишукуючи номер сестри, прудко збігла з пагорба.

Інді не відповіла.

Рута подалася навмання вулицею Костромською. Дійшла до ресторану «Бармаки», за готелем «Melrose» взяла ліворуч і спустилася до палацу культури «Текстильник». Дорогою кілька разів набирала сестру, проте Інді, як і раніше, не відповідала.

Упродовж наступної години Рута блукала дворами неподалік першого корпусу гуманітарного університету. Заспокоїтись не вдавалося. Зосередитися теж. Думки скакали, мов навіжені. Чи йти завтра до школи? Чи мати домовилася про аналізи? Якоїсь миті дівчина згадала, що до першого ЗНО залишається тільки два дні, і ледь не застогнала. Через гнітючу неможливість сконцентруватися Рута почувалася цілковито безпорадною. Вона навіть не уявляла, як заявиться сьогодні додому.

Інді чомусь не озивалася.

Ближче до восьмої температура повітря різко впала — не так, аби замерзнути, та все ж відчутно. Насичений вологою північний вітер нарешті набрав достатньо сили, щоби протиснутися крізь будівлі та розвіяти застояну духоту, яка заполонила місто впродовж дня. Запахло дощем, і Рута попрямувала до центру міста.

У ресторані «New York Street Pizza», що на другому поверсі «Злати Плази», куди вона зайшла повечеряти, дошкульна нервозність потрохи спала. Рута не те щоб заспокоїлася, а радше втомилася нервуватись. М’язи ніг аж палали, зате відчуття притупилися. Майже годину вона длубалася в салаті «Цезар», потім іще стільки ж часу просто сиділа за столиком, тоскно втупившись у вікно, і пішла з ресторану, лише коли зловила на собі косі погляди бармена й офіціанта.

Дощ ніяк не починався, проте хмари повисли так низько, що сутінки запали ще задовго до заходу сонця. О пів на десяту, коли Рута спустилася до Лебединки, надворі стало темно, майже як уночі. Вона не нарікала — у темряві краще думалося. Крокуючи довкола озера, дівчина прокручувала варіанти подальших дій, так ніби роздивлялася картинки в голові. Власне, варіантів у неї було небагато. Рута саме зважувала, як вчинить, якщо батько таки переконає матір, що їхній доньці не варто робити аборт, коли в кишені завібрував мобільний. Дівчина дістала його й апатично зиркнула на екран. Мама. Трохи повагавшись, вирішила відповісти.

— Де ти? — голос Аміни був звично тихим, але поза тим у ньому завібрували якісь нові, тривожні нотки. Мати здавалася наляканою, і Рутина злість несамохіть почала випаровуватися.

— Гуляю, — відрубала вона. За мить промовила м’якше: — Просто гуляю.

— Йди додому.

Рута спочатку проігнорувала материні слова.

— Навіщо ти розповіла йому? — ображено запитала вона. — Ти ж пообіцяла, що не казатимеш.

— Йди додому, — повторила Аміна.

І це мало би прозвучати як наказ, але чомусь скидалося на благання про порятунок. Рута збентежилася. Що могло статися? Григір побив її? Дурниця. Бути такого не може. Навіть коли вона й Індія були зовсім малими, батько ніколи не підіймав на них руку. Міг прикрикнути, але жодного разу й пальцем не зачепив.

— Мам, я прийду. Все нормально. Ще ж не пізно. Мені треба трохи часу…

Аміна її недослухала:

— Негайно.

У Рути виникло відчуття, ніби всі її органи, смикнувшись, зсунулися на кілька сантиметрів донизу.

— Що трапилося?

— Ти потрібна своїй сестрі.

— Інді в Рівному? — Дівчина спинилася, втупилася в темну, ледь вкриту брижами гладінь озера. Вони розмовляли кілька годин тому, й Інді запевнила, що раніше за п’ятницю додому не повернеться. — Ма, вона сказала мені, що…

Телефон біля вуха видався підозріло тихим. Рута, поглянувши на екран, виявила, що мати розірвала зв’язок. Секунду-дві вона здивовано супилася, потім швидко набрала сестру. Виклик пішов, однак Інді не відповідала. І тоді Рута майже бігом припустила геть із Лебединки.

Попрямувала до ЦУМу. Там можна сісти на маршрутку й через дві зупинки вийти на Грушевського. Так буде швидше, ніж пішки.

Коли Рута проминула «Злату Плазу», телефон знову завібрував. Не подивившись на екран, дівчина притулила його до вуха та відповіла:

— Мам! Алло! Що сталося?

— Привіт…

— Хто це?

— Лара, — у голосі бринів сум навпіл із розчаруванням. — Це ж я. Не впізнала?

Від несподіванки Рута ледь не заточилася. Серце пропустило удар, а тоді закалатало з подвійною силою. Вона справді не впізнала й тепер розгубилася, як реагувати.

Хлопець неправильно потрактував її мовчанку:

— Не клади трубку, будь ласка! Вислухай мене.

Рута й не збиралася, проте продовжувала розгублено мовчати. Лара, підбадьорений тим, що Рута не обірвала розмову, вже спокійніше запитав:

— Чого така захекана?

Дівчина затамувала подих і швидко кинула:

— Поспішаю. Кажи, що треба.

— Де ти? Треба поговорити.

— Ми вже поговорили, — попри намагання, Рута не могла опанувати себе. — І, по-моєму, я пояснила, що не хочу тебе бачити.

— Так, я знаю. Я повівся, як… козел. І тому хочу попросити вибачення. Ну, тобто…

Він принишк. Рута притискала телефон до вуха так, нібито від сили натиску залежало, що вона почує. Спливло кілька нескінченних секунд, доки хлопець ледве чутно мовив:

— Я хочу зустрітися.

Рута аж здригнулася. Спершу мама, а тепер він. Голос звучав дивно — сторожко, розгублено й дуже самотньо. Щось скоїлося, здогадалась вона та майже запитала про це вголос, але стрималася.

— Хочу почати спочатку, — долинуло з телефона. — Обдумаємо все й разом вирішимо. — Він зам’явся. — Ти ж іще не зробила… ну… не зробила?

— Це тебе не обходить.

Рута вистрелила відповіддю автоматично, не замислюючись, сама ж тим часом насупилась, аналізуючи почуте. Лара хоче залишити дитину? Чи це їй здалося? Щось було не гаразд у його словах, у тембрі його голосу. Він ніби правильно складав речення, та це не допомагало приховати… Що? Щось йому муляло?

— Де ти? — запитав Лара.

— Чому питаєш?

Коротке, болісне зітхання.

— Чому ти не можеш просто сказати, де ти?

— Гуляю. Була на Лебединці, тепер іду додому.

— Я… я можу під’їхати?

Рута зрозуміла, що не помилилася. Йому щось потрібно.

— Ні.

— Рут.

Страшенно кортіло відрізати «я не хочу тебе бачити», проте дівчина не могла. Ненавиділа, зневажала себе через це, та не могла.

— Пробач. Щойно телефонувала мама, щось сталося вдома. Сестра повернулась, а мала бути аж у п’ятницю. І я… — Наступні два запитання випурхнули наче нізвідки: — А ти? У тебе все гаразд?

Рута ладна була вирвати собі язика. Втім Лара, схоже, її не слухав.

— Тоді…

— Що?

— Ну, коли що, то скажеш, типу, я був із тобою.

Він раптом заговорив так, мовби намагався заштовхати свої слова якнайглибше в її голову. Рута звела брови на переніссі.

— Кому скажу?

— Нікому. Це лише якщо хтось питатиме.

— Ти у щось вляпався.

— Ні.

— Тоді чому я повинна комусь казати, нібито ти був зі мною?

— Ти не повинна. Я просто прошу. Раптом хтось запитає. Нічого серйозного. Скажеш, типу, я забрав тебе після школи й увесь вечір провів із тобою. Тобі хіба важко?

Рута думала ще щось запитати, проте зачепилася оком за електронний годинник на даху «Укрпошти». 21:58.

— Чувак, пробач, я реально мушу бігти. — І після короткої паузи додала: — Набери мене.

Лара неохоче буркнув:

— Добре.

І розірвав зв’язок.

17

— Інді! — ще з порога загукала Рута. — І-і-інді!

Злива налетіла, коли до під’їзду залишалося півтори сотні метрів. Дівчина подолала їх за півхвилини, але однаково змокла до нитки. Заскочивши до квартири, Рута скинула мокре взуття, промчала коридором і зазирнула до своєї кімнати. Порожньо. Потім метнулася назад у коридор і ледь не наштовхнулася на батька. Григір вийшов зі спальні й застиг у доньки на шляху.

Рута сахнулася та перелякано втягнула голову. Вона бігла всю дорогу від зупинки на Грушевського й уже вдруге за день не могла віддихатися. Не зводячи настороженого погляду з батька, дівчина неголосно покликала:

— Ма-а?

У відповідь — тиша. Руті чомусь стало страшно. Вона дивилася на батька, ледь відвернувши голову й уникаючи погляду в очі. Так дивляться на незнайомого пса без намордника, від якого хтозна на що чекати. Григір же глипав на доньку з неприхованою відразою, ніби та була якась… брудна.

— Немає їх, — сказав він.

— А де?

— У лікарні.

За вікном бушувала негода. Було чути, як під поривами вітру тремтять шибки. Несподівано під дзеркалом на стіні Рута побачила рюкзак Індії.

— Що трапилося? — випалила вона. — Де Інді?

— Поїхала до лікарні.

Рута спохмурніла: п’ять годин тому сестра ще була в Тернополі. Батько додав:

— Із твоєю сестрою все гаразд.

— Тоді чому вона в лікарні?

Секунд п’ять Григір лише рухав губами, немовби репетирував відповідь.

— Іллю збив автомобіль. Кілька годин тому. Коли він на велосипеді повертався додому.

Рута застигла із роззявленим ротом. На мить вітер стишився, і дівчині здалося, ніби на тлі приглушеного шурхотіння дощу вона чує, як падають на килим краплі з мокрого одягу й волосся. Секунду вона чіплялася за думку, що це якась помилка, адже Ілля, як і Інді, мав бути в Тернополі, а тоді пригадала, як сестра говорила їй, що хлопець добиратиметься до Рівного без неї.

— Інді, щойно дізналася, сіла в маршрутку та примчала з Тернополя, — продовжив батько. — Вони з матір’ю не стали на тебе чекати. Хвилин десять тому викликали таксі та вирушили до лікарні.

— Що з Іллею? Він живий?

Григір зиркнув на доньку, неначе запитуючи: ти що, тупа?

— Я сказав до лікарні, а не до моргу.

Руті хотілося вгородити нігті йому в горлянку. Він цідив слова таким тоном, наче робив їй послугу.

— Яка лікарня? Мамина? — Вона відступила до своєї кімнати й заходилася діставати з шафи сухий одяг. — Чи обласна? Я поїду до них.

Чоловік знизав плечима.

— Не знаю, я не питав.

«Ти ж чув, як вони викликали таксі», — подумала дівчина, проте промовчала. Швидко перевдягнувшись, вона зателефонувала сестрі. Індія була поза зоною. Напевно, сів телефон. Тоді Рута набрала матір. Виклик пішов, однак Аміна не відповіла. Рута вислухала до кінця довгі гудки та набрала матір іще раз. Потім іще раз. І ще раз. Збагнувши, що зв’язатися з мамою не вдасться, дівчина взялася гарячково зважувати, як діяти далі. Викликати таксі та поїхати самій? Найімовірніше, Іллю повезли до міської лікарні, але певності в тому не було. Його батьки жили на Данила Галицького, тобто якщо хлопця збили неподалік дому й травми виявилися достатньо важкими, швидка могла повезти його й до обласної лікарні. Туди ближче. Зрештою Рута вирішила написати матері есемес.

22:14

Яка лікарня? Я приїду.

На відповідь довелося чекати довгі півгодини.

22:46

Не треба. Ми вже

повертаємося.

18

Аміна й Індія повернулися з лікарні о чверть на дванадцяту. Щойно зачувши клацання дверної ручки, Рута вискочила зі своєї кімнати їм назустріч.

Першою до квартири зайшла мати. За нею немічним шлейфом втяглася сіра тінь. Рута навіть дихати перестала: їй знадобилося кілька секунд, щоб упізнати сестру. Інді мала такий вигляд, немов од неї лишилася сама тільки шкіра. У півтемряві коридору обличчя було аж чорним, наче вимазаним кіптявою, мертво застиглі очі скидалися на порожні западини. Щелепа — безсило відвисла, пальці звішених вздовж тіла рук — міцно переплетені. Сестра щулилась і здригалася, ніби від холоду.

Аміна ввімкнула світло, і Руті впало в очі, що голова та руки сестри тремтять, мов у людини, що страждає на хворобу Паркінсона. Щойно Інді розчіпляла долоні, тремтіння помітно посилювалося.

Наступної миті її коліна підігнулися, й Інді опустилась на килимок біля входу. Доки мати схилялася до неї, Рута шарпнулась уперед, із розгону впала на коліна та обійняла сестру.

— Усе добре, Інді, все добре, я тут, із тобою.

Тримаючи в обіймах, вона гладила сестру по голові, спині й водночас відчувала, як усередині все завмирає. Від Інді віяло холодом, неначе від брили льоду. Рута відчувала, як через груди, через руки, через усі точки дотику в її тіло вливається притлумлений біль.

Уткнувшись носом сестрі у ключицю, Інді глухо промовила:

— Не добре, Рут. Ні. — Рутине плече обдав холодом її вогкий віддих. — Ілля помер.

Від шоку шия подалася назад, і Рута, несамохіть відсторонюючись, спробувала зазирнути сестрі в очі.

— Що?

Інді більше нічого не сказала, тільки згорбилася ще дужче та притулилася лобом до стіни. Рута перевела збентежений погляд на матір. Секунд двадцять дивилася на неї знизу вгору, аж доки Аміна не промовила:

— Він помер у лікарні. — І так ніби цих трьох слів було недостатньо, так ніби їхню суть потрібно було додатково пояснювати, пригнічено додала: — Від втрати крові.

Рута міцно обхопила холодну й мокру від дощу долоню Індії. Здавалося, варто лише на мить відпустити її — і сестра втратить свідомість.

19

Подробиці того, що сталося з Іллею, Рута дізналася лише вранці. Хлопець повернувся з Тернополя в неділю пізно ввечері, у понеділок півдня відсипався, а по обіді вирушив кататися на велосипеді. Дорогою додому неподалік торгового центру «Арена» його збив легковий автомобіль, чия швидкість майже на півсотні кілометрів за годину перевищувала допустиму в межах міста норму. Лікарі чотири години боролися за життя хлопця, проте врятувати не змогли. Невдовзі по десятій вечора двадцятидворічний Ілля Ісаєв помер, не приходячи до свідомості.

Це все, що Рута змогла дізнатися від матері. Решту вичитала в Інтернеті дорогою до школи. Водій утік із місця події. За свідченнями очевидців, за кілька секунд до зіткнення Ілля виїхав на ліву смугу, огинаючи припаркований біля тротуару білий мінівен. В іншій статті писали, що на хлопцеві була біла футболка, тому, ймовірно, водій його не помітив. Рута подумала, що це цілковита дурня: навряд чи на швидкості сто кілометрів за годину колір футболки відіграв хоч якусь роль.

Інді, проплакавши півночі, за годину до світанку поринула у бентежний сон, і вранці Рута довго зважувала, чи йти до школи: не хотіла покидати сестру. Аміна натякнула, що не проти, щоб молодша донька лишилася вдома, але Рута відчувала, що відсутність протягом двох днів поспіль напередодні ЗНО точно насторожить класну керівничку, і тоді або сама керівничка, або Ада Романівна, вчителька української, зателефонує її батькам. Дівчині вистачало проблем і без того, щоб пояснювати, де протинялася весь понеділок, тож, пославшись на те, що у четвер перший екзамен ЗНО, вона попленталася до школи.

Перші три уроки — алгебру, всесвітню історію та англійську мову — вона тупо проспала. Руту не чіпали. У класі вже знали, що вчора неподалік школи під колесами автомобіля загинув велосипедист, перед алгеброю Рута обмовилася Іванці, що загиблий був нареченим її сестри, інформація поширилася класом, дійшла до вчителів, і дівчині дали спокій.

На початку четвертого уроку Рута нарешті прокинулася, та зосередитися не змогла. Думки постійно перескакували на вчорашню сварку з батьком. Вона жаліла сестру, але не могла викинути з голови те, що спричиняло млосну важкість унизу живота. За сніданком мати жодного слова не сказала про аналізи, взагалі не згадала про аборт, і Руту пересмикувало від усвідомлення того, що до цієї розмови доведеться повертатися.

П’ятим уроком у розкладі стояла фізкультура. Після неї мали бути інформатика та фізика, проте Рута вирішила, що з неї досить, і відпросилася.

Коли вона прийшла додому, Інді ще спала, згорнувшись калачиком на дивані в залі. Рута перевдяглася, підсунула впритул до дивана крісло і, взявши до рук книжку, вмостилася поруч із сестрою.

Просто щоби бути поряд, коли Інді прокинеться.

20

Після приходу з роботи батьків Рута не могла знайти собі місця у квартирі. Намагалася не відступати від Індії й водночас не потрапляти на очі батькові. Усіляко підтримувала сестру та водночас відчайдушно сигналізувала матері, що також потребує підтримки. Що ще гірше — після того, як Аміна вирішила, що Інді спатиме в Рутиній кімнаті й перенесла Рутину постіль до зали, дівчина не мала жодної можливості усамітнитися: поруч із нею у великій кімнаті постійно хтось терся.

Інді весь день нічого не їла та майже не реагувала на кволі спроби її втішити, зависнувши в химерному стані на межі притомності. Вона рано заснула, проте часто прокидалася і, сховавши обличчя в подушку, тихо рюмсала. Через запухле та червоне від сліз обличчя здавалося, наче дівчина й уві сні не припиняє плакати.

Рута натомість ніяк не могла заснути. Півночі крутилася на незручному дивані, слухаючи, як батьки час від часу навшпиньки скрадаються зі спальні та зазирають до кімнати, де спить сестра.

Уранці середи, не виспавшись, дівчина почувалася препаскудно. Рута читала в Інтернеті про «ранкову хворобу», на яку страждає половина вагітних жінок, однак до того моменту просто не уявляла, що від токсикозу може бути аж так кепсько. Її нудило, в голові паморочилося, суха шкіра лущилась і свербіла, а обличчя було брезклим і блідим. Після п’яти хвилин під душем дівчина так і не оговталась — від гарячої води тіло, навпаки, ще дужче зм’якло, а млосне відчуття, ніби хтось повільно, але невтомно перемішує її нутрощі дерев’яною лопаткою, нікуди не зникло. Попри всі тривожні сигнали, які подавав організм, Рута недооцінила серйозність свого стану. Їсти вона не хотіла, та все ж з’явилася до сніданку, і тоді — Аміна посмажила яєчню з мисливськими ковбасками — від запаху олії й ковбаси порожній шлунок спершу немовби наповнило водою, а потім стиснуло до розмірів тенісного м’ячика. Рута гучно кавкнула, вискочила геть із кухні й ледве встигла домчати до туалету.

Аміна майже напевно чула, як молодша донька блює над унітазом, та незважаючи на це, коли Рута, винувато туплячись собі під ноги, вийшла з туалету, не промовила жодного слова. Зате Григір зреагував: дочекався, доки донька проминатиме кухню, й гучно сплюнув у тарілку — в буквальному сенсі вивергнув усе, що залишалося не пережованого в роті. Руті страшенно кортіло пити, проте вона не наважилася зайти до кухні, швидко взулася й голодною пішла до школи.

Того дня уроків не було, тільки консультація з української та літератури, після чого одинадцятикласників відпускали додому — давали змогу відпочити перед ЗНО. На свіжому повітрі млість на якийсь час відступила, та вже після кількох хвилин у душному класі Руту знову почало піднуджувати. Рятуючись від неправдоподібно в’їдливих запахів, вона раз у раз затуляла пальцями ніс, але це не надто допомагало.

Ада Романівна розказувала про найбільш типові помилки під час минулорічного тестування, і Рута уважно вслухалася, проте не могла вичленити з монотонного жебоніння жодного знайомого слова. Зауваживши, як збіліла її подруга, Іванка пошепки запитала, що з нею таке, на що Рута лиш роздратована пирхнула. Тієї миті вона вперше занепокоїлась через екзамен. Вона знервована, розфокусована, не здатна сконцентруватися, а отже, може наприпускатися помилок. Майже напевно наприпускається. Ба більше: якщо завтра вона почуватиметься так само, може взагалі знепритомніти від слабкості. Це лякало Руту до всирачки. Тобто вона розуміла, що з фізіологічної точки зору в її стані немає нічого незвичайного, лякало радше усвідомлення того, що цей стан виявляв: ембріон усередині неї не просто неухильно росте, а перебудовує її тіло під власні потреби.

За мить по тому, як Рута облишила спроби розшифрувати мурмотіння Ади Романівни, двері класу відчинилися й на порозі постала Олександра Стефанівна Скрипаль, директорка школи. Двоє чи троє Рутиних однокласниць підхопилися з місця, але директорка жестом наказала їм сидіти. Потім звернулася до Ади Романівни:

— Можна вас на хвилину?

Учителька охопила поглядом насторожено принишклий 11-А та вийшла з кабінету. Двері покинула напівпрочиненими. На мить у класі запало вичікувальне мовчання, після чого одинадцятикласники зашепотілися й зашаруділи, потягнувшись по смартфони. Тільки Рута завмерла, примерзнувши очима до дверей класу: або в неї параноя, або директорка весь час, поки стояла на порозі, дивилася саме на неї. З коридору долинав відгомін розмови — Ада Романівна про щось перемовлялася з директоркою. І ще з кимось. Стривожені жіночі голоси розбавляло рипуче чоловіче варнякання.

За півхвилини Ада Романівна визирнула з-за одвірка та поманила Руту долонею.

— Підійди, будь ласка.

Хтось позаду впустив підручник на підлогу. Водночас зі звуком падіння пролунало глухе «бля», потім хтось пирснув, але вчителька, здавалося, нічого цього не помічала та свердлувала поглядом Руту.

— Я? — спантеличено перепитала дівчина.

Ада Романівна кивнула.

— Так, Статник, ти.

І в її голосі відчувалося напруження.

Рута, підвівшись, швидко пройшла поміж партами до коридору. Цього разу Ада Романівна зачинила за нею двері.

Попід вікном навпроти кабінету української, неприродно виструнчившись, стояла директорка, поруч неї — середнього зросту чоловік у прямокутних окулярах без оправи. Рута спершу відзначила неймовірну блідість директорки, а потім зміряла поглядом чоловіка. Коричневі штани, світла сорочка із розстебнутим коміром, жакет у темно-сіру смужку. Пара звивистих вен на скронях. Округле черевце. Років сорок на вигляд. Нічого особливого. Він був би цілком звичайним, якби не сплющене обличчя — таке, ніби його притисли до запиленого скла. Між пальцями виставлених перед себе долонь чоловік тримав чорний шкіряний гаманець.

— Ти Рута Статник? — той самий гугняво-скрипучий голос.

Рута інстинктивно роздула ніздрі. Чоловік їй одразу не сподобався. Зазвичай вона не вбачала проблеми в тому, що старші незнайомці звертаються до неї на «ти», проте цього разу дівчину пересмикнуло. Чоловік процідив запитання підкреслено недбало й зверхньо, наче спльовував прилипле до губів лушпиння.

— Так, — крізь зуби відповіла вона.

— Капітан поліції Гайдаш. — Те, що Рута сприйняла за гаманець, виявилося чохлом для поліцейського жетона. Не підіймаючи рук, Гайдаш розгорнув чохол, почекав, доки Рута опустить погляд на посвідчення, а тоді запитав: — Давно знайома з Богданом Лавриком?

Дівчина звела очі на директорку, потім скосила їх на Аду Романівну. Вона не чекала на підтримку, радше зволікала, щоб усе обміркувати. Чоловік не запитав, чи знайома вона з Ларою, тобто він майже напевно знає, що вони спілкуються, а отже, так само може знати, коли вони познайомилися. Рута боязко заперечила:

— Ні.

— Ти ж із ним зустрічаєшся, так?

Гайдаш сховав жетон до кишені жакета. Рута ледь мотнула головою.

— Ні.

— А він каже, що зустрічаєшся.

— Уже ні. Ми розійшлися.

— Давно?

Дівчина потупилася, гарячково намагаючись збагнути, до чого він хилить. Лара вляпався в якесь лайно, це ясно як день. Але до чого тут вона? І як це пов’язано з тим, як давно вони розійшлися? Що сказати, аби не нашкодити самій собі? І наскільки те, що вона говоритиме, зашкодить Ларі? Не те щоб Рута цим надто переймалася, а проте…

У розмову втрутилась Олександра Стефанівна:

— Руто, можеш не відповідати, — а потім до слідчого: — Дівчині ще не виповнилося вісімнадцять, і ви не маєте права допитувати її без ба…

Гайдаш грубо обірвав її:

— Я й без вас знаю, що можу допитувати неповнолітніх лише за присутності батьків. — Він звертався, наче до тупуватого собаки, що відмовляється виконувати давно вивчену команду. — Це не допит. Буде треба, викличемо батьків і все повторимо. Зараз у мене обмаль часу, тож я просто хочу дещо дізнатися. Крім того, — він звернувся до Рути, — тобі ж нема чого приховувати. Хіба ні? — Чоловік невміло посміхнувся, і нудота, що було відступила на другий план, повернулася: їдка колюча грудка підперла горло. Гайдаш запитав удруге: — Коли ви розійшлися?

— Кілька днів тому.

— Кілька — це скільки? — Він нахилив голову, не даючи Руті змоги уникнути його погляду. — Це важливо.

— Три. — Дівчина наморщила лоба. — Чи чотири.

— Що стало причиною?

Рута ледь розтулила губи, та Гайдаша, схоже, не цікавила відповідь, він майже відразу поставив наступне запитання:

— Коли ви востаннє бачилися?

— Що він зробив? — випалила дівчина.

Слова немовби самі вихопились назовні.

— Тут я ставлю запитання, — із глухим роздратуванням гаркнув слідчий.

Рута почервоніла, проте, відчувши, що може допекти йому, набралася сміливості та повторила:

— Скажіть, у що він вляпався.

— Відповідай на запитання! — голос злетів до металевого стакато.

І це все вирішило. Просякнутий зневагою, до скрипу зубовного самовдоволений тон викликав обурення, яке швидко переросло в кипучу злість. Якась частина Рутиного мозку розуміла, що найкраще було б розповісти правду — вони бачилися з Ларою чотири дні тому, — і забути про все, та інша усвідомлювала: це саме те, що від неї воліє почути Гайдаш. Вона не мала наміру забезпечувати Ларі алібі, проте дивилася на хижо прискалені очі чоловіка, на жмутки щетини у складках його карикатурно плоского обличчя, і насилу стримувалася, щоб не скривитися. Річ не в Ларі, річ у пихатому нахабі, який репетує на неї, неначе на дворового пса, а тому вона не дасть йому того, на що він так сподівається. Її очі спалахнули жаром, і Рута, не змигнувши, збрехала:

— Позавчора, тобто в понеділок.

— Коли точно?

— Після обіду.

Жоден м’яз не ворухнувся на Гайдашевому лиці.

— Ти ж казала, ніби ви розійшлися чотири дні тому.

— Розійшлися чотири дні тому, а останній раз бачилися позавчора. Лара… тобто Богдан хотів помиритися.

— Де ви були?

— Гуляли.

Він негучно пирхнув.

— Я питаю: де?

Рута ледь примружилася, пригадуючи, де її заскочив дзвінок Лари.

— У центрі. На Лебединці. У дворах довкола. Я не пригадую всіх місць.

— О котрій Лаврик поїхав від тебе?

Не помітивши, як Гайдаш нашорошився, Рута здвигнула плечима.

— Не знаю. Не пам’ятаю. Я була вдома близько півночі. Можете запитати у батьків.

— Тобто після заходу сонця?

— Після.

— Упевнена?

— Так. Було вже темно.

Слідчий потер підборіддя й кинув погляд за вікно. Здавалося, цілковито втратив інтерес до розмови. За півхвилини він повільно повернув голову та начебто ненароком поцікавився:

— І він поїхав, так? — Рута насупилася, не зрозумівши запитання, і Гайдаш уточнив: — Тобто Лаврик був на машині?

— Так, — не замислюючись, підтвердила дівчина. Лара завжди на машині.

— Що за машина? — його брови трохи піднялися. — Старий брудно-білий «мерседес» на польських номерах?

Тут вона нарешті насторожилася. Збагнула, що Гайдаш витягнув з її слів щось таке, чого вона сама не зауважила. Рута раптом відчула себе людиною посеред вулиці, на яку всі озираються, але перед якою, як на зло, немає жодного дзеркала, щоб роздивитися, що не гаразд.

— Ну-у, так.

— Добре. Чудово просто, — пласке обличчя розітнула скошена посмішка. Гайдаш зиркнув на директорку та самовдоволено мовив: — У мене все.

А тоді розвернувся і, не попрощавшись, закрокував геть.

За півхвилини, коли відлуння кроків стихло, двоє жінок і дівчина все ще стояли в коридорі. Директорка й Ада Романівна напружено поглипували на Руту, ніби боялися, що дівчина ось-ось рвоне навтьоки, й намагалися втримати її на перехресті своїх поглядів.

21

Адреналін притупив нудоту, і запахи відразу немовби зблякли. Натомість, щойно Рута ступила до класу, тіло пронизало тривожне відчуття, дуже схоже на те, що накрило її в неділю ввечері, коли, міцно заплющившись, дівчина не наважувалася поглянути на вже готовий результат на смужці тесту для визначення вагітності. Ось і зараз: щось погане вже скоїлося, Рута підсвідомо це знала, проте продовжувала ментально відгороджуватися, щоб не осягнути цього усвідомлено. Дивно було переживати таке двічі за тиждень.

Щойно вона опустилася за парту, Іванка нахилилась і збуджено прошепотіла:

— У мережу злили відео, як збили Іллю.

Рута почула й зрозуміла подругу, але спочатку пропустила слова повз себе. Вона неначе ковзала поверхнею темного озера, за будь-яку ціну силкуючись не зазирати в його моторошну глибину.

— Коли ти встигла? — Рута повела очима на Іванку.

— Щойно викинуло в новинах. Я не могла не подивитися.

Тривожне відчуття розросталося. Думки безперервно крутилися навколо розмови з Гайдашем, і що впертіше Рута їх відганяла, то дужче почувалася так, мовби частини її тіла припасовані не до ладу.

(і він поїхав, так?)

(так)

(що за машина?)

Яка йому різниця, що за машина в Лари?

Рута раптом дрібно затрусилася. Щоби погамувати тремтіння, мусила навіть переплести пальці. Через що її так тіпає? Через Лару? Вона переймається, що з ним станеться? Ні. Було щось іще, щось значно більше. Дівчина колись читала про психологічний експеримент, у якому перед піддослідними вмикали запис баскетбольного матчу та просили рахувати результативні передачі. В якийсь момент матчу на екрані з’являвся чоловік у костюмі горили, якого ніхто з піддослідних, заклопотаних підрахунком пасів, не помічав. І Рута почувалася так само: начебто в її полі зору стоїть велетенська горила, але мозок настирливо витирає її образ зі свідомості.

Довго так тривати не могло.

— Що ти сказала? — перепитала вона.

Іванка повторила:

— У мережі вже є відео, і там жесть.

Невидимі шви почали з’єднувати фрагменти спогадів. У свідомості нарешті дещо зринуло, поки що невиразний образ. Рута труснула головою, руйнуючи його: це маячня, дурниця просто, таке може бути хіба в кіно.

Проте образ повернувся.

— Дай сюди. — Рута вихопила з руки подруги смартфон.

— Ти чого? — вирячилась Іванка.

— Дівчата, тихше, — зробила зауваження Ада Романівна.

На них дивилося півкласу. Іванка інстинктивно сховала голову між пліч, Рута не зважала. Схоже, вона взагалі не почула вчительку.

Дівчина провела пальцем по екрану. Перед нею вигулькнула вкладка браузера зі статтею про аварію на Київській: три коротенькі абзаци та під ними — вбудований запис із камери спостереження. Рута розвернула смартфон горизонтально, почекала, доки програма перемалює зображення, і торкнулася «Грати».

Відео розгорнулося на весь екран, і Рута з першого погляду впізнала місце. Камера висіла на стіні житлового будинку, що на південному боці Київської неподалік ТЦ «Арена». Дівчина знала, що на розі того будинку розташовується обласна бібліотека для юнацтва, і на мить насупилася — відколи це бібліотеки обладнують камерами спостереження? — а потім згадала, що зовсім поряд із бібліотекою розмістився магазин вогнепальної зброї «Сапсан». Камеру припасували просто над його ґанком. Зображення було чорно-білим, але хорошої якості. Рута бачила тротуар, чималий шмат проїжджої частини, газон із північного боку вулиці й акуратну багатоповерхівку вдалині. Ближче до лівого краю екрана виднівся брудно-білий мінівен.

Упродовж перших секунд нічого особливого не відбувалося: півдесятка пішоходів квапилися до автовокзалу, два чи три легковики промайнули дорогою. Потім зліва з’явився велосипедист, і Рута напружилася. Вона впізнала Іллю: худорлявий, в окулярах, велошолом на голові. Хлопець зробив усе правильно, все, як вимагали правила: спершу озирнувся через плече, переконуючись, що позаду нікого немає, після чого випростав убік ліву руку. Ілля не збирався повертати — лівий розворот на дорозі з більш як однією смугою в кожному напрямі велосипедистам заборонено, — просто сигналізував, що вимушено виїжджає на крайню смугу, оминаючи припаркований попід тротуаром мінівен. Рута встигла подумки запитати себе, чому хлопець не помітив машину, що наближалася, — він же кинув погляд назад? — а далі все втиснулося менш ніж у секунду.

Автомобіль проскочив поле огляду камери майже миттєво, й Іллю буквально змело з дороги. Удар був таким сильним, що хлопця разом із велосипедом підкинуло на три метри у повітря. Над дорогою його перекрутило, наче ганчір’яну ляльку; голова, руки, ноги метелялися так, ніби з тіла зникли всі кістки та м’язи, що надавали йому форми. Рута відразу збагнула, що Ілля не жилець, вона взагалі не уявляла, як після такого хлопець протримався на цьому світі довгі чотири години. Машина зникла з екрана ще до того, як тіло непорушно розпласталося на асфальті. Оце й була відповідь на її запитання: придурок за кермом мчав із шаленою швидкістю і в той момент, коли Ілля озирнувся, перебував ще надто далеко, щоб велосипедист побачив у ньому загрозу.

Пекуча грудка підперла горло, і Рута мусила на мить заплющитися, щоб опанувати себе. Пересиливши нудоту, вона перетягнула повзунок прокрутки на початок. Іванка щось зашепотіла та спробувала забрати телефон, але Рута відкинула її руку й удруге запустила відео. Щойно машина влетіла в поле огляду камери, дівчина призупинила відтворення.

Машина.

Універсал.

Білий універсал.

Автомобіль у кадрі був дещо розмитим, і Рута подумала, що навряд чи роздивилася б номер, якби наїзд стався вночі, а так… Тремтячими пальцями вона збільшила зображення. Цифри на номерному знакові розплилися, проте залишилися читабельними, дівчині не довелося навіть примружуватися, вона лише трохи наблизила обличчя до екрана.

Номер був польським — WRA 56775, — і Рута усвідомила, що перед нею Ларин «мерседес».

Дівчина застогнала, наче їй запекло всередині. Наступної миті відсахнулася й відкинула телефон. Іванка ледве встигла перехопити його на краю парти.

— Ти здуріла? — розсердилася подруга. — Ти що, блін, твориш?

— Блядь, це Лара, — прохрипіла Рута.

Лара вбив Іллю.

Іванці знадобилося секунд п’ять, щоби почуте втряслося в мозку. Потім її очі полізли на лоба:

— Що-о?

— Це його машина. Я впізнала номер.

— Твій Лара?

Тієї миті, коли Рута розгледіла номер, її мозок неначе вибухнув. От справді — дівчина відчула ударну хвилю, яка відбилася від внутрішньої поверхні черепа, і уявила пошматовані обривки думок, що розліталися навсібіч.

Лара на смерть збив нареченого її сестри.

Перш ніж усвідомила, що робить, Рута скочила зі стільчика. Хтось на сусідньому ряді пирснув, і Ада Романівна спідлоба зиркнула на дівчину.

— Руто, що сталося?

Рута повела очима з боку в бік. Іванка сиділа із роззявленим ротом. Сама Рута мала такий вигляд, ніби не тямить, де перебуває і як тут опинилася.

Смішки стихли. Ада Романівна також підвелася.

— З тобою все гаразд?

Лара вбив нареченого її сестри.

Рута випалила:

— Можна мені вийти?

Учителька, не зводячи погляду з дівчини, кивнула.

— Звісно.

Рута нахилилася, згребла з парти ручки, зошит, а тоді випросталася. Вирішила, що Ада Романівна її не зрозуміла.

— Я маю на увазі, можна мені піти? — пауза. — Мені дуже треба.

— Яке піти? — Ада Романівна скинула брови. — Куди? Ти при своєму розумі? Завтра екзамен. Іще однієї консультації не буде.

«Я не тупа, — Руті хотілося закричати, — чорт забирай, я не тупа! Я розумію, що більше консультацій не буде». Натомість вона видушила із себе:

— Я мушу піти просто зараз.

Клас принишк. Ада Романівна помовчала, потім розгублено кліпнула.

— Це через те, що… сталося в коридорі?

— Так.

— Ти знаєш, куди йти?

Рута спершу розгубилася, а потім збагнула, що вчителька запитує про школу, в якій вона завтра вранці писатиме ЗНО з української мови та літератури.

— Так, у мене тринадцята школа. Адресу я знаю. Паспорт, сертифікат — усе візьму.

Жінка нехотячи хитнула головою в бік дверей.

— Можеш іти.

Наостанок Рута кинула погляд на Іванку — та все ще сиділа з таким виглядом, мов її щойно огріли чимось по голові, — після чого кулею вилетіла з класу.

Лара. Вбив. Нареченого. Її. Сестри.

А вона щойно сказала слідчому, що той вечір хлопець провів із нею.

22

Рута набрала Лару ще до того, як вибігла зі школи. Спускаючись із ґанку, терпляче прослухала до кінця довгі гудки, проте хлопець не озвався. Не бачачи дороги, дівчина подалася геть від школи й за хвилину зателефонувала ще раз. Результат такий самий — серія гудків, а потім: «Ваш виклик переадресовується на автовідповідач, будь ласка, зачекайте…» Тримаючи телефон перед собою, Рута продовжувала набирати Лаврика, поки не дійшла до перехрестя та зупинилася.

Лара не відповідав.

Рута намагалася не думати про Індію.

Хвилину вона стояла, неуважно дивлячись на потік машин, що вливався у вулицю Грушевського. Потім світлофор перемкнувся на зелене, люди висипали на перехід, але Рута не рушила з місця. Поривчастий західний вітер сік обличчя колючими пилинками й немовби штовхав її в інший бік. Дівчина розвернулася та закрокувала в напрямку старого автовокзалу. На ходу відкрила Інстаграм, відшукала профіль Лари та натиснула «Повідомлення». Вгорі екрана, під нікнеймом, висвітилося: «У мережі 13 год тому». Від учорашнього вечора хлопець не з’являвся в Інтернеті, тож сподіватися на те, що він відповість зараз, не варто було.

Лара вбив нареченого її сестри.

І тут Рута дещо згадала. Згорнула Інстаграм, натомість перескочила у Фейсбук, на вкладку «Запити на дружбу». St. Bogko нікуди не подівся й досі висів угорі списку. Дівчина обрала «Підтвердити», перейшла на акаунт Божка та швидко надрукувала в Месенджері:

Божиндо, привіт

це Рута

дай свій телефон

це терміново!

Потім, напружившись, затамувала подих, ніби від того, як довго вона протримає в легенях повітря, залежало, чи Стас Божко відповість. Рута видихнула, лише коли в лівому нижньому куті екрана вигулькнули три крапки — Божинда взявся друкувати відповідь. За мить у вікні Месенджера дівчина помітила номер, перекинула його до журналу викликів і зателефонувала.

Божко підняв слухавку після першого гудка.

— Божиндо, це Рута, — випалила вона.

— Я зрозумів. Кажи.

— Де Лара? Чому він не відповідає?

Рута розхвилювалася та несвідомо пришвидшила ходу.

— Він тобі не розповів? — його голос прозвучав радше роздратовано, ніж здивовано.

Дівчина також розізлилася.

— Ні, блін, не розповів! Позавчора зателефонував і попросив говорити всім, нібито провів вечір зі мною, але нічого не пояснював.

— То ти не знаєш, — чи то спитав, чи то ствердив хлопець.

Рута із шумом випустила повітря крізь ніздрі.

— Я бачила відео.

Божинда промовив дуже тихо і якось зовсім по-дорослому:

— Тоді мені нема чого додати. — А через секунду визвірився: — Чого тобі від мене?

Рута зціпила зуби. Лара вбив нареченого її сестри.

— Чому Лара не відповідає?

— Він зараз у СІЗО. Його загребли на світанку.

На це слід було чекати, та дівчина однаково відчула, як холонуть пальці. Вона міцніше стиснула смартфон.

— Звідки ти знаєш?

— Ночував у нього в Колоденці. Його при мені пакували. Чувак так пересрав, ледь не ридав там. Наче на ешафот його ведуть.

— Він убив людину. Його посадять, і то надовго.

Стас сердито прицмокнув.

— Не сміши! Ніхто його не посадить. Окей, загинув чувак, але Лара був на «блясі», його ніхто не бачив за кермом, і проблем не мало бути ніяких. Після того, ну, після того як це сталося, Лара звалив за місто, забрав документи й кинув машину. Усе, кінець історії. Він узагалі був би не при ділах, якби не довбаний студентський. — Божинда затнувся, а тоді заговорив повільніше, немовби дослухаючись суфлера в голові: — Лара посіяв його два тижні тому і ніяк не міг знайти, а мєнти знайшли — під водійським сидінням. Вони подали запит до прикордонної служби й звідти отримали підтвердження, що саме Лара на цьому «мерсі» перетнув кордон. На документах була та сама фотка, що й на студентському. Що ще гірше — у березні нас із Ларою якось зупинили за перевищення швидкості. Обійшлося без штрафу, ми відмазалися, типу, випросили лише попередження, але мєнти все одно склали протокол. Це «селфіки» були, вони іноді такою хернею страждають — пишуть протокол без штрафу. Так Ларин корч опинився в їхній базі, і через усе це разом — те, що він на цій тачці перетнув кордон і принаймні якийсь час на ній їздив, — мєнти оголосити підозру. Лару загребли і зараз, по ходу, беруть відбитки, типу, щоб довести, що це він сидів за кермом. — Божинда видихнув. — Але це все повна фігня. Ніхера у них не вийде!

— Зі мною кілька хвилин тому спілкувався слідчий, — промовила Рута. — Приходив до школи.

— Швидко вони, — впевненості в голосі поменшало. — І що ти сказала?

— Він питав, коли ми з Ларою востаннє зустрічалися.

— Що ти йому сказала?

Повагавшись, Рута відповіла:

— Сказала, що того вечора Лара був зі мною.

Божинда вдоволено гмикнув.

— Ну ось і все. Мала, видихай, ми його витягнемо. Мій брат працює у безкоштовній правовій допомозі, ми з ним іще в понеділок усе перетерли. Це він порадив відігнати машину за місто, щоб потім говорити мєнтам, ніби її вкрали ще в неділю, а Лара просто не встиг про це повідомити. Брат думає, Лару будь-який першокурсник відмаже. І Ларин батя вже летить із Португалії, він точно найме крутого адвоката. Коротше, ніхто не доведе, що Лара був за кермом, так що ти не парся.

Руті аж зуби звело від жорстокості й байдужості, що крилася за його словами.

— Я не за Лару переживаю. — Вона задихалася чи то від швидкої ходьби, чи то від люті, чи то від того й того водночас. — Він збив нареченого моєї сестри!

— О, курва… — На кілька секунд Божинда затих, а потім його голос зазвучав інакше, гучніше та стурбованіше: — Але ж ти сказала, що він був із тобою, правильно? У понеділок після обіду. Я правильно зрозумів? Увесь вечір, так? — Рута не видала жодного звуку. — Алло… Алло!.. АЛЛО!

Останнє слово секунду бриніло в динаміку, після чого дівчина, не попрощавшись, розірвала зв’язок.

23

Зрозумівши, що дійшла майже до старого автовокзалу, Рута спинилася й розгублено повела головою. То був один із тих моментів, коли просто втрачаєш лік часу. Думок стало забагато, в голові гуло, начеб у вулику.

(його ніхто не бачив за кермом)

(порадив відігнати машину за місто)

(щоб потім говорити, ніби її вкрали в неділю)

Як вона не здогадалася раніше? Ретроспективно це здавалося таким зрозумілим, що дівчина почувалася дурепою.

Вітер куйовдив волосся. Відгортаючи його з обличчя, Рута спробувала навести лад у думках. Отже, у понеділок, приблизно о п’ятій, Лара збиває Іллю Ісаєва, втікає з місця події, тоді відганяє автомобіль за місто та кидає його там. У вівторок поліцейські знаходять машину і, попри польські номери, з’ясовують, що саме Лара сидів за кермом. У середу на світанку Лару арештовують, він розповідає, нібито його «мерседес» напередодні вкрали, а ще про те, що має алібі. Так Гайдаш дізнається про Руту й відразу прямує до школи. Навряд чи слідчому було відомо, що в одинадцятикласників завтра екзамен і що після першого уроку дівчина піде зі школі. Він зловив її випадково, лише тому, що дуже поспішав. Але чому? Рута насупилася. Чому Гайдаш так квапився до школи, хоча, формально, без дозволу батьків не мав права з нею розмовляти?

Відповідь була очевидною: слідчий хотів поспілкуватися з нею першим, до того, як це зробить Ларин адвокат.

Руті набридло відгортати волосся, вона повернулася обличчям до вітру й застигла, затуливши нижню частину обличчя долонями. Вона збрехала слідчому, нібито Лара провів другу половину понеділка з нею. Що це означає? Вона забезпечила хлопцеві алібі? Ні. Це не був офіційний допит. Рута не знала, як це правильно сформулювати, проте відчувала, що її слова не мали юридичної ваги. Якщо те саме у неї запитають іще раз, вона обов’язково скаже правду, розповість усе, як було. Крім того…

(і він поїхав, так?)

(так)

(що за машина?)

…Гайдаш із легкістю викрив її брехню. Навмисно повів розмову так, аби Рута обмовилася, ніби в понеділок Лара приїжджав до неї на машині. Хлопець не міг приїхати, оскільки його «мерседес» начебто вкрали. Слідчий зрозумів, що Рута каже неправду, а отже, Ларине алібі — не більше ніж вигадка, відповідно, хлопця, попри її брехню, повинні визнати винним. Сам того не усвідомлюючи, Гайдаш допоміг їй: дівчина припустилася жахливої помилки, проте зрештою наче й не зраджувала сестру.

Отже, все гаразд, так?

Рута мружилася проти вітру. Залишався ризик, що про її спробу прикрити Лаврика хто-небудь дізнається. Майже хвилину дівчина прокручувала цю думку в голові та зрештою відкинула її. Хто? І звідки? Навіщо капітанові Гайдашу оприлюднювати неофіційну розмову з одинадцятикласницею? Якщо її викличуть на офіційний допит, Рута відмовиться від своїх слів, заперечить усе, що виклала слідчому сьогодні, та й по всьому.

Дівчина повільно видихнула. Отже, все добре, правильно? Усе гаразд?

Ось тільки чому вона почувається так, нібито земля вислизає з-під ніг?

«Треба поговорити з Інді», — опустивши нарешті руки від обличчя, дівчина швидкою ходою закрокувала додому.

24

Удома Індії не виявилося. Рута промчала коридором, ускочила до своєї кімнати й застигла, втелющившись у порожнє незастелене ліжко. На кріслі та підлозі валялися її білизна й одяг. Дівчина посунула вбік стулку відкотних дверей і зазирнула до шафи. Цілковитий безлад. Рута здогадалася, що то Інді шукала, у що вбратися. Від’їжджаючи з Тернополя, вона не захопила із собою речей і тепер вирішила взяти що-небудь із гардероба Рути — розміри у них майже збігалися.

Але куди вона могла піти?

Дівчина поспіхом згребла одяг, сяк-так заштовхала його до шафи, а тоді заглянула до спальні батьків. Також порожньо, хоча Рута знала, що цього дня в матері не було чергування й вона мала б залишатися вдома. Напевно, вони подалися кудись разом, ось тільки Рута не уявляла куди й не розуміла, чому Інді так квапилася. Григір зазвичай на обід не приходив, тож спитати не було в кого.

Повернувшись до своєї кімнати, Рута взялася за телефон, але, повагавшись, так і не набрала сестру. Переконала себе, що такі теми краще обговорювати не телефоном, хоча насправді просто не знала, що казати Інді.

Зрештою, відклавши телефон, дівчина вилізла з ногами на підвіконня та втупилась у вікно.

Західний вітер гнав над містом низькі рвані хмари. Рута обхопила коліна і, стежачи за ними, перебирала в голові все, що відбулося за останні три дні. Позитивний результат тесту на вагітність, сварка з Ларою, ще більша сварка з батьком, дзвінок від Лари, несподіваний приїзд Інді, загибель Іллі, і отепер — усвідомлення, що у смерті нареченого сестри також винен Лара. Життя пролітало повз неї із шаленою швидкістю й дедалі більше нагадувало фільм, запущений у режимі пришвидшеного перемотування. Руті хотілося відшукати пульт, щоб хоч трохи сповільнити його, щоб отримати можливість хоча б щось роздивитися та обміркувати.

Трохи заспокоївшись, дівчина спробувала зосередитися на завтрашньому екзамені. Дістала конспект, який вела, коли ходила до репетиторки, і взялася повторювати винятки з правил — спрощення в групах приголосних, чергування приголосних, подвоєння «нн» у прикметниках, написання складних слів тощо, проте відклала зошит, коли зрозуміла, що, перегорнувши сторінку, відразу забуває щойно прочитане.

Години спливали. О шостій з роботи повернувся Григір. Рута пересилила себе й запитала, чи він не знає, де Аміна й Інді, на що Григір лише стенув плечима. Вони повечеряли в цілковитій тиші, після чого батько зачинився у спальні.

Невдовзі сонце почало хилитися до заходу, потім сіло, потім вечір змінила ніч, а Аміни й Індії не було. Рута, боязко постукавши у двері батьківської спальні (ніколи раніше цього не робила), ще раз поцікавилась у Григора, чи він не здогадується, куди вони зникли. Батько зміряв її важким поглядом, довго мовчав, а тоді крізь зуби порадив самій зателефонувати й дізнатися. І Рута розуміла, що давно мала б набрати сестру, але… не наважилася. Що довше вона зволікала, то більше сумнівалася в тому, що казатиме. Дівчина вирішила дочекатися Інді, потупцяла до своєї кімнати й, погасивши світло, залишилася сидіти в темряві.

Це стало найбільшою помилкою в її житті.

I sit waiting for my darkest hour to come

I cannot think about the things that I have done.

Iron Maiden, «Mother Of Mercy», 2010[11]

25

Аміна з Індією повернулися додому за п’ять хвилин до одинадцятої. На той час Рута вже закуняла, а тому не почула клацання дверного замка. Її розбудив легкий натиск повітря на барабанні перетинки, що виник, коли Аміна зачинила двері. Дівчина підхопилася та вибігла з кімнати з наміром обійняти сестру, проте завмерла посеред коридору із розведеними руками. Повітря довкола неї немовби затверділо, і Рута не наважувалася поворухнутися, ніби боялася, що від найменшого поруху воно почне кришитися, як скло, і гострі скалки встромляться їй у горло.

Попри різницю у віці, зовні вони із сестрою були схожими: кругловиді, високі, з ледь розкосими очима та густим темним волоссям. Несхожість крилася у ставленні до власної краси. Руті подобалося, крокуючи шкільним коридором, відчувати на собі захоплені погляди хлопців. Подобалося усвідомлювати, що її начитаність, зовнішність і навіть ім’я вирізняють її серед дівчат-однолітків. Подобалося доглядати за тілом, нігтями, обличчям. Натомість Індія майже ніколи не торкалася косметики, ніколи не вважала, що незвичайне ім’я якось підносить її над іншими, а тоді, коли хлопці все ж звертали на неї увагу, не те щоб знічувалася, просто трималася, рухалась і поводилася так, нібито власна врода давно їй набридла. Того вечора все круто змінилося.

Рута заціпеніла, не вірячи, що бачить перед собою рідну сестру. Обличчя Інді витяглося так, наче впродовж дня вона схудла на десять кілограмів. Хоча не це найважливіше — Індія нанесла на обличчя товстий шар тонального крему, намалювала брови й щедро нафарбувала губи помадою. На шиї, вилицях, під вухами — всюди, де тоналка закінчувалася, — шкіра була кольору старого свічного воску. У Рути аж щелепа відвисла — сестра нагадувала японську гейшу. І ще вона пахла так, неначе цілу ніч маринувалася в парфумах.

У цьому всьому прочитувалося щось жахливо неправильне.

— Де ви були? — Рута не наважилася підступити ближче.

Відповіла Аміна:

— У поліції.

Дівчина на автоматі повторила:

— У поліції?

— В обласному управлінні.

Рута почула, як зі спальні з’явився батько, завмер за її спиною. Потім запала мовчанка. Тиша тиснула на вуха, як вода.

— Так довго? — запитала Рута.

— Сьогодні вранці арештували водія, який був за кермом тієї машини.

Рута не знала, як реагувати. Вона лише раз зиркнула на сестру й одразу ж відвела погляд, немов обпеклася, проте цього виявилося достатньо: відчуття провини, як голодний паразит, заходилося пожирати її зсередини.

Інді роззулася та пройшла повз сестру до її кімнати. Рута, даючи дорогу, відступила до зали. Аміна продовжувала стовбичити в коридорі з таким виглядом, нібито випадково потрапила до чужої квартири. Не рухалася. Руті від хвилювання перехопило подих, вона завмерла та відчайдушно прислухалася, намагаючись почути, як сестра перевдягається, одначе з кімнати не долинало жодного звуку. Інді просто стояла за дверима.

Якийсь час нічого не відбувалося, потім двері Рутиної кімнати рипнули, Інді випливла в коридор і, наче сновида — зі скляним поглядом, перемістилася до зали. Рута позадкувала. Наступної миті коліна немовбито розплавилися, і дівчина безсило опустилася на диван.

Інді наблизилася впритул, нависла на нею.

— Ти знала?

Рута примусила себе підвести голову й поглянути сестрі в очі. Їй вистачило клепки не ляпнути: про що? Зіниці Індії нагадували калюжі темряви посеред почервонілих від плачу білків. Рута подумки переконувала себе, що не повинна почуватися винною, та її щоки однаково спалахнули.

— Ти знала? — повторила Індія.

— Ні.

— Не бреши!

Інді скидалася на бліду ляльку, що виглядає з дна колодязя. Рута потупилася та вдихнула так, ніби збиралася пірнути по неї.

— Я кажу правду.

Старша сестра надривно засопіла. Кілька довжелезних секунд панувала тиша, Рута весь цей час не дихала, та зрештою, не стримавшись, обізвалася. Вона мусила говорити просто для того, щоб не задихнутися.

— Я не знала. — Вона підняла руки, наче людина, що здається. — Присягаюся, не знала. Звідки я могла…

Краще вже було мовчати. Інді розлючено перебила її:

— Коли ти побачила відео? Ти ж бачила його, так?

Рута відповіла до того, як зрозуміла, до чого хилить сестра:

— Сьогодні вранці. Коли була в школі. Мені показала…

— І ти не впізнала машину?

Рута хотіла підвестись (їй не подобалося дивитися на сестру знизу вгору), проте не наважилася.

— Впізнала, — неохоче визнала вона.

Індія схлипнула, притулила долоню до рота.

— До тебе приходив слідчий, — проштовхнула крізь пальці вона.

Рута не була певна, що правильно почула запитання, але про всяк випадок відповіла:

— Так.

І відразу відчула, як сестра напружилася, начеб летіла на санках із крутої гірки та приготувалася до несильного удару біля її підніжжя.

— Що він запитував?

Отже, Гайдаш таки розповів. Рута опустила голову. Було боляче витримувати погляд очі в очі.

— Не мовчи, — хрипнула Інді. По щоках скотилися сльози. — І дивися на мене.

Рута не могла витиснути із себе жодного слова. Сестра зробила це замість неї:

— Він запитував, чи були ви разом того дня, коли… — Індія зненацька гучно кавкнула, як людина, що вдавилася й ось-ось почне задихатися, — коли загинув Ілля, так?

Відчуття, нібито повітря перетворилося на скло, повернулося. Рута неохоче кивнула.

— Що ти йому відповіла? — Інді важко дихала.

До Рути остаточно дійшло, який усе це має вигляд в очах сестри, і вона зблідла, зблідла так, що побіліли навіть очі.

— Ні, Інді, ні! Ти не зрозуміла! Я не намагалася його захистити!

Індія немовби відкотилася кудись усередину себе.

— Тоді чому ти сказала, що він був із тобою?

— Я не сказала… Тобто я ненавмисно!

— Не можу повірити. — Сльози прокладали шлях крізь товстий шар тоналки, залишаючи на щоках сірі сліди. — Чому?

— Він попросив мене, але послухай, вислухай мене, коли він просив, я ще нічого не знала, він просто… ну, я прокрутила відео, лише коли інспектор пішов, — через хвилювання Рута сплутала слідчого з інспектором, — я не знала, що це Лара, я ніколи не змогла б…

— Ну то й що?! — голос Індії зірвався. — Ти ж упізнала машину, ти сама щойно про це сказала! Чому ти не наздогнала слідчого, коли усвідомила, що твій Лара вбивця? Чому не зателефонувала до поліції?! У тебе був цілий день! Чому ти просто сиділа тут і нічого не робила?! Чому не зателефонувала й не розповіла мені?!

Інді похлинулася. Її почало нещадно трусити, проте дівчина з останніх сил тримала голову рівно. Аміна підступила до неї та поклала долоню на спину. Рута безпорадно кліпала, у відчаї чекаючи, що мати втрутиться, спробує їх помирити, однак Аміна мовчала.

— Стільки років ти… ти… я вважала тебе найважливішою людиною в моєму житті, а ти… — Інді заплющилася. За кілька секунд, вирівнявши дихання, відвела руки від обличчя та прохрипіла: — Він скористався тобою й покинув, він познущався з тебе, він убив Іллю, але ти стала на його бік! Чому? СКАЖИ МЕНІ ЧОМУ?!

— Тихше, — озвалася з-за спини Аміна. — Тихше…

Гаряча грудка в горлі не дала Руті відповісти, і, мабуть, на краще. Вона хотіла пояснити, що її слова Гайдашеві нічого не означають, адже слідчий підловив її на брехні, що Лара на той час уже повідомив поліції, нібито його машину вкрали в ніч із суботи на неділю, а Рута стверджувала, що він до неї приїхав, а отже, слідчий знав, що Рута бреше, і, відповідно, розумів, що саме Лара був за кермом, коли збив Іллю, хай там що Рута сплітала. Але яке це мало значення?.. Невимовлені слова, наче каміння, тягли дівчину на дно.

Сестра відкарбувала:

— Відтепер… ти для мене… ніхто.

І на тому все — Інді остаточно виснажилася. Її плечі опустились, обличчя спотворила гримаса, і дівчина розплакалася. Аміна розвернула доньку до себе та обійняла, проте Інді швидко випручалась і вибігла з кімнати.

Рута воліла провалитися під землю. Вона так скулилася, що не помітила, як мати вийшла із зали. Тільки підвівши голову, усвідомила, що Аміна зникла, після чого увагу привернув шум, що долинав з кімнати. Схоже, Інді, ревно плачучи, порпалася в шафі. Рута, прислухавшись, почула, як мати запитала: що ти робиш? Інді не відповіла. Аміна запитала щось іще, і тоді Інді вигукнула, що не хоче тут залишатися та збирається до Тернополя. У відповідь мати заговорила так швидко, що Руті не вдавалося розібрати слів.

Потім квартиру затопила тиша. Дівчина обхопила голову руками й зігнулася, ледь не торкаючись лобом колін.

Із заціпеніння її вивів сповнений холодного презирства голос батька:

— Чого розсілася?

Рута випросталася. Григір стояв у коридорі та спопеляв її очима.

— Іди до неї. Говори. Проси вибачення.

Безглузда порада. Доречніше було б дати Інді час перекипіти й угамуватися. На жаль, розуміння внутрішнього світу доньок було вмінням, якого Григір Статник ніколи не мав.

Дівчина не ворухнулась, і тоді батько підвищив голос:

— Ти оглухла?

Рута кинула на нього зболений погляд, підвелася та попленталася до своєї кімнати.

Інді, обхопивши себе руками, сиділа на ліжку. На підлозі лежав порожній наплічник. Аміна обіймала доньку та щось заспокійливо шепотіла їй на вухо. Помітивши Руту на порозі, Інді підвела голову, відкинула материну руку й заволала:

— Вона мені більше не сестра! — Через ридання голос став якимось фрагментованим, схожим на гортанне квоктання. Дівчина немовби видзьобувала слова з хаотичного розсипу в голові. — Я не хочу її бачити! Не хочу бути з нею під одним дахом!

Рутині очі наповнилися слізьми.

— Інді, пробач… — слова застрягали в напружених голосових зв’язках, — пробач мені.

Інді тільки голосніше заридала.

Аміна зміряла молодшу доньку крижаним поглядом.

— Зникни.

Рута вирячилася.

— Мам… — жалібно мекнула вона.

— Забирайся звідси! — наказала мати жорстким голосом.

Аміна ще ніколи так не говорила з нею, і усвідомлення цього ненадовго заволокло їх усіх липкою тишею. І тоді на зміну болю почав протискатися страх. Відчуваючи, як усередині все німіє, Рута притулилася до стіни, немовбито ховаючись за одвірком. Вона уявила день без сестри. Звичайний день мінус Інді. А тоді подумала: а що, як таких днів буде сотня? Що, як на такі перетворяться всі її подальші дні?

Набравшись сміливості, Рута ступила крок уперед і різко нахилилася, встигнувши зачепитися за погляд Індії, перш ніж та відсахнулася. Частку секунди сестри дивилися одна на одну настороженими, сповненими болю поглядами — нібито дві лисиці, що потрапили в один капкан, — і на коротку мить вони неначе вийшли з трансу, неначе згадали, хто вони такі (Руті навіть здалося, що сестра ось-ось подасться в її обійми), проте потім щось в очах Інді закрилося. Скривившись, сестра сховала обличчя на материному плечі.

Рута позадкувала. Усі м’язи занили, на шию мовби повісили гирю, раптово виникло відчуття, ніби якась невідома сила намагається зігнути її в неприродний спосіб.

— Геть звідси, — промовила Аміна.

Певна річ, вона не гнала Руту з дому. Про таке й гадки не було. Хотіла лише, щоб молодша донька забралася з кімнати та не роз’ятрювала Індію, проте Рута сприйняла її слова буквально. Відштовхнувши батька, що спостерігав за ними з коридору, дівчина похапцем взулася та вискочила з квартири.

Ніхто її не зупинив. Аміна, може, й думала, але залишилася на ліжку з Індією.

На годиннику було чверть по одинадцятій.

26

Вітер стих, повітря було теплим і липким, одначе Руту били дрижаки. Вона якийсь час постояла під під’їздом, сподіваючись, що мати покличе її з балкона, та марно. Чула лише тихе бурмотання телевізора з відчиненого вікна на другому поверсі й приглушений галас компанії, що долинав від сусіднього під’їзду. Прочекавши майже хвилину із задертою головою, дівчина понурилася й розчаровано побрела геть.

Книгарня, аптека та піцерія на першому поверсі сусідньої чотирнадцятиповерхівки вже давно закрилися. Проминувши темні вікна, Рута звернула до пішохідного переходу. Машин не було, дівчина перебралася на інший бік Грушевського й подалася на схід вулицею Орлова. Уже втретє за тиждень вона прямувала тим самим шляхом до Пагорба Слави, ось тільки цього разу ходьба не заспокоювала.

Час від часу тілом нібито проскакували електричні розряди, і Рута пересіпувалася. Почервонілі від утоми очі пекли, хоча плакати не хотілося. Вона досі почувалася наляканою. Вагітність? Сварка з батьком? Це здавалося тепер таким дріб’язковим. Гаразд, можливо, і не дріб’язковим, але розв’язуваним. Усе можна було вирішити. Зате тепер у неї з’явилася справжня проблема.

Індія.

Рута не могла повірити в те, як усе обернулося. Вона сама винна: треба було тримати язик за зубами під час розмови з Гайдашем або хоча б одразу зателефонувати сестрі. Проте значно дужче гризло інше: що далі? Вона не уявляла, що повинна зробити, аби Інді її пробачила. І не уявляла життя без сестри. Дівчина пригадала мить, коли, нахилившись, зустрілася з Інді очима й побачила, як щось у погляді сестри начебто закрилось, і здригнулася від жахливого відчуття, ніби це щось закрилося для неї назавжди. Цей нав’язливий страх відсував на другий план абсолютно все — огиду до батька, образу на несподівану грубість і холодність матері, нервозність і погане самопочуття через вагітність. Усе. Рута подумки запитала себе, що б вона робила, якби Інді вчинила щось таке щодо неї, однак у голові не зринуло жодного образу. Дівчина навіть не припускала, що сестра здатна так із нею обійтися, і від того ставало ще гірше.

Ближче до околиці ліхтарі майже зникли, і душна темрява розповзлася вулицею. Важка тиша повисла над дахами. Досягнувши Костромської, Рута зупинилася. Що вона робить? Уже, мабуть, о пів на дванадцяту. Куди йти? Ніякого плану стосовно того, куди далі рухатися — і зараз, і взагалі по житті, — вона не мала. Хвилину дівчина простояла перед пішохідним переходом, а тоді ноги самі понесли її вперед. Вона пройшла алеєю Пам’яті, почала підійматися сходами до обеліска, що похмуро бовванів у потемках, коли згори, від майданчика з військовою технікою, долетіли чиїсь голоси, а за ними — вибух п’яного реготу.

Рута зупинилася. Наблизилася до кам’яного парапету й витягнула шию. Неподалік обеліска якась компанія розпалила багаття. Четверо хлопців і двоє дівчат, уже добряче напідпитку — довкола валялося з десяток дволітрових пляшок з-під пива.

Рута похнюпилася. Вона гадала посидіти під обеліском — годину, не довше, — потім піти додому і, якщо сестра не спатиме, спробувати поговорити з нею, ще раз усе пояснити, а тепер… Дівчина розчаровано видихнула, розвернулася та налаштувалася плестися вниз, але, ступивши кілька кроків, завмерла. Навіть тут, на вершині пагорба, вітер ледве повівав. Було сухо й тепло. Рута роззирнулася, легко перебралася через парапет, трохи спустилася схилом пагорба та розляглася поміж дерев на ще теплій після спекотного дня траві.

Хмари розійшлися, і дівчина роздивлялася крізь крони дерев мутнувате кружальце місяця. Міркувала про те, що казатиме Інді, коли повернеться додому. З нею поговорить першою, а вже потім із… Хоча ні, з матір’ю вона не розмовлятиме. Рута сердилась на Аміну й вирішила, що аборт зробить сама. Гроші в неї є, а батьки й так уже знають. Що їй втрачати?

Якоїсь миті наелектризований нервозний гул у голові стишився, а думки почали плутатися. Шум вітру в гіллі заколисував. Рута не помітила, як повіки обважніли, а тоді, смикнувшись, повільно змежилися. За минулі дві ночі вона проспала не більше як шість годин. Тілом досі прокочувалися хвилі тремтіння, проте втома зрештою взяла гору.

За п’ять хвилин до початку нової доби Рута Статник заснула у парку на північному схилі Пагорба Слави. Під подувами слабкого низового вітру трава довкола неї ворушилася, наче волосся.

27′

Руті наснився один із безтурботних днів наприкінці літа 2016-го, коли Інді взяла її із собою в кіно. Вони й раніше ходили разом до кінотеатру, просто тієї неділі Інді чи не вперше покликала сестру (Руті на той час не виповнилося й чотирнадцяти) у свою компанію. Батьки кудись поїхали та мали повернутися пізно ввечері. Інді могла би просто залишити Руту вдома, натомість запропонувала піти разом на «Паперові міста». Рута, не вагаючись, погодилася.

Перед кінотеатром «Україна» до них приєдналися троє однокласниць Індії.

Після фільму вони пішли до гідропарку й три години просиділи на березі Усті. Рута майже не брала участі в розмові, принишкла й лише слухала, проте її розпирало від щастя й гордості. Дівчата були значно старшими та обговорювали поки що далекі, але вже зрозумілі для неї теми. Під кінець Рута розслабилася, наважилася втулити кілька слів у розмову й почала сміятися разом з усіма. І незважаючи на те, що вона не завжди здогадувалась, із чого дівчата регочуть, її сміх був таким нестримним і щирим, що зміг пробитися крізь сон. Дівчина лежала на спині під теплим травневим небом, яке поволі затягували хмари, і, торкаючись підборіддям плеча, посміювалася вві сні.

Тієї ночі це сталося востаннє. Попереду на Руту чекало ще чимало яскравих сновидінь — іноді аж занадто яскравих, — але вві сні вона більше не сміялася.

28

Рута безтурботно проспала до десятої ранку і, напевно, спала б іще щонайменше годину, якби її не розбудило віддалене погуркування грому.

Дівчина повільно випливла зі сну, однак очей не розплющувала, вижидаючи, поки у свідомості розсіються рештки сновидіння. Невдовзі гримнуло знову — цього разу ближче й гучніше, — і Рута, звівшись на лікті, роззирнулася. Вона добре пам’ятала події вчорашнього вечора, а тому не надто здивувалася, збагнувши, що прокинулась у траві неподалік сходів, що вели на вершину Пагорба Слави.

Попри ранню годину, страшенно парило. На заході над містом товклися важкі грозові хмари. Рута перевернулася на живіт, але з першого разу підвестися не змогла — залежала бік і тепер почувалася так, ніби у стравохід забили дерев’яний кілок. Зрештою дівчина встала й потягнулася. До горла підкотила звична ранкова нудота, і Рута, кривлячись, опустилася на п’яти. Натиснула пальцями на очні яблука й закліпала. Крізь розколину у свинцевих хмарах на заході, наче спис, вистромлювався яскравий промінь. Жорстке кусюче світло заливало обеліск і похмурі бронзові статуї на вершині пагорба оманливим сріблястим сяйвом. Промінь і хмари, що немовби намагалися його задушити, здавалися загрозливими у своїй несподіваній красі.

Чомусь засмоктало під ложечкою. Рута дістала телефон і втопила бокову кнопку. Екран залишився темним. Розрядився. Дівчина помітила біля своїх колін сивуватий кущ полину, сягнула до нього рукою, зірвала кілька білуватих суцвіть і, розтерши поміж пальцями, принюхалася. У ніздрі вдарили густі запаморочливі пахощі. Рута згадала батька, а тоді все разом навалилося на неї: вагітність, загибель Іллі, незвична холодність матері, сварка із сестрою. Та поза тим було щось іще. Щось важливіше. Рута тримала долоні складеними перед обличчям, вдихала гіркий запах полину й розуміла, що пекучий біль у нижній частині грудей нікуди не зникає. Навпаки — неспокій лише наростав. Вона почувалася так, неначе щось зависло над нею у повітрі, а вона цього чомусь не зауважує.

Це якась дурня, ну що може бути істотнішим за сварку з Індією?

Над дахами багатоповерхівок на заході кресонула горизонтальна блискавка, за кілька секунд до пагорба докотився грім, і тоді дівчина нарешті відірвала внутрішній погляд від спогадів і спрямувала його на реальний світ.

Четвер. Ранок. Вона на Пагорбі Слави. Після чого одне-єдине слово проклало шлях для вогню, що охопив її мозок: екзамен.

Рута скочила на ноги. Екзамен, чорт забирай!

Вона проспала ЗНО з української мови.

29

Рута бігла, як ніколи раніше в житті, — переборюючи млість, задихаючись, але й на йоту не сповільнюючись. У очах темніло, а на периферії зору проскакували сріблясті цятки. Понад багатоповерхівками, немовби намагаючись наздогнати дівчину, раз у раз спалахували сліпучо-білі блискавки, проте дощу поки що не було. Рута швидко дісталася перехрестя з вулицею Грушевського, не дивлячись по боках, перетнула пішохідний перехід, промчала двором і заскочила до свого під’їзду. Через хвилину, важко сапаючи, вивалилася з ліфта та кулею влетіла до квартири.

Обличчя палало, наче від опіку, злиплі пасма волосся приклеїлися до лоба та шиї, і щойно Рута зупинилася, піт заструменів іще дужче — вогка футболка обліпила розпашіле тіло. У коридорі, неначе чекаючи на неї, стояв Григір. Рута спробувала щось сказати, проте у здушеному спазмом сухому горлі лише заклекотало. Батько вдома, і це погано. Зрештою, назбиравши трохи слини, вона захекано пробелькотіла:

— К’тра г’дина?

Замість відповісти Григір глухо промовив убік:

— Вона тут.

Після чого нагнув голову так, ніби мав намір буцнути доньку лобом.

Рута скосила погляд на настінний годинник у кухні й похолола — майже половина одинадцятої. Наступної миті із зали з’явилась Аміна. Рутині очі розширилися ще дужче: мати також не пішла на роботу. Все було дуже, дуже погано.

— Екз’мен, — дівчина ніяк не могла віддихатися.

Григір посунув на неї. Його похмуре, сповнене люті обличчя здригалося, прискалені очі кольору насупленого перед дощем неба метали іскри. Рута щось відчула, вловила в тому погляді, й усередині неї почав зав’язуватися гарячий вузол. Вона похапцем скинула кеди та, протиснувшись попід стіною, перемістилася під захист матері. Дівчина інстинктивно відчувала, що буде краще, якщо між нею та батьком хтось стоятиме. Але мати відсторонилася. Руті довелося, відступаючи, зайти до зали.

Григір, не зупиняючись, насувався далі.

— Де ти була? — розгніваний погляд упирався в доньку з нечуваною силою.

Рута відчувала, ще трохи — і вона зомліє. Скронями, шиєю, спиною стікав піт.

— Пішла на Пагорб Слави й ненароком…

— Не бреши! — вибухнув Григір. — Де ти була?!

Рута не припиняла задкувати, аж поки краєм ока не помітила сестру. Страшенно бліда й невиспана, схожа на зламану ляльку, Інді сиділа в кутку дивана. Тіні під холодними очима чорніли, незгірш як хмари за вікном. Вона тримала на колінах книжку й уникала погляду на Руту, взагалі ніяк не реагувала, наче її та Григора не було в кімнаті. Повернувши голову до Індії, Рута не стрималася — її нижня губа затремтіла, і до краплин поту на щоках додалися сльози. Упродовж наступних кількох секунд дівчина у відчаї переводила погляд із сестри на матір, що застигла на порозі кімнати. Та що ж із ними не так? Вона проспала найважливіший екзамен у своєму житті, вони мали би підтримати її, а натомість… Чому? Чому вони такі чужі?

Григір напосідав, і Рута мусила відступати й далі. Вона зупинилася, тільки коли до вікна залишилося два кроки, й глянула батькові в обличчя. Його зіниці зменшилися до розміру шпилькових головок. Захищаючись, дівчина піднесла долоні до обличчя. У ніздрі вдарив гіркий запах полину, що ще не вивітрився з пальців, і Рута різко відсмикнула руки. Тієї миті спогад про те, яким колись був її батько, здавався недоречним і образливим. Вона несподівано збагнула, що вже давно замість запаху полину від нього віє пліснявою та гниттям.

— Не реви! — батьків голос хрипів, начеб він нещодавно одужав від грипу. — Кажи, де була!

Рута вже сказала і, не бачачи сенсу повторювати, просто дивилася йому в очі. Григір сприйняв її погляд за мовчазний виклик. Його рот перекривило від люті, і чоловік, розмахнувшись, ударив доньку навідмаш по обличчі.

Мить між моментом, коли стіни проковтнули відлуння розмашистого ляпасу, та відчуттям болю розтягнулася до вічності. Зрештою повітря неначе спалахнуло та обпалило зсередини Рутині легені. Дівчина схопилася рукою за щоку, заточилася й упала на випростану руку. Щось засіпалося в її голові. Напевно, секунд десять Рута просто не могла повірити в те, що сталося. Не підводячись, вона задерла голову, відшукала поглядом матір і пробелькотала:

— Мам… мама…

Аміна не рухалася, спрямувавши на Руту погляд, сповнений суміші жалю та смутку. Погляд людини, яка розуміє, що щось не гаразд, — так не має бути, — і водночас усвідомлює, що зовсім не спроможна вплинути на кінцевий результат.

Рута перевела очі на сестру.

— Інді…

Сестра продовжувала вдавати, що Рути не існує. Сиділа напружено, немовби задраївши всі люки, і пильно вглядалася в розгорнуту книгу на колінах. З підлоги Руті було видно обкладинку — Хлоя Бенджамін «Шукачі безсмертя». Інді не читала: пригаслі очі не рухалися, понуро втупившись в одну точку.

— Вставай! — прогарчав Григір.

— Мам… — Рута ще раз кинула погляд на матір; голос став схожим на приглушене квакання.

— Підводься! — нависав над нею батько. — Приведи себе до ладу й марш до школи!

Слова, наче краплі кислоти, проникали Руті під шкіру.

Аміна нарешті розтулила губи:

— Ада Романівна телефонувала разів із десять. — Рута скулилася від її холодності. — Ми шукали тебе всюди, де могли. Я на роботу не пішла, телефонувала тобі весь ранок.

— Телефон розрядився…

— Ти встанеш чи ні? — Григір схопив доньку за плече й одним ривком спробував поставити на ноги, проте не розрахував сили, Рута лише смикнулась і відразу впала назад на сідниці. — Ада Романівна чекає на тебе в школі! Просила, щоб ми тебе привели, щойно ти з’явишся. Йди до неї та домовляйся, як це все вирішити!

Рута відсахнулася, спробувала відповзти й уперлася спиною в батарею. Від початку року вчителі втовкмачували їм, що ЗНО не можна пропускати, що єдина поважна причина неявки не екзамен — це перебування в лікарні у напівпритомному стані, тож вона просто не уявляла, що тепер робити. Давлячись слізьми та перелякано глипаючи знизу на батька, вона зронила:

— Але як?

Відповіла Аміна:

— Ви з учителькою маєте подати заяву до регіонального центру про участь у додатковій сесії. — Її очі були темними, мов мокрий камінь, тож Рута нічого не могла в них прочитати. — Ада Романівна зателефонувала своїй знайомій із тринадцятої школи. Ну так збіглося, що твоя вчителька має там хорошу знайому. Та вчителька погодилася підтвердити, нібито ти з’явилася на екзамен, але дорогою загубила паспорт, і без паспорта тебе не пустили. Ада Романівна стверджує, це достатньо вагома причина. Ти повинна піти до школи. — Побачивши, що донька все ще вагається, Аміна з притиском додала: — Зараз.

Рута вивернулася з-під батька, що нависав над нею, скочила на ноги й відбігла. Перед очима все пливло. Вона тремтіла з переляку, слабкості та обурення, проте розуміла, що їй не лишається нічого, крім як погодитися.

— Добре, — Рута промовляла так, ніби хтось наступив їй на шию, — я піду.

Аміна зробила крок убік, звільняючи дорогу.

— Перевдягнися! — крикнув услід Григір. — Від тебе смердить!

Рута все ще була в домашньому одязі, в якому вчора ввечері вискочила з дому.

30

Рута вийшла з під’їзду й занурилася в нетипову для травня виснажливу спеку. Серце глухо вистукувало в грудях. Шкіру в тих місцях, де висох піт, неприємно пощипувало. Наче сновида, туплячись у невидиму точку за метр від носа, дівчина обігнула будинок і перетнула дорогу.

Позаду неї, з-за чотирнадцятиповерхівки, виповзала величезна чорна хмара. У повітрі пахло електрикою, через вологу звуки здавалися приглушеними. Коли до шкільного ґанку залишилося півсотні кроків, неголосно шурхочучи, почався дощ. Краплі падали Руті на щоки, змішуючись із солоними слізьми.

Рівно об одинадцятій дівчина зайшла до школи. Прохолодна півтемрява порожнього холу огорнула її та якимось дивом замість освіжити висмоктала рештки сил. Рута повільно поплелася до сходів, що вели на другий поверх, до кабінету української, але, відчувши, що глибоко в грудях зародилися слабкі вібрації, спинилася. Вона щосили стримувалася, щоб не розридатися. Затуливши обличчя, Рута на кілька секунд заціпеніла й тільки потім, виявивши, що долоні всуціль мокрі, зрозуміла, що сльози ллються з очей неперервним потоком. «Ну яка Ада Романівна?» — подумала дівчина. Про що вона говоритиме в такому стані? Для початку треба припинити ридати та привести себе до ладу. Шморгнувши, Рута попрямувала до туалету, розміщеного наприкінці східного крила.

Школа, напевно, найкраще місце, аби почуватися самотньою серед натовпу. Зараз же навіть натовпу не було. Рута притискала руки до грудей, лякаючись відлуння власних кроків. Вона ступила до незвично тихого коридору й зупинилася, помітивши у протилежному його кінці дві постаті. Витерши пальцем сльози, дівчина спробувала відновити чіткість зору. За кабінетом географії стояли дві вчительки. Розмовляли. Одна з них, повернувши голову, ненароком ковзнула поглядом по дівчині, і тоді Рута, блимнувши очима, збагнула, що дивиться на Анну Ігорівну.

Анна впізнала дівчину й нетерплячим жестом примусила колегу замовкнути. Та щось запитала, у відповідь Анна Чорнай лише непевно пересмикнула плечима. На кілька секунд у коридорі повисла цілковита тиша. А потім Анна, чи то усвідомивши, що Рута повинна бути на екзамені, чи то розгледівши її заплакане обличчя, щось кинула через плече співрозмовниці та рушила до дівчини. Рута не хотіла з нею говорити і, розвернувшись, закрокувала у протилежний бік — до старого, західного, крила.

Опинившись у центральному холі, де Анна Ігорівна не могла її бачити, Рута побігла. Проскочивши темний хідник, що вів до старої школи, дівчина промчала коридором до трохи меншого вестибюля, в якому колись розташувався головний вхід до школи, і аж тоді, перед сходами, аж наприкінці, озирнулася. Поверх пустував. Анна Ігорівна не пішла за нею.

Обличчя було в шмарклях і сльозах, перед очима все пливло. Рута піднялася на другий поверх, завернула в апендикс, що вів до спортзали і, проминувши роздягальні, прослизнула до туалету.

Схилившись над раковиною, дівчина відкрутила кран і вмилася. Відчувши холодну вологу на губах, нарешті збагнула, як їй дошкуляє спрага — у горло наче гарячого піску насипали. Втелющившись у струмінь, Рута якийсь час міркувала, чи можна цю воду пити, і зрештою вирішила: начхати. Нахилившись, дівчина жадібно сьорбала, аж поки не напилася майже до блювоти. Вода мала виразний металевий присмак. Закривши кран, Рута випросталася, притлумила блювотний рефлекс і віддихалася. По тому наблизилась до вікна, вперлася стегном у підвіконня, вийняла телефон і натиснула бокову кнопку. Смартфон не зреагував. Рута насупилась, а тоді пригадала, що він розрядився ще вночі, на Пагорбі Слави.

В одному з бачків безперервно шуміла вода.

Рута продовжувала тримати смартфон у руці. Темний екран відбивався в осклянілих очах, однак вона дивилася повз нього. Навіть якби телефон працював, що з того? Кому вона зібралася телефонувати? Інді? Іванці? Ларі? Зненацька дівчина усвідомила, що в цілому світі немає жодної людини, якій би вона могла зателефонувати.

Рута прилаштувала телефон на підвіконня, знову приклала руки до грудей і втупилась у вікно. Дрібний дощ сіявся з непривітного неба й випаровувався, не долітаючи до землі.

— Що тепер робити? — прошепотіла вона до мутнуватого відображення і, злякавшись порожнечі у власних очах, відсахнулася.

Потім у голові щось ніби розкололося і з надщербленої свідомості вихлюпнулися найобразливіші слова, які вона почула за останні дні.

(шльондра!.. худоба невдячна!..)

(ти тепер без дозволу не вийдеш із квартири!)

(заткнися!)

(перевдягнися!)

(від тебе смердить!)

(забирайся звідси!)

(відтепер… ти для мене… ніхто)

Рута опустила голову і ревно заплакала — так гірко й розпачливо, що незрозуміло було, коли ковтала повітря.

Спливла хвилина, не більше, і ридання різко вщухли, нібито хтось прикрутив до нуля регулятор гучності. Дощ припустив, і Рута, не повертаючись до вікна, прислухалася до ритмічного перестуку крапель об шибку. Колись вона любила дощ, вважала, що немає нічого більш заспокійливого за його шурхіт, особливо коли сидиш під теплою ковдрою з книжкою в руках. Тепер же звук здавався порожнім. Усе довкола стало прісним. Чомусь пригадалося обличчя Індії, після чого мозок обпалила небезпечна думка: відтепер усе буде таким. Чорно-білим. Беззмістовним. І пустим.

Що робити?

Нічого. Вона вже нічого не може вдіяти.

Задерши голову, дівчина уважно вивчила поглядом стелю, відшукала те, що її цікавило, після чого очі затуманились, як у дитини.

Стерши зі щік сльози, Рута вийшла з туалету. Ступала обережно, неначе боялася, що хтось може простежити за нею й за її рухами здогадатися про наміри. Перетнувши коридор, дівчина зазирнула до спортзали та обвела її настороженим поглядом. Ряд шведських стінок, гімнастичні козли та мати, сітка з баскетбольними м’ячами в дальньому куті. Прислухалася. Тихо. Схоже, у залі нікого немає. Сховавши голову між пліч, Рута прокралася вздовж стіни до підсобки та смикнула ручку на себе. Підсобка виявилася незамкненою — двері зі стогоном розчинилися, випускаючи їй в обличчя сперте повітря.

В’язка скакалок лежала на лаві попід старезною чавунною батареєю. Рута нахилилася й витягла з оберемка нейлонову скакалку ядуче-зеленого кольору, якій не вистачало ручки на одному з кінців. Згорнула її, затиснула в руці та швидко вислизнула зі спортзали.

Так само ледь не навшпиньки дівчина повернулася до туалету. Знову задерла голову й поглянула на сталевий гак, що стирчав зі стелі приблизно за метр від вікна.

Вона ніколи не розуміла самовбивць. Не те щоб часто над цим замислювалася, просто не розуміла людей, які знаходять більше сенсу в смерті, аніж у житті. Не розуміла дотепер. Тієї миті Рута несподівано усвідомила, що людина, яка вирішує вкоротити собі життя, не шукає сенсу взагалі. Тієї миті вона збагнула, що самовбивство — це не знищення себе, це радше спосіб знищити безжальний світ, який її не потребує, в якому вона більше нікому не потрібна.

Сльози висохли, проте погляд досі немовби туманило. Тремтячими руками по центру скакалки Рута зав’язала невеликий подвійний вузол, потім на вільному кінці нейлонового шнура скрутила зашморг. Достатньо великий, аби просунути в нього голову.

У кутку під умивальником стояло оцинковане відро. Рута взяла його, перекинула догори дном і поставила під гаком. Кілька секунд тупилася в порожнечу, після чого вилізла на підвіконня, схопилася за стояк системи опалення і, балансуючи на одній нозі, спробувала накинути зав’язаний по центру скакалки вузлик на гак.

За третім разом їй це вдалося.

Рута зіскочила з підвіконня. Петля розгойдувалася просто над її головою.

Погляд іще більше затуманився. У свідомості все повільно розсипалося на шматки.

Дівчина піднялася на відро, відгорнула волосся, зіп’ялася навшпиньки та просунула голову в зашморг. Вона не знала, чи правильно відміряла довжину — поки балансувала на кінчиках пальців, петля вільно лежала на шиї. Проскочила думка, чи не зав’язано вузол надто низько, тож, навіть відкинувши відро з-під ніг, вона досягатиме підлоги. Рута раптом виразно уявила, як стовбичитиме на пальцях з нейлоновою удавкою під нижньою щелепою, аж поки хтось не зайде до туалету й не звільнить її. Можливо, в глибині душі вона саме на це й сподівалася. Можливо, початковий план був не покінчити з життям, а просто всіх налякати. І щойно така думка зринула в мозку, за нею з’явилася наступна: то, може, взагалі не варто? Вистачило б трохи порізати вени чи щось таке. Та вже за мить у вухах знову пролунав сплюснутий від ненависті голос сестри…

(відтепер… ти для мене… ніхто)

…і Рута щосили відштовхнула ногами відро.

Довжина виявилась акурат такою, як треба. Вузол зашморгу опинився над потилицею, нейлонова мотузка підперла щитоподібний хрящ, і під’язикова кістка закрила вхід у дихальні шляхи. Рутине обличчя спотворила гримаса, із перетиснутої горлянки вирвалося моторошне хрипіння. За мікроскопічну частку секунди вона осягнула, що накоїла, тіло пронизав дикий жах, але було вже пізно. Всі речі неначе стали навиворіт і засяяли холодним білим світлом. Рута заметляла ногами й інстинктивно схопилася за скакалку, намагаючись впихнути пальці під зашморг. Пальці ніг не діставали до підлоги якийсь сантиметр. Рута відчайдушно звивалася, даремно шукаючи, на що б спертися. Дівчина прокрутилася обличчям до вікна та спробувала зачепитися ступнями за батарею, проте не дотяглася.

Скакалка зрештою врізалася в шию так глибоко, що хрипіння урвалося. Рутині зіниці розширились, обличчя посиніло. Після кількох агональних дихальних рухів тіло засмикалося в судомах. Руки опустилися, ноги більше не намацували опори — лише дрібно подриґували. Конвульсії не вщухали, і за півхвилини по тому настала повна зупинка дихання.

Після цього Рута не змогла б вдихнути, навіть якби скакалка обірвалася.

Don’t know why I feel this way, have I dreamt this time, this place?

Something vivid comes again into my mind.

And I think I’ve seen your face, seen this room, been in this place,

Something vivid comes again into my mind.

Iron Maiden, «Dream Of Mirrors», 2000[12]

31

Свідомість поверталася дуже неохоче. Насамперед Рута відчула, що лежить на чомусь холодному, незручному й під легеньким простирадлом. Холод дошкуляв, одначе вона почувалась достатньо розслабленою, щоб цим не перейматися.

Услід за тактильними відчуттями помалу відновлювався контроль над тілом. За хвилину дівчина змогла мляво поворушити занімілим язиком. Затерпле піднебіння на дотик виявилося неначе картон, а горло зненацька охопило болем гіршим, ніж під час застуди. Щомиті той біль ставав дедалі сильнішим.

Наступними ожили пальці. Руки все ще нагадували протези, та Руті вдалося зім’яти пучками холодне простирадло. І ще вона відчула між пальцями щось продовгувате та гладеньке — чи то товстий дріт, чи то тонку пластикову трубку. Що ближче дівчині було до того, щоб розплющити очі, то дужче їй хотілося цю мить відтягнути. Вона лежала із заплющеними очима та прислухалася.

Простір довкола поволі наповнювався звуками — Руті немовби розкладало вуха після тривалого перебування під водою. Вона почула з-над голови розмірене попискування якихось апаратів, зліва та ззаду — ритмічний шум, що скидався на нескінченні скрушні зітхання. Потім розрізнила чийсь спокійний голос:

— …деструктивний панкреатит. Ферменти підшлункової залози самоперетравлюють, тобто роз’їдають саму залозу. Ні, ваша сестра зараз седована, ми забезпечуємо знеболення, нутритивну підтримку, крапаємо антибіотик, бо так чи так у черевній порожнині йдуть гнійні процеси, і ще октреотид, це інгібітор виділення ферментів підшлункової… Що?

Рута лише за тембром голосу, не вникаючи у слова, здогадалася, що говорить лікар. Її мати часто висловлювалася таким самим переконливо-розважливим, «я-точно-знаю-що-кажу» тоном. Чоловік правив далі:

— …препарати. Ми ввели транквілізатор та опіат для адаптації її до неінвазивної штучної вентиляції легень. Проблема в тому, що панкреатит ускладнився патологією легень — так званий гострий респіраторний дистрес синдром, і це… ну, це не дуже добре.

Нібито з глибини колодязя зринув інший, глухий і понурий, чоловічий голос:

— Які в неї шанси?

Лікар, не вагаючись:

— На сьогодні — п’ятдесят на п’ятдесят.

Інший голос запитав:

— Що це означає?

Зітхання.

— Що на цей момент у вашої сестри однакові шанси вижити та померти. Якби не набряк легень, шанси вижити були б трохи більші. Це все, що я можу поки що…

Рута із силою розліпила засохлу кірку на повіках. На одному з очей кірка лишилася й заважала бачити. Рута спробувала піднести ліву руку, щоби потерти око, коли звідкілясь із простору понад нею виплила симпатична дівчина в білому халаті та спинила її.

— Чш-ш-ш… Не треба, — перехопивши руку, медсестра стримано всміхнулася. — Все гаразд. — А тоді повернула голову та гукнула в той бік, звідки долинали голоси: — Тимофію Даниловичу, вона прокинулася.

Рута закліпала, женучи геть сизувату пелену, що туманила погляд, і роздивилася довкола. Стіни отруйно-зеленого кольору. На стелі — ряд продовгуватих діодних ламп, що заливали приміщення різким монохромним сяйвом. Ліворуч на лікарняному ліжку з високими ніжками на коліщатках лежала страшенно огрядна жінка. Її права рука безвольно звисала з краю постелі. Від неї тхнуло хворобою — запах аж досягав Рути, — а тіло обплітали дроти та прозорі пластикові трубки. У ногах ліжка, сховавши руки до кишень блідо-зеленої лікарської блузи, стояв худорлявий чоловік. Навпроти нього застигли опасистий коротун років тридцяти п’яти в заношених штанах і покошланому светрі та змарніла літня жінка у довгому, майже до п’ят платті. Обоє у бахілах і блакитних одноразових накидках. Жінка, обхопивши долонею шию, тупилася в товстуху на ліжку з таким виглядом, буцім боялася, що будь-який наступний вдих може стати для тієї останнім. Очі коротуна без упину бігали, час від часу він поглипував на лікаря так, начеб очікував від нього на ляпас.

Чоловік у лікарському костюмі озирнувся через плече, глянув спершу на Руту, а тоді на годинник на лівій руці. Брови на міліметр піднялися, губи витиснули безгучне: рано. Він кивнув медсестрі, мовляв, я зараз, після чого обернувся та щось швидко заговорив до коротуна й літньої жінки. Ті синхронно закивали.

Рута безуспішно спробувала ковтнути, потім відшукала очима обличчя медсестри та з хрипким присвистом видушила:

— Де я?

Дівчина відповіла:

— У відділенні інтенсивної терапії.

— Де?

— В реанімації.

Рута не встигла навіть здивуватися, як спогади каскадом ринули у свідомість. Так, ніби хтось пришвидшено прокрутив плівку у зворотний бік: оцинковане відро, що з гуркотом відкочується до стіни, — булькання води у зливному бачку — затхле повітря підсобки у шкільній спортзалі — розмашистий батьків ляпас — відсторонене обличчя Індії — пробудження на Пагорбі Слави…

Чоловік у блідо-зеленій лікарській блузі підійшов до її ліжка. Зблизька він виявився значно молодшим, аніж звіддалік — не старший як двадцять вісім, — майже непристойно молодий як на лікаря. Кучма русявого волосся, неначе бескид, нависала над широким лобом. Обличчя вузьке, нібито в ельфа, кутики губ підсмикнуті, через що здавалося, мовби він постійно всміхається. Чи принаймні ось-ось усміхнеться.

— Моє ім’я — Тимофій Русецький, я анестезіолог відділення інтенсивної терапії міської лікарні. Я чергував того дня, коли вас привезли. Як почуваєтеся?

Рута впізнала голос, який чула, поки лежала із заплющеними очима.

— Нормально.

— Горло не болить?

Біль у шиї пульсував у такт із ударами серця. Рута обережно кивнула.

— Болить.

— Це через інтубацію. Ви два дні дихали через трубку в трахеї. Це минеться. — Ладні всміхнутися губи залишалися підозріло нерухомими. — Пам’ятаєте, що з вами сталося?

Перед очима постала картина, як, прокрутившись у повітрі, вона намагається дістати ногою до батареї, і Рута ще раз кивнула.

— Ви припустилися помилки, — сказав анестезіолог.

Голос був серйозним, майже понурим, і трохи дисонував із неспокійним вигином губ і чіткими дужками обабіч рота. Думки поки що були млявими, неоформленими, тож Рута не усвідомлювала, що це просто риси обличчя такі, а насправді Тимофій Русецький не всміхається. Вона втупилася в ямочку на його підборідді та збагнула, що лікар має рацію — вона справжнісінька дурепа. Помилилася? Чорт забирай, ні! Це надто недоречне слово. Вона ж ледь не вбила себе! Руту несподівано пронизало нищівне розуміння крихкості життя — вона повела головою, ковзнула нажаханим поглядом по стінах, моніторах, обличчях медсестри й анестезіолога. Цього всього могло не бути! Отак просто: вона могла більше не прокинутися. Ніколи! Рута не уявляла, хто і як її врятував, але тієї миті неочікувано гостро осягнула, якою ідіоткою була і як сильно тепер хоче жити.

— Так, — прохрипіла вона, — я знаю.

Лікар нахилив до неї обличчя і, примружившись, перейшов на «ти»:

— Наступного разу роби це подалі від людських очей. Аби ніхто не зняв із петлі. — У щілинах його очей щось зблиснуло. — Ну або знайди підвищення, щоб під ногами було хоча б півтора метра. Такої висоти вистачить, аби миттєво зламати шию.

Дівчині знадобилося п’ять секунд, щоб цілком осягнути його слова. Вона здавлено пискнула:

— Що?

— Це просто диво, що минулося без зупинки серця. У тебе був один шанс на тисячу, щоб не залишитися овочем. — Бачачи її шокований погляд, Русецький відхилився та пояснив: — Я розумію, у тебе проблеми, але наступного разу подумай про своїх батьків. Вони на таке не заслуговують.

Гудіння апаратів немовби посилилося. Рута скривилася й намірилася відповісти, проте спромоглася витиснути з горла лише обурене гортанне булькання. Анестезіолог випростався та подав знак медсестрі. Та взяла зі столика в узголів’ї шприц, набрала з пляшечки прозорої рідини й уприснула все в систему для внутрішньовенної інфузії. Ще до того, як Русецький вийшов із реанімаційної палати, Рута відчула, як венами до грудей полилося ущипливе тепло, а наступної миті дівчина м’яко ковзнула в порожнечу.

32

Удруге відчуття повернулися майже вмить — хтось наче клацнув перемикачем у голові. Рута розплющила очі, вчепилася пальцями в холодне простирадло й підвела голову. Спробувала зрозуміти, як довго пролежала без свідомості. Кілька годин, не менше — за невисокою стійкою в кутку палати сиділа вже інша реанімаційна медсестра, — хоча відчуття були такі, ніби минуло лише кілька хвилин. Рута примружилася — яскраве світло ламп різало очі. Товстуха без свідомості надсадно сопіла на сусідньому ліжку (тепер її обличчя закривала напівпрозора киснева маска). Позаду розмірено попискували операційні монітори.

Правою рукою дівчина підняла край простирадла й оглянула себе. З ліктьової ямки на лівій руці стирчав периферійний венозний катетер, крізь який у вену вливався мутнуватий розчин. Зліва та по центру грудей кріпилися кілька електродів ЕКГ. З-поміж ніг вистромлювався катетер для сечі, його трубка тяглася до майже повного пластикового мішка, припасованого під правим стегном. Правий біцепс огортала манжета для вимірювання тиску. Рута опустила руку, відкинулася на подушку та ковзнула сухим язиком по губах. Горло нестерпно боліло, та поза тим вона почувалася цілком прийнятно.

Зміркувавши, що слід нагадати медсестрі про повний уриноприймач, дівчина повернула голову, проте помітила Тимофія Русецького та стиснула губи. Анестезіолог стояв у коридорі навпроти входу до палати та з кимось спілкувався. Рута вловила тільки частину фрази:

— …якщо вона захоче, говоріть, не уникайте цієї теми, але навмисно не згадуйте.

Потім озвалася жінка, яку дівчина зі свого місця не бачила. Рута нашорошила вуха й сіпнулася, зрозумівши, що з лікарем розмовляє її мама. Дівчина чула стурбований голос Аміни, втім, хай як напружувалася, не розбирала слів. Розрізняла тільки те, що промовляв Русецький. За кілька секунд Аміна затихла, і лікар, стенувши плечима, недбало кинув:

— Про що завгодно.

Її мати щось тихо зронила у відповідь. Русецький, недослухавши, перебив:

— Постарайтеся. Просто підтримайте, скажіть, як ви її любите, але ненав’язливо, в жодному разі не тисніть на почуття вини.

Адреналін ринув у кров, і стримане попискування кардіомонітора за спиною Рути пришвидшилося. Медсестра звела очі, занепокоєно зиркнула на Руту й покликала лікаря:

— Тимофію Даниловичу…

Той повернув голову, зустрівся поглядом з Рутою, після чого кивнув, запрошуючи Аміну зайти. Монітор не заспокоювався. Мати виникла у проході, ступила до палати і, вгледівши доньку, зупинилася. Рута вчепилася холодними пальцями в матрац. Її дихання стало неглибоким і частим. Аміна зрештою змусила рот посміхнутися, хоча очі залишалися сумними й переляканими. За жінкою до палати зайшов Григір. Рута зміряла батька поглядом. Думки були ясними, проте її погляд усе ще фокусувався із затримкою. Дівчина подумала, що відтоді, як бачила батька востаннє, він немовби всох. Мав такий вигляд, наче в організмі вичерпався запас якоїсь надважливої субстанції, що давала снагу жити… Згаслий погляд, безвольна складка рота. У лівому оці полопалися капіляри і білок скидався на кусень сирого м’яса. Рута довго та прискіпливо дивилася на нього; Григір, не витримавши, опустив голову, але дівчина продовжувала дивитися. Зрештою ковзнула поглядом далі — повз Русецького до входу в палату, — плекаючи надію, що слідом за батьком на порозі з’явиться Індія.

Аж ось Аміна метнулася до ліжка.

— Ну як ти? Все гаразд? Як ти почуваєшся? Тобі важко говорити?

Насправді ні, горло не аж так саднило, проте Рута кивнула. Потім відхилилася, щоб стежити за входом до палати. Сестри не було. Дівчині кортіло спитати, чому не прийшла Індія, та вона не змогла. Лише коли занили щелепи, усвідомила, як міцно зціпила зуби.

Спричинене мовчанкою жахливе відчуття вакууму буквально поглинало Аміну, й вона невлад продовжила:

— Через ЗНО не переймайся. — Обличчям матері промайнула силувана посмішка. — Ми з татом про все подбали. Пояснили, що ти загубила документи, звернулися до поліції, нам дали довідку, тобі треба буде тільки написати заяву на проходження додаткової сесії. Тож не хвилюйся. Одужуй.

Рута нарешті набралася духу відповісти:

— Я не хвора, мам.

Аміна скоса зиркнула на кардіомонітор — тиск у нормі, зате частота серцевих скорочень добиралася до сотні — і одразу закивала.

— Так. Так. Звісно. Але раптом ти… ну, екзамени — це такий стрес, і я… тобто ми зрозуміємо, якщо ти не будеш писати їх цього року. Це ж зовсім неважливо. — З другої спроби посмішка вдалася ще гіршою. — Можеш відпочити. Спробуєш писати. Ти ж цього хотіла, так? І ми не втручатимемося. Обіцяю! Робитимеш що забажаєш. Ми розмовляли із пси… — Жінка затнулася на півслові та поглянула спершу на чоловіка, потім на лікаря, неначе запитуючи, чи не бовкнула зайвого. Зрештою, ковтнувши слину, почала заново: — Ми розмовляли із психологом, і вона сказала: це нормально. Це стереотип такий, нібито діти після школи мають одразу вступати до університету, і нічого страшного не станеться, якщо ти взагалі нікуди не вступатимеш. Матимеш рік, щоб розібратися, чим волієш займатися.

Рута подумала: «Тиждень тому ти вважала інакше», — але промовчала.

Набридливі сигнали монітора підкреслювали важкість мовчання, що повисло між ними. Рута немовби набрала в рота води, і обличчя Аміни несподівано зіщулилося, набувши схожості із запеченим яблуком, крізь стулені губи рвалося ридання, та менш ніж за секунду жінка випросталася й опанувала себе, знову начепивши на обличчя розважливо-незворушну маску. Григір, усе ще дивлячись убік, несміливо обійняв дружину за плечі.

— Ми просто дуже любимо тебе, — видушила із себе мати. — Любимо тебе… І зробимо все, щоб ти була щасливою.

Руті стало її жаль.

— Усе добре, мам, — щемлива гіркота у власному голосі здивувала.

— Не роби так більше, — ледь чутно попросила Аміна. Сльози — великі, наче роса — тремтіли на її віях.

— Не буду, — дівчина сховала очі. — Пробач.

Мати обережно, начебто боялась обпектися, поклала руку їй на стегно.

— Це ти… ти нас пробач.

Рута спробувала щось відповісти, але загубилася у власних думках. Якийсь час вивчала поглядом катетер у руці, після чого перевела його на батька. Григір зосереджено споглядав витіюватий візерунок на керамічній плитці, що встеляла підлогу палати. І німував, певна річ. Не те щоб Рута сподівалася щось почути, просто… він же навіть не привітався.

— Я сьогодні чергую й буду до тебе навідуватися. Хоча б раз на годину, якщо тобі не… — говорячи, Аміна пришвидшувалася, ніби намагалася втиснути в обмежений проміжок часу задану кількість слів, — якщо ти не проти, звісно.

Григір так і не підвів голови, і Рута, зиркнувши на матір, кивнула.

— Я принесла поїсти. Є апельсини. Дуже солодкі. Такі, як ти любиш, — мова стала геть плутаною. — Поклала на сестринському посту.

Ще один кивок.

— І якщо раптом тобі щось знадобиться, не соромся, кажи Тимофію, він зателефонує, і я відразу прийду.

Рута спрямувала колючий погляд на Русецького — молодий анестезіолог, заклавши руки за спину, стовбичив оддалік, — але нічого не промовила.

Хвилину по тому вони німували. Зовні неначе дивились одна на одну, а насправді кожна думала про своє. Зрештою Рута вирішила запитати про Індію. Вона почала:

— Мам, а… — і відразу затнулася.

— Що? — Донька говорила так тихо, що Аміна мусила нахилитися до неї.

Рута, втупившись у порожнечу, безшумно поворушила губами. Який сенс запитувати? Інді не прийшла. Крапка. Що тут незрозумілого? Вирішивши, що лише засмутить матір, Рута бовкнула перше, що спало на гадку:

— Довго мене тут триматимуть?

Аміна, якщо й відчула, що донька на ходу підмінила запитання, вдала, що не зрозуміла, і скоса глипнула на Русецького.

— Зараз усе в нормі. — Лікар повів головою, ніби розминав шию. — Але в тому разі, якщо тканини мозку зазнали аноксичних[13] ушкоджень, є ризик виникнення ускладнень. Я не в змозі цього передбачити, відповідно, не дам ніяких гарантій, тому ще десь тиждень ваша донька пробуде під наглядом.

— Тиждень? — кліпнула Рута. — В реанімації?

Русецький незворушно кивнув.

Аміна повернула обличчя до доньки.

— Усе гаразд. Це не так довго, як здається.

— Я хочу додому, — прошепотіла дівчина.

— Я буду поруч. — Уперше за весь час розмови материн погляд потеплішав. — Не хвилюйся.

Зиркнувши на годинник, анестезіолог додав:

— Також до вас завтра прийде психіатр.

Рута вперто випнула губу.

— Мені не потрібен психіатр.

— Руто… — м’яко зауважила Аміна.

— Ніхто не стверджує, що він вам потрібен, але такі правила. Особливо зважаючи на те, в якому стані ви сюди потрапили.

Дівчина глянула йому просто в очі.

— Я втнула дурницю, я це усвідомлюю, цього не повториться.

Русецький відвів погляд і стиха буркнув:

— Ось психіатру про це й розповісте.

33

Після того як Аміна з Григором пішли, Рута якийсь час похнюплено тупилася в стіну палати. Думала про те, що довелося зазнати батькам, а ще — про Індію. І це насправді гнітило найдужче: сестра не провідала її. Руті було важко змиритись із цим. Ну як можна бути такою жорстокою? Вона ж ледь не вбила себе. Що ще вона має вчинити, щоб сестра її пробачила? Дівчина згадала Іллю та здригнулася. Якщо після аварії його доправили до міської лікарні, то найбільш імовірно, що лікарі боролися за його життя саме в цій палаті. Хтозна, чи й не на ліжку, де лежить зараз вона.

Такі думки страшенно виснажували, і невдовзі Рута, зручніше вмостившись на ліжку, закуняла.

34″

Коли вона знову розплющила очі, довкола панувала безпросвітна пітьма. Дівчина кілька разів стривожено кліпнула й повільно повела головою. Темрява була непроглядною та густою, заледве не відчутною на дотик. Піднявши руку, Рута повільно наближала долоню до обличчя й бачила пальці, лише коли ті опинялися за кілька сантиметрів од носа. Вона пригадувала, що в палаті не було вікон; поміркувавши, вирішила, що настала ніч і медсестри вимкнули світло у відділенні, а тому хвилюватися нічого, та вже за мить у голові щось наче клацнуло. Рута всім тілом подалася ліворуч — туди, де мала б лежати товстуха, — і прислухалася. Тихо. Її серце кілька разів тривожно бухнуло, а у вухах зародився нервовий гул. Щось не так. Страх холодною змією поповз у нутрощі. Чому так тихо? Рута пам’ятала напівпрозору маску на обличчі хворої жінки (товстуху було під’єднано до апарата штучної вентиляції легень), тобто навіть якби та міцно спала, Рута мала б чути шум компресора, який…

І тут дівчина смикнулася.

Компресор. Апарат штучного дихання. Монітори. Чому нічого цього не чути?

Спершись на лікоть, Рута сягнула рукою за спину, щось налапала — метал обпік холодом пальці — й інстинктивно відсмикнула руку. Монітори стояли на місці, проте жоден із них не працював. Рута наморщила лоба. Зникло світло? Ні, певна річ, ні! У відділенні інтенсивної терапії перебувають пацієнти, які потребують цілодобового догляду, а отже, тут за жодних умов не повинні вимикати освітлення.

Допомігши собі руками, Рута сіла на ліжку й напружено прислухалася. Щось сталося. Перебої в електропостачанні? Можливо. Проте це реанімація, мають же бути якісь резервні джерела живлення — генератори чи щось таке. Крім того, вона мусила б почути хоча б щось — розмови медперсоналу, кроки, що-небудь. Її не могли залишити в реанімації саму!

«Ей», — боязко покликала дівчина.

Звідтіля, де був вхід до палати, долинуло моторошне відлуння. Спиною пробіглися мурашки, і Рута скулилася. У голові проскочила напівбожевільна думка: а що, як вона не в палаті? Раптом, поки вона спала, її… Якби не страх, дівчина зараз розсміялася б. Її що? Перетягли до підвалу?

«Тут хтось є? — погукала Рута стиха, підсвідомо остерігаючись привернути увагу чогось, що могло чигати на неї в темряві. — Що сталося?»

Тиша.

Почекавши трохи, дівчина спустила ноги з ліжка та зісковзнула на підлогу. Наступної миті її затопила суміш відрази та полегшення. Рута зморщила носа, бо голі ступні занурилися в шар сухого пилу, й водночас зраділа, збагнувши нарешті, що відбувається. Вона вві сні. Це все не по-справжньому. Вона спить і бачить сновидіння другого типу.

Чи принаймні так їй здається.

Щоби переконатися, вона мусить вибратися з приміщення назовні. Хоча б вийти до вікна, щоб подивитися на небо.

Якийсь час Рута не рухалася. Вона, як і раніше, майже нічого довкола не розрізняла, але завдяки тому, що очі призвичаїлися до пітьми, помітила слабке зеленкувате світло в тому боці, де мав би бути вихід з палати. Рута потрусила ступнями, збиваючи налиплий пил, після чого навпомацки попрямувала до виходу.

Буквально через кілька кроків вона наштовхнулась на маніпуляційний столик. Підлогою з оглушливим гуркотом розсипалися сталеві інструменти, і Рутине серце ледь не продовбало дірку в грудях. Перелякано вирячившись, дівчина зіщулилась і, вчепившись пальцями за край столика, простояла згорбленою майже хвилину. Їй привезлося, ніби ось-ось щось налетить на неї з пітьми. Попри це, зрештою вона відсунула столик і, обережно ступаючи, вибралася в коридор.

Кілька секунд Рута тупцювала попід палатою й роззиралася. У коридорі вікон також не було, і правий його кінець ховався у пітьмі. Зате ліворуч маячіли металопластикові двері, над якими приглушено-зеленим світлом мерехтіла прямокутна вивіска з написом «Вихід». Дівчина вражено втупилася в неї. Це вперше в такому сні вона надибала щось, що працювало. Що не було мертвим. І це… щонайменше дивувало.

Рута ще раз подумки запевнила себе, що все це лише сон, просто сновидіння, а тому вона не зобов’язана шукати пояснення нічому з того, що відбувається в ньому. Та серед цілковито струхнявілого світу зеленуватий напис понад дверима був наче більмо на оці, тож, поміркувавши, дівчина вирішила для себе, що вивіска живиться від батареї, яка не виснажилася з часом. Так було простіше.

За хвилину, виставивши вперед руки, аби знову в що-небудь не вдаритись, Рута побрела до виходу. Двері, лунко клацнувши, подалися, і дівчина ступила до продовгуватого холу. Приміщення потопало у вичахлому блідуватому світлі, та після цілковитої темряви реанімації навіть його було забагато. Навпроти виднілися такі самі двостулкові металопластикові двері. Коли зір адаптувався до освітлення, на одній зі стулок Рута роздивилася вилинялий напис «Кардіологічне відділення № 2». Справа від дверей містилося вузьке вікно. Дівчина швидко перетнула хол, із розгону ледь не тицьнулась носом у скло, виглянула назовні та… видихнула.

Усе гаразд. Вона не помилилася — це сон. Бездонно-сіре небо, посічений тріщинами асфальт під’їзної алеї, кістяки заіржавілих автомобілів попід розваленою будівлею аптеки та справжній ліс на місці ріденького парку, що відділяв корпуси лікарні від вулиці Карнаухова.

Несподівано Рута усвідомила, що стоїть перед вікном цілковито гола. Вона звернула до кардіологічного відділення, у першій же палаті на шляху стягнула з ліжка простирадло невизначеного кольору й загорнулася в нього, неначе римський патрицій.

Вибравшись із лікарні, Рута довго роззиралася, думаючи, куди податися. Раніше в таких снах вона обходила півміста, проте жодного разу не досягала його південної околиці. Зрештою згадала, що зовсім поряд із міською лікарнею стоїть сьомий гуртожиток НУВГП. Обійшовши корпус, у якому розташовувалася реанімація, Рута проминула приймальне відділення, крізь діру в паркані пролізла до пологового будинку, який межував із лікарнею, обігнула його з півночі та опинилася під добре знайомою цегляною дев’ятиповерхівкою.

Поволі крокуючи вздовж стіни, Рута дісталася до центрального входу в гуртожиток. Трохи постояла, роздивляючись пощерблені сходи — як і все в її снах, вони розсипалися від старості, — а тоді неквапом подалась до перекошених дверей. Дівчина пригадала, що, коли востаннє стояла на цьому ґанку, всередині немовби палав Везувій, і подумала: ось тут усе почалося. Вона майже пропливла крізь тамбур і проникла до вестибюля. Зі стелі звисали дроти, крізь потемнілий, розтрісканий бетон виднілась арматура, лівої стулки розсувних ліфтових дверей не вистачало, і Рута розгледіла моторошне нутро ліфтової шахти. Будка вахтерки перетворилася на купу зогнилої деревини. З правого боку темнів вхід до коридору, кінець якого губився в нутрощах будівлі.

Дівчина рушила вперед і почала підійматися сходами. Перший… другий… третій поверх. Розкришений бетон поскрипував під ногами. Шостий… сьомий… Зрештою вона дісталася до металевої драбини, що вела на дах. Із другої спроби прочинивши заіржавілі металеві двері, вона вибралася на пласку, залиту бітумом покрівлю.

На півдні за гуртожитком замість відкритого поля до самого горизонту стелилися густі чагарники. Поправивши перекинуте через плече простирадло, Рута розвернулася та спрямувала погляд на північ. Перед нею розкинулося моторошно мовчазне місто. Дівчина бачила височенний пілон монумента Вічної Слави на іншому кінці Рівного, темні й пусті коробки багатоповерхівок обабіч Відінської, бані Покровського собору (приголомшливо тьмяні та нечіткі за відсутності сонця). Рута підступила до невисокого парапету, що оббігав дах по периметру, і обережно подивилася вниз. Вона знову запевнила себе: це лише сон, усе це несправжнє. Дівчина чітко усвідомлювала, що в цей момент спить на лікарняному ліжку в одній із палат відділення інтенсивної терапії, та попри це не могла позбутися страху — від землі її відділяло три десятки метрів. І саме тоді в голові вперше проскочила думка: «А що станеться, якщо зістрибнути?» Так, звісно, так — це тільки сновидіння, але чомусь відчуття були геть справжніми: гострі камінці під босими ступнями, смак пилу на губах, шерехата текстура старого простирадла. І хоча після пробудження спогади про це притупляться, зараз — уві сні — все, що її оточувало, здавалося вражаюче, парадоксально реалістичним.

Тож що вона відчує, шугонувши головою вниз із даху дев’ятиповерхівки? І що трапиться з нею справжньою, там, у реанімації? Просто прокинеться?.. А якщо ні?.. Думка виявилася надто неприємною на смак, і Рута дала їй загубитися в надрах свідомості. А потім, звісивши ноги, сіла на парапет і, чекаючи на пробудження, з нудьгою споглядала понівечене часом Рівне. Місто, що лежало перед нею, нагадувало зіткане з гострих кутів і темних завулків старе павутиння.

35

Прокинувшись, Рута ще якийсь час думала про те, що сталося б — тобто що сталося б наяву, — якби вона стрибнула. Згодом розплющила очі й побачила біля себе медсестру. Та зауважила, що Рута очуняла, і привітно всміхнулася.

— Як почуваєшся?

Рута потерла пальцями очі та спробувала витиснути якусь подобу усмішки у відповідь:

— На п’ять відсотків заряду батареї. Не більше.

— Нічого, ми тебе підзарядимо.

— Котра зараз година? — Рута цілковито втратила відчуття часу.

Медсестра зиркнула на наручний годинник.

— За чверть четверта.

— Дня?

— Так, дня.

— Просто тут усе… — Рута обвела промовистим поглядом залляте холодним світлом приміщення.

— Я розумію, — медсестра покосилася на напівпрочинені двері палати. — Спати не хочеш?

— Ні.

— Бо до тебе ще одна відвідувачка. Годину чекає перед входом до відділення.

Рута стрепенулася. Відвідувачка. Сигнали кардіомонітора за спиною пришвидшилися. Чекає цілу годину? Рута підсунулася й майже сіла на ліжку. Це сестра! Ну а хто ж іще? Інді таки вирішила її провідати! Інді пробачила її! Тепла хвиля затопила груди.

Медсестра поглянула на монітор над Рутиною головою і, насупившись, застерегла:

— Ей, легше. Ти не на танцмайданчику. — Пищання монітора не вгавало, і медсестра додала металу в голосі: — Вгамуйся, інакше ніяких відвідувачів.

Рута, доклавши зусиль, вирівняти дихання й тремтячим голосом запитала:

— Хто там?

— Твоя вчителька. Я пояснила, що ти спиш, але вона сказала, що дочекається, поки ти прокинешся.

Рутине обличчя розчаровано витяглося. Учителька? Що за… що за маячня? Помітивши, як дівчина спантеличилася, медсестра вигнула брову:

— Щось не так?

Рута повільно хитнула головою.

— Ні. Все норм. Тільки трохи дивно.

— Якщо вона напружуватиме, дай мені знати, я відразу виставлю її за двері.

— Ага, зрозуміла.

Медсестра наблизилася до дверей, визирнула в коридор і помахала рукою. За мить, шурхочучи захисними бахілами, до палати ступила Анна Чорнай. Дівчина не надто здивувалась, але відразу, щойно її вгледіла, відчула дивний дискомфорт. Учителька була в білій блузі без рукавів, чорних джинсах і блакитній лікарняній накидці на плечі — без неї до відділення інтенсивної терапії не пускали. Вона стала в ногах ліжка й утупилася в Руту з настороженою цікавістю, наче ентомолог, що вивчає пришпилену булавкою до дощечки рідкісну комаху.

— Привіт… — озвалась Анна Ігорівна.

— Доброго дня, — пошепки відповіла Рута.

— Ти як? — Анна вчепилася долонями у краї накидки. — Знаю, це дурне запитання, але…

Дівчина кліпнула. Незграбний, позбавлений природності голос учительки дратував її.

— Вони вас впустили, — чи то спитала, чи то ствердила Рута.

— Тобто?

— Ну, ви ж не родичка.

Анна слабко всміхнулася.

— Вони не мають права забороняти. Зараз такі правила — пускають усіх. Крім того, я пояснила лікарю, що це я… е… це я викликала швидку, і він дозволив.

Вона старалася бути привітною, проте плечі видавали напруження. Насупившись, Анна Ігорівна продовжила:

— Я бачила тебе того дня. У школі. Я пішла за тобою. Не зразу, трохи потім, і… — Її ніздрі ледь роздулися. — Чому ти втекла? Ти могла поговорити зі мною.

Руту це розізлило, вона мовчки мотнула головою: «Ні, блін, не могла. Я вас не знаю. Ви не Яків Демидович».

— Це через те, що ти не прийшла на ЗНО? Ти так засмутилася через екзамен? — Анна Чорнай немовби промацувала слова язиком перед тим, як їх вимовити. — Якщо не хочеш, не відповідай, просто… Ти ж усвідомлюєш, що якби я нагодилась до туалету хоч на мить пізніше, тебе б уже не…

— Це не через ЗНО, — відрубала Рута.

Жінка перевела погляд на столик із медикаментами збоку від ліжка.

— Добре. Я зрозуміла.

Вона не почала розпитувати і, затихнувши, мовчала, напевно, хвилину.

Рута зрештою не витримала:

— Чому ви прийшли?

Дівчина чекала на відповідь, однак Анна не розтуляла губ, натомість телющилася в неї з лячною наполегливістю в погляді. Руті стало моторошно — аж до мурашок по шкірі.

— Я хочу спати, — не витримала вона.

Медсестра підвелася та виступила з-за стійки в кутку палати, показуючи, що вчительці час піти. І тоді Анну прорвало:

— Руто, послухай, мені лише потрібно, щоб ти знала: я на твоєму боці, я завжди готова тебе підтримати й вислухати. Якщо раптом щось видасться тобі… е… неприйнятним, ти можеш прийти до мене, ми все обговоримо. Добре? Домовилися? Просто не роби дурниць.

Неприйнятним? Рута, не мигаючи, витріщалася на неї. Звідкілясь зринуло відчуття, що «дурниці», про які згадувала вчителька, не мають жодного стосунку до спроби самогубства.

— Не бійся, — натягнуто всміхнулася Анна. — Іноді треба висловити думки вголос, щоб вони набули чіткості.

Порожні слова безгучно падали на підлогу.

— Умгу, — буркнула Рута.

Вона не могла збагнути, чому Анна заявилася сюди, не тямила, чому вчителька дивилася на неї з незбагненною, неначе притуманеною цікавістю, й у відповідь позирала на неї з ледь стримуваною неприязню. Анна Ігорівна вдавала, ніби не помічає ворожості в її гострому погляді.

— Вийдіть з палати, — крижаним голосом наказала медсестра.

Руту охопило дивне відчуття незавершеності.

Анна Чорнай позадкувала до виходу.

— Я напишу тобі у Фейсбук, — сказала вона дівчині. — Ти ж є у Фейсбуці, так? Залишу свої номери — і мобільний, і домашній. Про всяк випадок. Телефонуй, коли хочеш. Будь-коли. Чуєш мене? І вдень, і вночі.

Коїлося щось геть незрозуміле, та зупиняти її на порозі було тупо, тож Рута тільки пригнічено кивнула.

У коридорі Анна Чорнай на мить затрималась і востаннє поглянула на дівчину. Рута побачила дивне світло в її очах, після чого жінка, зашурхотівши бахілами, зникла.

Have you ever felt the future is the past,

But you don’t know how?..

Iron Maiden, «Dream Of Mirrors», 2000[14]

36

За той тиждень, упродовж якого донька перебувала в реанімації, Аміна чотири рази зустрічалася із психологом, намагаючись з’ясувати для себе, як відтепер поводитися з Рутою. Психолог дещо передчасно виснувала, що дівчина могла страждати на депресію, яку батьки тривалий час не помічали, проте коли Аміна розповіла про доньку більш детально, визнала початкове припущення хибним.

І вона мала слушність — ані депресії, ані будь-яких інших психічних розладів у Рути не було. Дівчина пережила нервовий зрив, зумовлений винятково зовнішніми чинниками. Здатність опиратися цим чинникам є строго індивідуальною, тож крайню межу стресового навантаження, яке людина в змозі витримати, визначити непросто. Загалом вважають, що більш схильними до нервового зриву є ті, хто стикається із постійними труднощами, або ж відверті параноїки. Та за екстремальних умов навіть цілком упевнені в собі люди спроможні швидко дійти до межі. Рута не вирізнялася особливою впевненістю, але її зовнішність, начитаність і притаманна підлітковому вікові палка схильність до ідеалізації створювали ілюзію контролю над перебігом власного життя, і цілковита втрата цього контролю завдала нищівного удару її нервовій системі, спричинивши колосальний стрес. Тому частково причиною Рутиного вчинку став саме стрес, однак значно більшою мірою спроба самогубства була наслідком нещасливого збігу обставин. Аміна Статник не знала цього й не мала наміру розпитувати доньку, але якби під стелею туалету на другому поверсі старої школи не виявилося гаку або ж двері спортзали стояли замкнутими й дівчина не дістала б скакалку, вона врешті-решт заспокоїлася б і все минулося б.

Водночас зі спробами матері збагнути, як спілкуватися з донькою після невдалого суїциду, Рута прагнула виробити власне ставлення до того, що накоїла. Спонтанний учинок, несусвітня підліткова дурість — вона це все визнавала, та проблема була в іншому: ніхто інший не розумів, що вона усвідомила свою помилку. Рута припускала, що більшість близьких людей зрештою довідаються про її спробу повіситися, а отже, вибудовуватимуть спілкування з нею з огляду на цей факт. Суїцид сформує щось на кшталт розмитого тла до її біографії, тла, який ніхто явно не зауважуватиме, але який, поза всяким сумнівом, викривлятиме ставлення до неї. Як це виправити, вона не уявляла.

Згодом дівчина вирішила, що найкраще, напевно, взагалі не повертатися до того, що сталося. Викинути все з голови. Певна річ, спочатку їй не дуже вдавалося. Здебільшого навіть не вдавалося, аніж вдавалося — спогади немовби тиснули зсередини на череп, — однак зрештою Рута уклала сама із собою мовчазну угоду, заштовхавши події того четверга в якнайтемніший закуток свідомості. Що ще більш важливо — у пам’яті намертво засів екзистенційний жах, який охопив її, щойно відро, гуркочучи, викотилося з-під ніг, і Рута подумки заприсяглася більше ніколи не вчиняти нічого схожого. Звісно, ніщо з того, що підштовхнуло її до самогубства, не зникло — дівчина все ще мусила вигадати, як помиритися з Індією, знайти спільну мову з батьком і зважитися на аборт, — але, пам’ятаючи, як через неможливість вдихнути все тіло неначе протнуло електричним струмом, пам’ятаючи, як у голові билось усвідомлення невідворотності чорноти, що безжально звужувала погляд, пам’ятаючи, як у міру зменшення кисню в крові блимали та пригасали, наче світло ліхтарика, в якому сідає батарея, її думки, Рута розуміла, що ніякі життєві негаразди не варті того, щоб через них позбавляти себе життя.

І ще — Рута не була егоїсткою. За ті дні, що провела в реанімації, вона не раз поверталася до слів, почутих від Тимофія Русецького після того, як опритомніла: подумай про батьків. Самогубство, може, й припинило б її страждання, але завдало б значно більших страждань тим, хто її цінує, і попри підліткові категоричність і наївність, дівчина чудово усвідомлювала, як це несправедливо. Одна річ — сердитись на них, і зовсім інша — свідомо перетворити решту їхнього життя на пекло.

Замість тижня Руту протримали в лікарні дев’ять днів і відпустили надвечір 3 червня. Того понеділка вона мала б складати останній екзамен ЗНО — англійську мову.

Стояв чудовий, сонячний і прохолодний день, більше схожий на початок осені. Григір привіз чистий одяг, Рута перевдяглася, на прохання матері подякувала медсестрам, а також, скрипнувши зубами, Тимофію Русецькому, після чого вони повантажилися в машину та поїхали додому.

У квартирі панувала зразкова чистота. Рута повільно пройшла повз залу та батьківську спальню до своєї кімнати, кілька секунд постояла, роззираючись, а тоді повалилася на ліжко. Кімната здавалася стерильною й мала такий вигляд, ніби кілька років у ній уже ніхто не жив: ніяких зошитів чи підручників; з коркової дошки над столом зникли пришпилені аркуші з розкладом уроків, списком нагальних справ, нагадуваннями про домашні завдання. Рута ще раз прискіпливо все обдивилася та не знайшла навіть сумки, з якою ходила до школи. Аміна постаралася, не залишивши в кімнаті нічого, що могло б нагадати про школу та завалене ЗНО.

Індії у квартирі також не було, і Рута нарешті зважилася запитати про неї матір. Аміна відповіла, що сестра повернулася до Тернополя доскладати сесію. Говорячи, вона не відводила погляду, та й слова звучали переконливо, проте Руту не задовольнило почуте. Не те щоб вона не вірила, радше у неї склалося враження, начебто мати готувалася заздалегідь, старанно відрепетирувавши промову перед дзеркалом.

Одначе прискіпуватися чи допитуватися далі дівчина не стала.

За матір’ю до кімнати ступив Григір. Він підсунув крісло на коліщатках до ліжка, сів і, зчепивши долоні в замок, заговорив до доньки. Спершу попросив пробачення та запевнив, що приймає Руту такою, якою вона є, потім сказав щось про те, що визнає свої помилки та віднині Рута може на нього покластися. Далі дівчина не слухала та лише мовчки тупилась у стелю над ліжком. Коли батько затих, Рута також попросила пробачення. Вона почула все, що хотіла, і знала, що на цьому слід поставити крапку, але спокуса вжалити його виявилася надто великою, і під кінець, нагородивши Григора крижаним поглядом, дівчина додала, що їй насправді дуже жаль, що такому чудовому татові дісталася така не гідна його донька.

Григір ошелешено роззявив рота. Щось промайнуло в його скаліченому погляді, проте він не встиг вичавити із себе жодного слова. Аміна, стиснувши його плече, примусила чоловіка підвестись і ледь не силоміць вивела з кімнати.

Того самого вечора Рута вперше та востаннє розмовляла з матір’ю про спробу самогубства. Розмова була короткою. Дівчина запевнила, що з нею все гаразд, вона втнула дурницю, проте усвідомила це й не має наміру повторювати; наголосила, що не вважає за потрібне чекати, а тому писатиме ЗНО на додатковій сесії; насамкінець попросила Аміну більше цю тему не порушувати.

Мати, не перебиваючи, вислухала її, кивнула й тим самим надміру офіційним тоном промовила (наче з листочка зачитала) банальності, які раніше озвучив Григір: ми тебе любимо, розуміємо, як тобі було погано, тепер усе зміниться. Слухаючи, Рута роздивлялася матір. Здавалося, за останні десять днів Аміна постаріла щонайменше на десять років. Щоки обвисли, колись яскраві очі згасли від болю, а блискуче волосся сплуталося й потьмяніло. Руті стало її жаль. Вона розуміла, що тінь доньки-самовбивці відтепер вічно тягнутиметься за матір’ю. Ніхто ж не з’ясовуватиме, що трапилося, більшість звинувачуватиме саме Аміну, а не її. Це ж вона доньку так виховала, хіба ні? Рута розчулилася, їй раптово захотілося якось підбадьорити чи хоча б заспокоїти матір, але вона не знала, що додати, і тому похнюплено мовчала. Зрештою затихла й Аміна. Розвівши погляди в різні кути, вони безмовно просиділи чверть години, аж поки Рута не відчула потребу залишитися на самоті.

— Ма, я поспала б.

Аміна кивнула. Під час останнього сеансу психотерапевт чітко застерегла, чого не слід робити. Ніякої «змови мовчання» — про самогубство можна й треба говорити. Далі — запевнити Руту, яка вона важлива та потрібна, не тиснучи, втім, на почуття вини. І найважливіше — у жодному разі не організовувати тотальний контроль. Рута повинна відчути, що батьки будь-якої миті готові її підтримати, проте ніхто не стоятиме над нею, стежачи, щоб вона знову нічого собі не заподіяла. Тож дівчина здивувалася, коли мати підвелася й, побажавши на добраніч, покинула кімнату.

Затамувавши подих, Рута прислухалася, чи мати часом не причаїлася під дверима. Через хвилину, переконавшись, що Аміна справді пішла, дівчина накрилася легкою ковдрою і, згорнувшись калачиком, відвернулася до стіни. Її обличчя опинилося за лічені сантиметри від сіро-блакитних шпалер із примітивним геометричним візерунком, які Рута ніколи не любила.

Спати насправді не хотілося. Дівчина лежала, втупивши нерухомий погляд у стіну, й ні про що особливо не думала. Раз по раз на поверхню свідомості спливало щось пов’язане з Індією — спогади немовби прожектором вихоплювало з темряви, але Рута, насупившись, гнала їх геть. Думки на трохи перескакували на екзамени, а потім знову поверталися до сестри. Якоїсь миті, аби відігнати з-перед очей обличчя Індії, Рута зосередилася на шпалерах. Вона добре пам’ятала, коли вони з’явилися. Майже три роки тому, після того як сестра поїхала на навчання і їхня спільна кімната перейшла в одноосібне володіння Руті (до того сестри ділили кімнату, проте спала Рута на дивані в залі). Після від’їзду старшої доньки Аміна вирішила зробити в дитячій ремонт, і Рута пригадувала, як спочатку зраділа. В якомусь підлітковому серіалі вона надивилася кімнату з чорними стінами й натякнула матері, що була б дуже не проти, якби вони з татом зважилися на щось подібне. Темні стіни, темні меблі, темна постільна білизна. Рута вже уявляла, як хизуватиметься цією крутизною перед Іванкою Бадалян, однак батьки не стали її й слухати. Аміна, попри те що шпаклювання могло обійтися дорожче, була не проти відмовитися від шпалер, проте Григір, коли почув про фарбування стін у чорний, зміряв дочку таким поглядом, наче вона була несповна розуму, а за тиждень приволік додому п’ять рулонів тиснених шпалер такого кольору, ніби вони вже вилиняли на сонці, і з візерунком таким нудним і вбогим, що від самого позирку на нього Руту хилило на сон.

Напевно, дівчина перебувала в стані, який сприяв зацикленню, бо, спохмурнівши, не змогла викинути цю історію з голови. Особливо яскравими були спогади про день, коли вона, Аміна та Григір поверталися до Рівного після того, як відвезли Індію до Тернополя. Дорогою додому Аміна запропонувала заскочити на ринок і всім разом обрати шпалери. Рута пам’ятала, як шалено калатало її серце, коли вона, переминаючись з ноги на ногу неподалік входу до речового ринку, збиралася на силах, щоб сказати матері, що вона проти шпалер. Пам’ятала спершу насмішкуватий, потім презирливий і зрештою розлючений погляд батька. Пам’ятала, як зневажала себе через те, що не наважилася.

Заплющивши очі, Рута длубала пальцем ненависні шпалери, аж поки не впала в неспокійне забуття…

37′

…і перенеслася в той самий день, про який думала перед тим, як заснути.

Ранній ранок останньої неділі серпня 2016-го. Статники всією сім’єю збиралися до Тернополя.

Сонце зійшло півгодини тому. То була ідея Григора — вирушити якнайраніше, щоб хоча б дорогою вперед не знемагати від спеки, але глибока вранішня блакить зникала просто на очах, небо, неначеб розжарюючись, швидко набувало білуватого відтінку, і Рута, навіть не дивлячись на батька, відчувала, як наростає його роздратування. Весь попередній тиждень Інді перебувала в стані хворобливого піднесення та цілими днями тільки й торочила про переїзд і життя в Тернополі. Напередодні вони з матір’ю півдня вантажили до багажника батькової «мазди» посуд, одяг, постіль і купу всілякого дріб’язку, що міг знадобитися Індії, а тепер похапцем перевіряли, чи нічого не забули.

Попри те що у сновидіннях першого типу Рута була безтілесним спостерігачем, вона частіше не усвідомлювала, ніж усвідомлювала, що спить. Але цього разу дівчина з першої миті осягнула суть того, що відбувалося. Вона немовби зависла над подвір’ям неподалік входу до під’їзду — бачила сестру та маму, котрі, посхилявшись над відчиненим багажником, копирсалися в сумках, бачила батька, який, склавши за спиною руки, невдоволено розглядав безхмарне небо, бачила себе чотирнадцятирічну, зі смартфоном у руках на задньому сидінні за місцем водія, трохи сердиту через те, що підняли так рано, — та розуміла, що перед нею, начебто в записі, розгортаються події того дня, коли батьки відвозили Індію до Тернополя.

Зрештою Григір, стримуючи незадоволення, покликав дружину — реально здавалося, що вона готувала Індію до виходу у відкритий космос, — Аміна у відповідь зміряла чоловіка докірливим поглядом, одначе багажник зачинила. Невдовзі по сьомій ранку Статники нарешті розсілися та рушили.

До Тернополя дісталися за дві години, але ще майже сорок хвилин кружляли містом, шукаючи гуртожиток — Григір відмовлявся скористатися навігатором. О десятій Інді заселилася, після чого вони всією сім’єю поснідали в ресторані «Два гуся», що на бульварі Шевченка. О чверть по одинадцятій Рута, Аміна та Григір поїхали назад до Рівного.

Сонце несамовито пекло. Опівдні температура перевалила позначку тридцять п’ять градусів (це в тіні), і з укритих лісом пагорбів за Кременцем потягло важким смолянистим духом. Григір мовчав, посоловілим поглядом тупився в дорогу й чомусь уперто не вмикав кондиціонер, опустивши до упору обидві передні шибки. Йому та матері було нормально — струмені лише трохи їх зачіпали, — та позаду, де сиділа Рута, потоки повітря сходилися, хльоскали з усіх боків і нещадно куйовдили дівчині волосся. Чотирнадцятирічна Рута сердилася, проте мовчала. Якийсь час намагалася розрівнювати волосся, а згодом змирилася. На під’їзді до Дубна дівчина мала такий вигляд, ніби напнула на голову випрану в пралці перуку.

Коли до Рівного залишилося менше ніж тридцять кілометрів, Аміна завела мову про ремонт у найменшій кімнаті. Григір скривився — у таку спеку не хотілося навіть думати, не те що кудись іти. Аміна нагадала, що попередній ремонт вони робили ще 2008-го. Рута — не та, що вві сні, а та, яка немовби перебувала понад сном і спостерігала за всім збоку, — пригадала вицвілі на сонці допотопні шпалери з дивними повторюваними візерунками, що звіддалік, коли не приглядатися, чимось нагадували радянський герб. Уторопавши, що вибирати таки доведеться — як не сьогодні, то якого-небудь іншого дня, — Григір нехотячи погодився і, діставшись до Рівного, повернув до речового ринку.

Вони поставили «мазду» у дворах за Обласною філармонією й пішки попростували на вулицю Замкову. Розм’яклий на сонці асфальт буквально розпливався під ногами. Дівчина понуро плелася за батьками. Коли до входу в ринок залишилося півтори сотні метрів, Григір озвався:

«Треба брати якісь світліші, — промовляв він нібито сам до себе. — У неї сонячний бік, темні вигорять швидко, і буде помітно. Але й не надто світлі. Бо на них буде видно пилюку. Бруднитимуться дуже, а ми ж не думаємо щороку переклеювати в дитячій шпалери, так?»

Григір скоса зиркнув на доньку. На губах грала усмішка. Рута, що стежила за сном, пам’ятала кожне його слово, однак того погляду раніше не бачила. Вона лише зараз, уві сні, зауважила, як батько демонстративно наголосив слово «шпалери». Він знав, що донька просила Аміну пофарбувати стіни в чорне, знав, що вона не наважиться перечити, і впивався її мовчазними стражданнями. Рута розлютилася. Ось воно — усе почалося ще тоді. Вже тоді Григір тиснув на неї, прискіпувався, принижував. А вона мовчала. Рута перевела погляд на чотирнадцятирічну себе, спробувала пригадати, що тієї миті думала, проте її відволікла Аміна. Зиркнувши через плече на доньку, мати сказала: «Купимо ті, які їй сподобаються».

Цю фразу Рута також пам’ятала, але тепер розуміла, що це неправда. Пусті слова. Нікого насправді не цікавила її думка. Того дня вони нічого не виберуть, батько розізлиться, вони підуть додому, а на тижні він принесе додому ті жахливі сіро-блакитні шпалери з недоладним візерунком без жодної хвилястої лінії.

Так не можна!

Руті захотілося кричати.

А тоді сталося дещо дивне. Спочатку простір немовби зрушив з місця. На кілька секунд Руту заполонило дивне відчуття, схоже на те, що виникає під час перегляду 3D-фільму, коли камера стрімко наїжджає на глядача. У неї аж у голові запаморочилося. Потому речі в полі зору почали обертатися — спершу повільно, а тоді швидше та швидше. Розм’яклий від спеки тротуар, припарковані на узбіччі автомобілі, взуттєвий магазин на протилежному боці Замкової, навіть небо над головою — все вкрилося брижами та розплилося. Дівчину неначе закручувало у вирі та водночас тягнуло кудись униз, хоча по-справжньому перелякатися вона не встигла. Через півтора оберту рух раптово припинився.

Рута відчула легкий поштовх, на коротку мить її засліпив спалах бузкового кольору, після чого брижі вляглися, а рознесені у просторі речі, химерно подриґуючи, склалися назад і набули звичної форми, ніби ввімкнувся алгоритм, який скоригував недовантажене під час копіювання цифрове відео.

Рута роззирнулася. Вона все ще перебувала вві сні, одначе розуміла, що дещо змінилося. Перше — вона більше не споглядала сновидіння з висоти, а наче стояла посеред вулиці. Друге — після сліпучого спалаху її чотирнадцятирічна версія кудись щезла. І третє, найважливіше — обоє її батьків зупинилися та, розвернувшись, витріщилися на неї. Дивились усвідомлено, нібито вона опинилася на місці…

Стоп.

Рута опустила голову й застигла. Дуже повільно у мозок просочувалося усвідомлення, що вона більше не є безплотним спостерігачем. Дівчина бачила власні долоні, бачила ноги в босоніжках (стопи здавалися незвично малими, та абсолютно точно були її), відчувала вагу сплутаного волосся на плечах, але тільки після того, як ущипнула себе за стегно, збагнула, що чотирнадцятирічна дівчинка насправді нікуди не зникла, це вона, Рута, що начебто ширяла над сном, опинилась у своєму чотирнадцятирічному тілі й, схоже, отримала над ним повний контроль.

Згори долинув голос Григора: «Добре, — дівчина звела погляд; батькові очі насмішкувато виблискували, — купимо, які їй сподобаються. Але світлі».

Це все вже було, Рута пам’ятала. Три роки тому після цих слів на цьому самому місці вона похнюпилася й мовчки погодилася. Тепер же дівчина спалахнула, і наступної миті весь сон зрушив у невідомому напрямі.

«Я не хочу шпалер! — На секунду Рута замовкла, здивувавшись неслухняній м’якості свого значно молодшого голосу, та вже за мить опанувала себе й розлючено випалила: — Це тупо!»

То було бентежне відчуття — цілковитого контролю та цілковитої невідомості.

Аміна й Григір спантеличено перезирнулися. Батько наготувався щось відповісти й навряд чи мав намір панькатися з чотирнадцятирічною донькою, однак Аміна, заспокоюючи, поклала руку чоловікові на плече. Спробувала домовитися:

«Якщо тобі аж так не подобаються шпалери, ну гаразд, ми пофарбуємо стіни. Мабуть, ти маєш слушність. Шпалери зараз — не модно. Але… м-м… чорний колір…»

Григір сердито пирхнув:

«Тільки не в чорний колір».

«Чорний», — Рута непоступливо мотнула головою, кучма безладно переплетеного волосся гойднулася, мов желе.

Аміна набрала у груди повітря.

«Руто».

«Ні! Тільки чорний».

«Чому ти така вперта?»

«Це не вам там жити».

«Як це не нам? — вирячила очі мати. — Це наша квартира!»

«Але кімната — моя! Інді поїхала, і відтепер вона моя. Можете зачинити її та більше ніколи туди не заглядати. Я сама прибиратиму й митиму вікна, сама розставлю меблі, сама пофарбую стіни, все зроблю сама!»

Рута розуміла, що в чотирнадцять нізащо не наважилася б на таке. Теоретично вона могла б набратися сміливості й у значно м’якшій формі заперечити матері, проте нізащо не ризикнула б говорити таким тоном із батьком. Попервах Григір сторопів. Потім нахилив голову до доньки і, стримуючи роздратування, мовив:

«Отже, так: обирай нормальний колір. Або я закінчую цей цирк, іду на базар і купую перші шпалери, на які натраплю».

Рута, яка поволі освоювалась у своєму чотирнадцятирічному тілі, подумала, що їй нічого втрачати, адже три роки тому він так і вчинив: посміявся з неї, а потім придбав шпалери з тим відстійним сіро-блакитним візерунком.

«Ходімо», — Аміна кивнула на вхід до речового ринку.

Рута не рушила з місця.

«Мам, ти ж обіцяла, — вона з докором глипнула на матір, — я більше нічого не прошу, я сама їх пофарбую, це буде найкращий подарунок на день народження».

До її дня народження залишалося три з половиною місяці.

«Хто фарбує стіни в чорний колір? — визвірився батько. На його лобі вздовж лінії волосся пунктиром виступили краплини поту. — Припини ці дурниці! Хочеш перетворити квартиру на похоронне бюро?»

І тут Рута не витримала:

«Ти й так перетворив її на похоронне бюро! Чуєш? Ти ні з ким із нас не розмовляєш, а якщо й розмовляєш, то тільки гарчиш! Ти більше не ходиш із нами гуляти, навіть сьогодні зранку відвозив нас до Тернополя із таким виглядом, наче робив послугу! Ти більше не даєш порад, а іноді вони, знаєш, дуже потрібні! Все твоє виховання зводиться до нарікань на те, які ми з Інді погані. Погано вчимося, погано вдягаємося, забагато сидимо в Інтернеті. Навіть зараз твоє обличчя так і промовляє: які жахливі у мене доньки, як мені з ними не пощастило! І це вже дістало! Я розумію, ти досі картаєшся через загибель Дем’яна, але прокинься — минуло вже шість років! Досить їсти себе поїдом, труїти своє життя, бо ти заодно отруюєш його й нам! Дем’ян же не лише твій син, він і мій брат також, і я також сумую за ним, я також маю право страждати, але мушу поводитися так, ніби це тільки тобі болить, і що ще гірше — мовчати, коли щось не так, коли щось мене чи Інді не влаштовує, бо ти постійно в траурі. І це дістало! Дістало! Розумієш?!»

Насамперед Рута збагнула, що висловлюється надміру складними як на чотирнадцятирічну дівчинку реченнями. Батьки не могли цього не зауважити. Проскочила думка, що це мало б ущент зруйнувати логіку сну, проте… не зруйнувало. І якимось дивом замість заспокоїти лише нагнало жаху. Безтурботна мантра, що все довкола — тільки сон, яка до цього моменту бовваніла на задвірках свідомості, несподівано кудись поділася. Відчуття здавалися занадто реалістичними, занадто справжніми, щоби почуватися розслаблено.

Далі — Рута бачила, як наливається багрянцем батькове обличчя, і злякалася, що він ударить її. Тепер вона знала — він може, а тому, крутнувшись на місці, дівчинка чкурнула геть. Аміна загукала її вслід, але Рута не слухала, вилетіла на Соборну й щодуху помчала на схід. Вона зупинилася, лише діставшись Театральної площі. Рута вся пашіла, спиною та з-під пахв стікали струмки поту. Крізь тонку підошву босоніжок відчувалося тепло розпеченої бруківки. Вона стояла перед драмтеатром, віддихувалася й думала, що за відчуттями все так, нібито вона перенеслася у сновидіння другого типу. Ось тільки місто було нормальним — розчавленим спекою, але живим. Безперестану нагадуючи собі, що все це не насправді, вона в сні, Рута звернула з головної вулиці й дворами подалася до Палацу дітей та молоді. У парку вона витяглася на траві в затінку під осикою та провалялася там, доки не почало збиратися на дощ.

О пів на шосту вечора Рута повернулася додому. Григір лежав на дивані з газетою й навіть оком не повів у її бік. Дівчина навшпиньки прослизнула до своєї кімнати і вже хотіла зачинити двері, коли раптом дещо помітила. На підлозі під радіатором системи опалення вишикувалися в ряд чотири літрові банки чорної фарби «Tikkurila Black».

Коли до кімнати зайшла Аміна, Рута все ще стояла, вирячившись на стильні матово-чорні відерця з металевими ручками, неначе то були артефакти позаземної цивілізації. Дівчина так розчулилася, що не змогла навіть подякувати й лише кліпала, немовби набравши в рот води.

Мати захопила із собою ноутбук. Сіла на ліжко і, поплескавши долонею по ковдрі, запросила доньку присісти поруч. Рута з ногами вибралася на ліжко, після чого до пізнього вечора вони з Аміною нишпорили Інтернетом, обираючи нові меблі, вирішуючи, як краще розпланувати освітлення, та мляво сперечаючись, якого кольору робити стелю.

38

Сподівання на те, що сон принесе полегшення, виявилися марними. Рута проспала майже до півдня, однак першим, що відчула після пробудження, стала добре знайома нудота, яка неприємно лоскотала горло. Намагаючись не звертати увагу на присмак жовчі в сухому роті, дівчина лягла на спину. Розплющувати очі не квапилася. Лише дочекавшись, коли тепла грудка відкотиться вниз стравоходом, Рута трошки підняла повіку на лівому оці.

Крізь горизонтальні пера жалюзі проникали немічні тремтливі промені. Кілька з них падали на підвіконня, інші прослизали повз і тягнулися далі, проте… чомусь видалися Руті не такими, як зазвичай. Густішими й немовби брудними. Дівчина напіврозліпила праве око та повернула голову до вікна. Жоден із променів не досягав підлоги. Щось неначе розчиняло, розчавлювало їх у повітрі. Рута повністю розплющила очі, й тієї самої миті її підкинуло над ліжком, наче пружинами. Вона сіла, притиснула коліна до грудей і нажахано закрутила головою.

Стіни.

Чорнота від підлоги до стелі.

Ось чому промені здавалися інакшими — чорна фарба всмоктувала в себе світло, що сіялося крізь вікно.

Відштовхуючись ногами, Рута сунулася ліжком, доки не вперлась у спинку в узголів’ї, а тоді виставила перед собою руки, ніби намагалася відштовхнути чорноту. Секунд п’ять вона надсадно сопіла, марно намагаючись наситити киснем захололу кров, а потім налякано скрикнула:

— Ма-а-ам!

Аміна була вдома, щось робила у ванній, тож двері Рутиної спальні розчахнулися практично миттєво.

— Що таке? — Материні очі занепокоєно пробіглися кімнатою й зупинились на дівчині. — Що?

Рута кивком голови вказала на найближчу до себе стіну. Аміна її не зрозуміла і, зайшовши до кімнати, зупинилася біля ліжка.

— Щось наснилося?

Напевно, чверть хвилини Рута тупилася в порожнечу, доки звела на матір настраханий погляд і тремтячим голосом прошепотіла:

— Стіни… — Дівчина скоса глипнула на стіну, під якою стояло ліжко, і майже відразу, начеб обпікшись, відсмикнула погляд.

Аміна обережно, мовби боялася побачити велетенського павука, повела головою в той бік, куди дивилася донька.

— Що стіни?

Рута не вірила в те, що чує.

— Вони чорні, мам.

— Так, вони чорні, і що?

— Ще вчора тут були шпалери. — Дівчина продовжувала шепотіти, нібито боялася, що від звуку її голосу кімната оживе та почне звужуватися довкола неї.

Мати повільно — дуже повільно — похитала головою. Її проникливий погляд застиг.

— Тут не було шпалер уже три роки.

Тієї миті Руті здалося, що грудка з жовчю, яка підпирала горло, луснула, й пекуча рідина потекла легенями, роз’їдаючи артерії, трахеї та бронхи. Серце несамовито калатало, дівчині бракло повітря, одначе вона намагалася дихати неглибоко, нечутно, щоб не виказувати свого хвилювання. Рута здавлено промовила:

— Огидні блакитні шпалери із сірим геометричним візерунком.

Аміна заперечно мотнула головою.

— Ні. Я не розумію, про що ти говориш.

Майже хвилину по тому обоє мовчали. За цей час Рута помітила, що зникли не лише шпалери. Шафа для одягу стала інакшою, колір панелей був не кремовий, а сірий із глянсово-білими вставками.

— Як? — розгублено видушила Рута.

— Що як? — Мати нервово перебирала пальцями край халата.

— Ви пофарбували їх за ніч?

Збагнувши, що бовкнула дурницю, Рута прикусила губу.

— Не розумію, про що ти, — голос Аміни усе ще був спокійним, ось тільки очі зрадливо сіпалися. — Ти сама їх фарбувала!

Рута не відступалася:

— Коли?

— Ти забула?

— Коли?

— Три роки тому.

Упершись підборіддям у коліна, Рута опустила погляд. Мати підступила ближче, але на ліжко не сіла.

— Руто, послухай. Я не хотіла казати про це вчора, але я думаю, тобі потрібно…

Дівчина за самим лише тоном здогадалася, до чого вона хилить, і різко скинула голову.

— Ма, все гаразд. Я… — провела долонею по волоссі. Хотіла всміхнутися, та вчасно збагнула, що краще не варто, і, обхопивши коліна руками, перепросила: — Вибач. Я сама не своя. Реально якась дурня наснилася.

Аміна затримала погляд на судомно зчеплених руках.

— Ти впевнена?

— Так.

Мати помовчала. Певна річ, не повірила. Обоє це усвідомлювали. Рута напружилася, приготувавшись до розпитувань чи нових нав’язливих спроб переконати її піти до психотерапевта, натомість Аміна незворушним тоном запитала:

— Підеш снідати?

Рута безгучно видихнула.

— Я не голодна.

— Уже майже полудень, тобі треба…

— Ма, пізніше. Поїм трохи згодом. Усе гаразд.

— Чай?

— Добре, зроби чаю. — Дівчина скинула з ніг ковдру, підвелася. — Я спершу в душ.

Аміна кивнула та вийшла. Її донька дочекалася, доки кроки затихнуть, наблизилась до дзеркал на дверцятах шафи та прискіпливо себе обдивилася. Не виявивши нічого підозрілого, вона розвернулась і обвела сторожким поглядом кімнату. Потім поволі випростала руку та обережно, ніби боялася, що від доторку вона розсиплеться, лапнула пальцями стіни. Поверхня виявилася сухою та шерехатою на дотик. Не опускаючи руки, Рута визирнула у просвіт між дверима й одвірком. Біло-коричневий килим у коридорі, акрилові шпалери із бронзовим тисненням, двері до ванної кімнати з вузькими горизонтальними вставками з мутно-білого скла — все те саме… крім її кімнати. Дівчина ще раз її оглянула — затамувавши подих і напружившись, наче боялася, що зі стін полізе якась нечисть.

Кімната, звісно, мала збіса крутий вигляд, але це анітрохи не тішило.

І ще страшенно боліла голова.

39

Рута замкнулась у ванній і крутнула гарячий кран. На кілька секунд влипла очима у струмінь, а тоді відкрутила кран на повну, немовби намагаючись сховатися за шумом води від власних думок. Уникаючи зустрічатися поглядом із відображенням у дзеркалі, дівчина водила заспаними очима по ванній і міркувала про те, як раціоналізувати пережите. Отже, вона прокинулась і…

Дещо змінилося.

Найлогічніше пояснення — вона помалу з’їжджає з глузду. У пам’яті зринули слова молодого анестезіолога з міської лікарні, щось про ушкодження тканин мозку та ймовірні ускладнення, перебіг яких він не в змозі передбачити. Хвилину Рута стояла над раковиною, втупившись у отвір для зливу води, а тоді нарешті звела голову та нахилилася до дзеркала, так мовби крізь вирячені очі могла зазирнути у власний мозок. То це воно? Ускладнення, про яке попереджав лікар? Щось таки надтріснуло в її пам’яті, і тепер мозок поспіхом латає дірки в її сприйнятті реальності? Але це… дурня якась. Ще вчора ввечері чорних стін не було. Рута пригадувала, як, засинаючи, длубала пальцем ненависні сіро-блакитні шпалери. Ну гаразд, через ушкодження якісь спогади стерлися (вона забула, як фарбувала стіни), але звідки тоді взялися спогади про те, чого не було? Звідки певність, що шпалери мали саме сіро-блакитний геометричний візерунок? Звідки переконання, що вона ненавиділа ці шпалери? Цього ж уві сні не було. І якщо припустити, що вчора шпалери все ще вкривали стіни, то що не так з матір’ю? Чому вона не пам’ятає цього? Вона ж під час розмови взагалі не відстрелювала, про які шпалери йдеться.

Звісно, існувало інше пояснення, та думати про нього зовсім не хотілося.

Рута відкрила тюбик, вичавила трохи пасти на зубну щітку, але, заштовхавши її до рота, тільки двічі чи тричі недбало тернула по зубах, а далі, неусвідомлено пожовуючи ворсинки, знову взялася зосереджено роздивлятись власне відображення.

Вона почувалася наляканою, але не шокованою. Насправді Рута давно підозрювала, що з її снами щось не гаразд, що це ніби й не сни зовсім, просто до сьогодні воліла над цим не замислюватися. Проблема здавалась надто суперечливою й водночас незагрозливою, а тому було простіше її ігнорувати. Зате тепер, відчуваючи щемливе поколювання під ложечкою, дівчина заходилася длубатись у спогадах. Перші підозри закралися в серце ще два роки тому, наприкінці дев’ятого класу. Перед екзаменами — першими екзаменами в її житті — Рута перенервувалася, і це спровокувало звичну серію реалістичних сновидінь: перші кілька днів — сни-спогади, а за ними — дві довгі ночі з виснажливими снами другого типу. Першої з тих двох ночей Рута просто блукала безлюдним містом. Це швидко набридло, і наступної ночі дівчина дещо вигадала. Опинившись у сні, вона спустилася надвір і пройшла до книгарні, розташованої на першому поверсі сусідньої чотирнадцятиповерхівки. У тій книгарні виявилося більше канцелярського приладдя, ніж книг, а серед книг, що були, значну частину складали шкільні підручники та якісь брошурки. Втім, потинявшись між стелажами, дівчина натрапила на роман «Сирітський потяг» Крістіни Бейкер Клайн. Інді напередодні хвалилася, що купила його в книгарні Тернополя, але ще не встигла прочитати. Умостившись на ґанку книгарні, Рута заглибилась у читання. Вві сні книжка ледве трималася купи, пожовтілі аркуші рвалися від найменшого доторку, букви вицвіли, хоч і залишалися читабельними. Спочатку роман видався дівчині якимось незграбним — зрештою, на той момент їй було п’ятнадцять, — але згодом Рута втягнулася й до пробудження проковтнула його майже весь.

Екзамени Рута склала успішно, потім почалися канікули, червень яких дівчина провела в Рівному, а в липні поїхала з Інді відпочивати — спочатку на Шацькі озера, тоді в Карпати. Сестра прихопила придбаний ще перед сесією «Сирітський потяг» із собою в дорогу, і після того, як вона з ним упоралась, за книжку взялася Рута. На той час сон давно вивітрився з голови, та попри це вже на десятій сторінці дівчина несподівано з’ясувала, що історія сімнадцятирічної неформалки Моллі та дев’яносторічної заможної леді Вівіан Дейлі їй добре знайома. Не те щоб Рута була на сто відсотків упевнена, просто… враження виникало таке, ніби вона колись переглядала фільм, а тепер читає книжку, за мотивами якої його знімали. Проблема полягала в тому, що фільму за «Сирітським потягом» не існувало в природі. Дівчина перевіряла — у мережі не знайшлося жодного слова про екранізацію. Та що далі Рута просувалася текстом, то більше переконувалася, що їй не здається: вона знала, про що роман, упізнавала довжелезні фрагменти тексту й водночас не пригадувала, коли читала його.

Чи то пак Рута точно знала, що його не читала: до повернення сестри з Тернополя цієї книжки вдома в них не було.

Рута тоді так спантеличилася, що не зізналась у своїх сумнівах навіть Індії, а на момент повернення з Карпат переконала себе, що виною всьому химерні напади дежавю, на які вона страждає, що вся ця історія з нібито прочитаним «Сирітським потягом» — лише побічний ефект, щось на кшталт компенсаторного провалу в пам’яті (так вона собі це назвала). Типу, вона таки читала роман, але після особливо гострого нападу дежавю геть забула про це, і її мозок узявся «домальовувати» неіснуючі спогади про те, як вона сиділа над книжкою вві сні. Це звучало плутано та по-дурному, власне, це й було несусвітньою дурницею, але, не спромігшись на інше пояснення, Рута вхопилася за те, що мала.

Сплюнувши піну в раковину, дівчина насупилася. Лоб зібгався в одну глибоку зморшку.

Тепер усе змінилося. Стіни. Вона не може їх просто ігнорувати. Тож одне з двох: або вона божеволіє, зберігаючи достатньо тями, щоб усвідомлювати, що в неї повільно їде дах, або те, що відбувається в її снах, впливає на…

Ні!

Рута труснула головою, наче їй шепнули на вухо щось таке, із чим вона категорично не погоджувалася, та це не допомогло зупинити потік спогадів. Дівчина пригадала, як зиркала вниз із даху сьомого гуртожитку НУВГП. Якщо вона пам’ятає, що прочитала вві сні, що станеться, якщо вона в такому сні поріжеться? А якщо впаде з даху?

Несамовито замотавши головою, Рута відступила від дзеркала, прослизнула в душову кабінку, стала під гарячі струмені та, міцно заплющившись, спробувала перемкнутися на що-небудь інше. Сама лише думка про те, що під час сну вона здатна завдати собі реальної шкоди, здавалася загрозливою, і дівчина почувалася спокійніше, заштовхавши її якомога глибше у свідомість. Замкнувши її в коробці, ніби небезпечну зброю.

40

Прийнявши душ, Рута ще якийсь час стовбичила голою перед дзеркалом і роздивлялася живіт. На п’ятому тижні видивлятися там особливо не було чого — живіт залишався, як і раніше пласким, — однак не думати про те, що відбувалося всередині, вона не могла. Одягнувшись, дівчина припленталася на кухню до матері.

Сонце вже перекотилося зеніт, і Аміна, щоб захиститися від палючого сяйва, опустила жалюзі, створивши в кімнаті прохолодний півморок. Кілька нижніх пер прилягали нещільно, і яскраві промені таки прорізувалися знадвору крізь вузькі просвіти. Рута тихо зайшла і якийсь час мовчки стежила за матір’ю — Аміна нарізала овочі й закидала їх до мультиварки, — а тоді промовила:

— Мам, я хочу поговорити.

— Так, звісно. — Аміна заметушилася, чи то вдаючи, що не помічала доньки, чи то справді задумавшись і не зауваживши Рутиної появи. Похапцем відсунувши від себе кухонну дошку, вона запропонувала: — Сідай. Ось сюди, навпроти.

— Ма, я постою.

Зчепивши долоні перед собою, Аміна застигла. Вона ухилялась від погляду доньці в очі, але вигнула голову так, аби це не здавалося малодушним чи боягузливим.

— Кажи. Я слухаю.

Рута нервово покусувала задерту шкірочку біля нігтів і сторожко прислухалася до власних думок — страхалася найменших виявів материнського інстинкту, — але поки що не відчувала нічого, крім бажання позбутися вагітності. Вона наказала собі вживати лише слово «ембріон» і ніколи, навіть подумки, не називати його «дитина».

— Ми про це вже говорили, — почала дівчина. — Просто нагадую: я хочу зробити аборт.

Аміна озвалася відразу, проте відповіла якось розхристано, ніби перебувала десь не тут, міркувала про щось інше.

— Так, добре, звісно. — Мати тупилась у складені на столі руки, через що виникало враження, нібито розмовляє з кимось під столом. Зрештою несміливо уточнила: — А ти впевнена? Тобто я не хочу, щоб ти думала, що це… Ну, це не кінець життя. Ми могли б допомогти. Можеш народити дитину, залишити нам, а сама поїхати на навчання. — Аміна зам’ялася. — Це не… я просто пропоную…

На очах Рути виступили сльози.

— Ні.

«Не дитина. Ембріон. Це не дитина».

— Ну добре, — поспіхом погодилась Аміна.

— Я знаю, батько проти… — дівчина вимовила «батько» наче якусь лайку.

— Ти не повинна цим перейматися.

— Я впевнена, — несподівано різко відкарбувала Рута. — Я не ламатиму своє життя, бо хтось вважає, що так буде правильно.

Мати нарешті сфокусувала на ній погляд і розчепила руки.

— Усе буде добре, не хвилюйся через батька. — Аміна намагалася натягти на обличчя маску впевненості, вдати, начебто вірить у те, що каже, та попри всі зусилля гірке переконання, що нікчемний світ так чи так її розчарує, не зникало з лиця. — Ти все правильно говориш, тобі треба зробити аборт.

«Розмовляєш зі мною, як із недорозвиненою дитиною», — образилася Рута. І прикусила зсередини щоку, щоб не озвучити цю думку.

Запала напружена тиша.

Майже хвилину Рута, опустивши очі, чекала на продовження розмови. Сподівалася, що мати говоритиме, коли піти до лікаря, порадить, що із собою взяти чи… зрештою, скаже хоча б щось! Рута не для того починала розмову, щоби просити в неї дозволу зробити аборт! Однак Аміна німувала, і врешті дівчина, змірявши матір сповненим сумніву поглядом, вийшла з кухні.

41

Увесь той день Руту діймала дратівлива неможливість сконцентруватися. Дівчина почувалася не те щоб загальмованою, а радше якось розм’яклою, ніби просиділа кілька годин у сауні. Вона намагалася читати, проте мусила відкласти книгу, не подолавши й півсторінки: не могла втримати в голові жодного речення. Рута зосереджувалася, вгризалася очима в якийсь абзац, та вже за кілька секунд після того, як переходила до наступного, не могла пригадати — хай як напружувала пам’ять, — про що читала за мить до цього.

Коли денна спека спала, головний біль відступив. Дівчина вмостилася під відчиненим вікном, заклала ноги на підвіконня й тоскним поглядом утупилася в олов’яне небо. Спогади безпорадно товклися в голові; якийсь час Руті вдавалося втримувати їх на безпечній відстані, але зрештою вони немовби продавили невидиму загату й безладним потоком вихлюпнулися у свідомість. Чорні стіни, сварка з Індією, учорашній дивний сон, невдала спроба суїциду, тест на вагітність. Від усього цього голова йшла обертом. Мозок нагадував старезну валізу, куди вона стільки часу наштовхувала різний мотлох, а та тепер розкрилася й викинула все назад.

А ще Рута почувалася покинутою. Не самотньою, не зрадженою, а саме покинутою. Якоїсь миті дівчина з подивом збагнула, як їй не вистачає виважених, сповнених спокою розмов із матір’ю. Тих розмов, у цілковиту марність яких Аміна майже повірила завдяки Рутиній демонстративній холодності та відстороненості.

Та поза тим було якесь нове, абсолютно незнайоме відчуття, і дошкуляло воно значно дужче. Мружачись на сонце, зітхаючи під хвилями тепла, що протискались крізь відчинене вікно, Рута відчувала, як у нутрощі просочується болюче розуміння власного безсилля, цілковитої неспроможності усвідомлено протидіяти бездушним і невідворотним силам, які керують реальним світом. Дівчина довго опиралася, але зрештою мусила визнати, що заспокійлива думка про те, нібито в житті завжди можна вчасно зупинитися, смикнути стоп-кран, насправді не що інше, як фікція. Суплячись, вона копирсалася у спогадах, що плавали поверхнею свідомості. Де їй було смикати той стоп-кран? Коли, проспавши перший екзамен, прибігла з Пагорба Слави? Коли мати, втішаючи Індію, наказала їй піти геть? Ще раніше, коли Григір обізвав її шльондрою? Хіба в кожному із цих випадків вона діяла неправильно? Ухвалювала хибне рішення? Що ще вона могла вчинити, щоб хоча б спробувати зарадити тому, як усе обернулося?

Намагаючись принаймні подумки впорядкувати весь той треш, який відбувся в її житті за останній місяць, Рута зрештою вперлася в епізод, який затримався у свідомості на довший час. Вечір суботи, 4 травня, у сьомому гуртожитку НУВГП. Саме тоді все почалося. Винним, певна річ, був її батько (тут нема про що сперечатися), але та вечірка стала першою ланкою в довжелезному ланцюжку подій, які завершилися спробою самогубства та її потраплянням до реанімації. Тож Рута спробувала уявити, як би все розвивалося, коли б вона відмовилася поїхати з Ларою, або забралася б з вечірки якнайраніше, або хоча б не напивалася до непритомності.

Розмите, неначе втомлене за день сонце повисло над горизонтом. Дівчина, заплющивши очі, раз по раз прокручувала в голові події того вечора й не помітила, як серед кучугури дражливих спогадів причаїлося сновидіння. Як була — на стільці, не знімаючи ніг з підвіконня, — Рута забулася в неспокійному сні…

42′

…регіт. Нестримний, дикий регіт рвав на шмаття пересичену алкогольними випарами й терпким, нудотно-солодкавим димом атмосферу кімнати. Реготали всі, за винятком Рути.

«Чаю їй хтось… бляха, зробіть їй чаю із цукром!»

«І кудою ти будеш його заливати?»

Новий, іще оглушливіший спалах буйного сміху ляснув по барабанних перетинках, і Рута ледве стрималася, щоб не затулити вуха долонями.

Ніхто вже не пам’ятав, із чого все почалося. Останні дві хвилини всі висаджувалися з фарбованої білявки, яка, забившись у куток за холодильником, ніяк не могла заспокоїтися й буквально захлиналася істеричним хихотінням. На секунду чи дві бідолаха вгамовувалася, але досить було комусь просто повернути до неї обличчя, ураз спалахувала, наче полита гасом скирта, й вивергала з горлянки чергову порцію по-пташиному тріскотливого реготу. Вона не затихала вже бозна-скільки часу.

Хтось крикнув:

«Відчиніть вікно!»

У кімнаті справді було нічим дихати, проте Рута не уявляла, як це допоможе білявці.

Праворуч крізь потік шаленого іржання прорізалася чиясь удавано обурена фраза:

«Божко, що ти нам напарив? Що це, блядь, за отрава така?»

«Звичайна барижка», — Рута, не ворухнувшись, упізнала захриплий від канабісу бас Божинди.

«Яка, на хрін, барижка? — пирскав той самий голос (Артемон?). — Ти подивись, як цю клаву висадило! У неї скоро кінескоп трісне від ржаки».

Га-га-га!

Білявку можна було б назвати фігуристою — пружні, як у Джей-Ло, стегна, вузька талія, — якби не по- чоловічому грубі руки. На їхньому тлі важкі груди, що підіймалися та подриґували щоразу, коли дівчина, вирегочуючи, засмоктувала в легені крихти повітря, здавалися доволі непоказними. Бідолаху абсолютно точно звали не Клава, проте Рута, хоч убий, не пам’ятала її ім’я.

Рута якийсь час стежила за білявкою, а тоді, вилучивши момент, сторожко роззирнулася. Артемон, Рєпа, Бакай, Божинда, Панк. Поміж них незнайомі дівчата. Рута зрозуміла, що вона перебуває вві сні. Перший тип. Тобто бачить те, що відбулося. Та цього разу дещо було інакше. Рута скоса глянула на свої долоні, покрутила ними й збагнула, що не просто бачить сон, а проживає його; вона повністю контролює себе, і цього разу від початку опинилась у власному тілі.

Почервонілі очі білявки, що досягла найвищого рівня накурки, скакали з обличчя на обличчя. Сімнадцятирічна школярка з виразними азійськими рисами була єдиною, хто не глузував з неї, тож зрештою дівчина зупинила погляд на Руті. Коли та звела голову, білявка, вклинюючись у проміжки між нападами ідіотського хихотіння, заговорила:

«Як влп… як зрп… як зроб’ти… ш… ш…»

У Рути виникло враження, що з мозку бідолахи витікають рештки свідомості.

«Як зробити, щоб п-п… п-п-по… попстло? — Із почервонілих очей скотилися сльози. Вихопивши мить, коли горло та м’язи обличчя розслабилися, вона благально витиснула: — Будь ласка!» — а тоді знову зареготала.

Як зробити, щоб попустило, — подумки повторила Рута, і попри те, що фарбована дурепа, яка через вирячкуваті й затягнуті блідо-рожевою плівкою очі скидалася на білого щурика, мала такий вигляд, наче ось-ось задихнеться від сміху, відвела погляд. Вона знала, що все буде гаразд — за кілька хвилин білявку відпустить.

Лара сидів ліворуч Рути й хапався за боки разом з усіма. Коли регіт білявки перейшов у пронизливе вищання (ніби ще трохи — й вона виплюне на тарілки з бутербродами власні голосові зв’язки), хлопець штурхнув Руту ліктем і мовив:

«Пиздець її пришвартувало. В хлам! — А потім, зауваживши, що дівчина не приєдналася до їхньої вакханалії, насупився: — Ти чого?»

До того як він повернув голову, події вві сні з дивовижною точністю відтворювали події суботи, 4 травня. Принаймні так, як їх запам’ятала Рута. Зате щойно Лариним лобом пробіглися зморшки, все змінилося. Рута раптом усвідомила, що слів «ти чого?» того дня не було. Хлопець нічого в неї не запитував. Того вечора він лише кинув своє зневажливе «В хлам!» і відвернувся. Дівчина подумала, що, напевно, таки сміялася разом з усіма. Або сиділа із простішим виразом обличчя. Або… Хоч яка вже різниця? Сама її присутність змінила перебіг сну. Збагнувши це, Рута на мить розгубилася. Минулої ночі, коли вона огризнулася до батька, все сталося спонтанно, тепер же Рута не знала, що казати та як діяти. Почувалася акторкою, яка вийшла на сцену й забула всі репліки. Урешті-решт, глушачи нервозність у голосі, вона промовила:

«Я мушу піти».

Слова зринули нізвідки. Вона не обирала їх усвідомлено.

«Що? — Лара на мить ковзнув поглядом до білявки, чий регіт уже нагадував ремиґання, потім перевів його на Руту, а тоді мало не прокричав: — Не чую, тут дуже шумно!»

Кілька секунд дівчина вглядалась у насмішкувато примружені очі, а потім відчула, як десь усередині неї, наче промінь крізь хмари, прорізається лють. Рута просто не могла дивитися на Лару так, як дивилася місяць тому. Вона пам’ятала, з якою байдужістю він розмовляв із нею на штраф-майданчику перед «Приватбанком», коли дізнався про вагітність; пам’ятала, як малодушно просив прикрити його після того, як збив на смерть Іллю Ісаєва та вшився. Дослухаючись до того, як під серцем зсідається мертвотна важкість, Рута повторила:

«Я сказала, що мушу піти».

Ларине обличчя вкрила тінь. Він щось відчув.

«Тобі недобре?»

Дівчина пересилила себе й заперечила:

«Ні».

«Тоді чому йдеш? Побудь іще».

«Уже пізно, мені треба додому, — протягом кількох секунд Рута зважувала, чи стала б за тих умов просити його відвезти її додому, але махнула рукою. Яка, блін, різниця? — Я викличу таксі».

Хлопець розчаровано блимнув очима.

«Усе гаразд?»

У неї боліла голова від випитого, її нудило від нестерпної задухи, власне, нудило від самої його присутності, проте Рута збрехала:

«Так».

«Точно?»

«Кажу ж: усе добре».

«Ходи, проведу тебе».

Дівчина хотіла відмовитися, але пригадала, як злісно витріщалася на неї вахтерка у вестибюлі, й кивнула:

«Окей».

Лара махнув чуприною у відповідь і підвівся.

Спустившись на перший поверх, вони ступили на ґанок гуртожитку. Рута викликала таксі й, диктуючи операторці адресу, краєм ока стежила за Ларою. Хлопець із підозрілим здивуванням розглядав її обличчя. Його очі похмуро зблискували й немовби вишукували беззахисні точки на її тілі. Начеб він розумів, що цього всього не повинно бути. Це неправильно, не за сценарієм. Прибравши телефон від вуха, Рута відвернулася та ненароком уперлася поглядом у Ларин універсал. Шкіру миттєво пробрало морозом. «Мерседес» стояв віддалік, майже невидимий в опівнічній темряві, і здавався їй живою істотою, мовчазним монстром, що причаївся та пильнує за нею із засідки.

Хвилину вони мовчали.

«Це через твого батька?» — зрештою запитав хлопець.

Рута спрямувала на нього погляд.

«Що?» — і тільки потім згадала, що розповідала йому про сварку з батьком.

«Ти маєш повернутися додому, бо буде ще гірше?»

Дівчина здригнулася. Насупившись, замислилася, але так і не змогла пояснити собі, чому Ларині слова аж так зрезонували із чимось усередині неї. На мить у нутрощах скинув голову страх: що вона робить? А раптом буде ще гірше? Що, як вона справді може змінювати минуле вві сні й зараз із гуркотом перекине життя на нові рейки, які якось зовсім незбагненно приведуть до ще більшої катастрофи? Але ні. Ні! Рута аж головою потрусила. Ну яка зміна минулого? І тоді, невпевнено видихнувши, вона промимрила:

«Так. Це через батька».

До ґанку повільно наближалося таксі. Рута збігла сходами, проте перед машиною затрималася. Озирнулась через плече. Лара стовбичив, заштовхавши руки до кишень. Світло діодної лампи лилося на нього ззаду, і Рута не розрізняла виразу обличчя.

«Чого не їдеш?» — якось дивно запитав хлопець.

Несподівано у неї виникло відчуття, нібито Лара заганяє її в пастку. Рута навіть відступила на крок від таксі, але майже відразу осмикнула себе. Усе гаразд. Це тільки сон. Трохи інакший, але що з того? Банальне усвідомлене сновидіння. Вона добереться додому, ляже спати, і… і все буде добре.

Рута відчинила задні дверцята, поставила ногу в салон, а тоді востаннє подивилася на Лару.

«Гарного вечора», — таким тоном, неначе щойно обіграла його в шахи, побажала вона.

Омитий холодним світлом силует не ворухнувся. Рута примружилася, не розуміючи, чи Лара досі стримить на сходах, чи на його місці залишилася розмита тінь. Вона вже майже відвернулася, коли тінь сколихнулася та відказала незнайомим голосом:

«І тобі».

Дівчина сіла в машину, захряснула дверцята і…

43

…прокинулася.

Рута виринула зі сну миттєво, одразу розплющивши очі. Вона все ще напівлежала на стільці перед підвіконням у своїй кімнаті, лише трохи з’їхавши й зігнувшись у три погибелі, аж підборіддя впиралось у груди. Довкола панувала темрява. Над притихлим містом сонно мерехтіли зорі. З відчиненого вікна приємно повівало нічною прохолодою. Дуже боліла шия. І голова. Ось тільки дівчина не розуміла, чи голова болить сама по собі, чи її проймає болем, що віддає з шиї. Поворушившись, Рута збагнула, що не відчуває ніг — вони затерпли, а ступні, викладені майже на рівні очей, здаються виструганими з дерева.

Допомагаючи собі ліктями, Рута підсунулася та сіла рівно. Захололі ноги сповзли на радіатор системи опалення, потім упали на підлогу. Кров ринула до п’ят, і за лічені секунди у литки та стопи вп’ялися тисячі отруйних жал. Морщачись, дівчина спробувала підвестися, проте не змогла. Шкірою мовби розповзлися вогняні мурахи, і Рута, крякнувши, повалилася назад на стілець. Чекаючи, поки поколювання стишиться, вона відштовхнулась від підвіконня, підтягнула стілець до столу, сягнула рукою до смартфона й, підсвітивши екран, зиркнула на годинник. 2:31. Вона проспала, скорчившись на кріслі, п’ять довжелезних годин.

Коли екран згас, Рута згадала про сон. Нічого незвичного в тому, щоби бачити вві сні пережите, не було. Таке не вперше. Проблема в іншому: другу ніч поспіль вона ненавмисно втручається у перебіг сну, змінює сновидіння, після чого…

Усупереч власній волі дівчина замислилась над тим, куди завело б її життя, якби тієї злощасної суботи все відбулось, як у сні. Думка виявилася слизькою та небезпечною, наче змія, і вже за мить грудьми розлилося палюче хвилювання: це змінило б усе! Абсолютно! На краще чи на гірше, але точно змінило б. Вона б не скандалила так з батьком, а отже, він би не підіймав на неї руку, а отже, вона не намагалася б…

Рута прикусила губу й, ігноруючи поколювання у неслухняних ногах, підвелася. Стала коло ліжка, випростала руку та ввімкнула настінний світильник. Яскраве сяйво обпалило райдужки, проте ще до того, як очі інстинктивно заплющилися, вона помітила сизувату чорноту голих стін.

Серце впало.

Ніяких шпалер. Від учора в кімнаті нічого не змінилося.

І це… Що це означає? Нічого не змінилося взагалі?

Рута повільно розплющила спершу праве, потім ліве око. Кілька разів кліпнула, призвичаюючись, а тоді опустила погляд на ліву руку. Синці від катетерів на ліктьовому згині нікуди не зникли. Дівчина крутнулася на місці та підступила до дзеркальної стулки у шафі. Обвела прискіпливим поглядом власне відображення й сумно зітхнула. Багряний слід від скакалки, як і раніше, оперізував шию.

«Ото дурепа, — власний голос у голові сочився холодним презирством, — це просто сон».

Рута вимкнула світло, роздяглася та лягла на ліжко.

Одначе швидко заснути не вдалося. Вона почувалася цілковитою ідіоткою. На якусь мить вона так повірила в дурнувату вигадку про здатність переписати минуле, що відчула справжнє розчарування, виявивши, що все залишилося без змін. І це дошкуляло найдужче. Рута ніяк не могла заспокоїтися: це ж треба було так себе накрутити! Дурепа! А якби «реальність» (дівчина навіть у думках поставила довкола слова лапки) змінилася, що вона робила б тоді? Раділа б, святкуючи власне божевілля? Розбудила б маму, щоб похвалитися: щойно вві сні вона одним махом владнала всі свої проблеми?

Угамувавшись, Рута вирішила, що не все так погано. Вона сумнівається. Усвідомлює, що стіни в її кімнаті не мали би бути чорними, але оскільки вони таки чорні, то спогади про сіро-блакитні шпалери хибні, і саме цим, а не ефемерною здатністю змінювати минуле, слід перейматися. Рута читала, що непорушна впевненість у власному психічному здоров’ї і є можливою ознакою божевілля. Вона ж, навпаки, розуміє, що після невдалої спроби суїциду в неї на горищі не все гаразд, а отже… ну, це хоча б щось. Принаймні краще, ніж якби вона з вереском лізла на стіни, лютуючи через те, що черговий усвідомлений сон не втілився в життя.

Заснула Рута аж перед світанком. Міцним сном без сновидінь.

44

Рута знову заспала. І спала б щонайменше до полудня, якби невдовзі по одинадцятій її не розбудило настирливе гудіння смартфона.

Дівчина насилу продерла очі. Кілька секунд, закинувши голову, вглядалась у плями жовтавого світла у вікні, потім навпомацки відшукала телефон і подивилася на екран. Номер був невідомий: +380 97 149 2000. Рута сіла на ліжку, а тоді прийняла виклик.

— Руто?

Чоловік. Чи хлопець. Голос боязко-зраділий і трохи здивований (схоже, він уже втратив надію, що дівчина відповість).

— Так.

— Привіт.

І ще: вона вже нібито десь чула цей голос.

— Хто це?

З динаміка долинуло нервове покашлювання.

— Це Тимофій Русецький. — Пауза. — Лікар з міської лікарні. Анестезіолог. Пригадуєте? Ви пам’ятаєте мене?

Дівчина насупилась іще дужче. Звісно, вона пам’ятала. І їй не сподобалося звертання на «ви». Воно взагалі могло б видатися знущальним, якби не дзвінкі, заледве не перелякані нотки в голосі Русецького. Рута несамохіть випростала спину.

— Чого вам треба? — її голос став непривітним і сухим.

— Нічого, — хлопець знову збентежено покахикав. — Вирішив зателефонувати. Е-е. Запитати, як ви.

Рута ошелешено блимнула очима. Запитати, як вона? Йому нема чим зайнятися? Дівчина спочатку не відповіла, але потім їй дещо спало на гадку, тож вона запитала:

— Звідки у вас номер мого мобільного?

— Узяв у реєстратурі, — пояснив Тимофій. — З вашої реєстраційної картки.

— М… І що?

Рута геть розгубилася. Навіщо він телефонує? Русецький немовби прочитав її думки.

— Я просто подумав, ми не зовсім… тобто ми трохи неправильно почали… ем-м… — телефон доносив до неї невиразне, наче п’яне, бурмотання, — я був трохи нечемним, коли ми познайомилися.

— Ми не знайомилися, — відрубала Рута.

— Так! Я знаю! Маю на увазі, коли ви прокинулися. Я не хотів грубити. Просто ви, е-е, дуже молода. Тобто я знаю вашу маму, і мені справді було б жаль ваших батьків. Ну, й вас було б жаль, якби… — чергове судомне покашлювання, — скажімо так, сталося непоправне.

— Чого вам треба? — повторила дівчина.

— Я хочу загладити свою провину.

— Загладити провину? — звела брови Рута.

— Ага.

— Як?

— Як? — дурнувато перепитав він.

— Так. Скажіть мені, як ви хочете загладити свою провину.

— Ну, я… я… ми… могли б, м-м, с’сходити кудись… — Він уривчасто зітхнув і закінчив фразу промовистим мовчанням.

На Рутиному обличчі застигла така гримаса, ніби вона надкусила лимон. Спершу вона налаштувалась делікатно відмовити, а потім осмикнула себе: якого біса?! Щось спалахнуло всередині, й Рута, не усвідомлюючи, як насправді роздратувалася, зневажливо випалила:

— Чувак, ти зараз мене клеїш?

— Ні! Зовсім ні. Я навіть не думав…

Дівчина зрозуміла, що не помилилася. Тимофій говорив тоном людини, яка сидить на охопленому полум’ям стільці та щосили вдає, наче довкола нічого екстраординарного не відбувається. Попри те що ніхто її не бачив, Рута закотила очі. Це якийсь сюр. Божевілля. Набагато старший за неї анестезіолог, який відкачував її після невдалого самогубства, запрошує її на побачення. Їй було і смішно, і неприємно водночас.

— Пам’ятаєш ту огидну жируху, яка лежала зі мною в палаті? — жовчно проторохтіла дівчина. — Що там у неї було?

— Е-е… — Тимофій геть знітився та відповів радше за інерцією: — Гострий панкреатит.

— Ну ось. Це найкраще, що тобі світить. — Рута вирішила, що він може не зрозуміти, й пояснила: — Не панкреатит, а жируха. Врубався? До неї, блін, позалицяйся. — Дівчина вже відводила руку, наготувавшись розірвати зв’язок, але на мить затрималася та прогорлала: — Хоча й панкреатит тобі буде не зайвим! Козел!

А тоді натиснула «Відбій».

45

Увечері, повернувшись із роботи, Аміна зайшла до доньчиної кімнати, сіла на край ліжка та сказала, що хоче поговорити. Рута налаштувалася на серйозну бесіду про аборт, одначе помилилася. Мати повідомила, що в суботу вона та Григір поїдуть до Києва на весілля доньки колишнього Григорового колеги й муситимуть залишитися на ніч. Повернуться в неділю по обіді. Вони не дуже хочуть їхати, але вже пообіцяли, крім того, батько нареченої — один із найдавніших приятелів, Григір знайомий з ним ще від часу проживання в Маріуполі та роботи на металургійних заводах в Індії. (Насправді Аміна лукавила; вона таки планувала відмовитися, просто раніше того дня поспілкувалася з психотерапевткою, і та переконала її, що це погана ідея: не варто показувати Руті, що їй недовіряють й остерігаються покидати саму.) Дівчина все зрозуміла: і те, що мати боялася лишити її без нагляду, і те, що не може взяти із собою, принаймні доки в Рути на шиї, від вуха до вуха, витягнувся жахливий багряно-фіолетовий синець. Але Рута не стала перейматися. Навіть зраділа трохи, подумавши, що у вихідні повернеться Індія, мати спихне її на сестру й зараз тільки хоче підготувати її до зустрічі, але знову прогадала. Коли Рута немовби ненароком поцікавилася, чи Інді навідається додому, Аміна стиснула губи й заперечно мотнула головою. Сестри не буде, Рута сидітиме сама.

Хоча, вочевидь, не зовсім сама. Вичавивши із себе кволу напівпосмішку, ніби для нормальної усмішки Аміні не вистачало якихось м’язів, мати додала, що Іванчині батьки цього четверга летять на відпочинок до Туреччини та що вона не проти, щоб донька провела ніч із суботи на неділю разом із подругою. Пропозиція заскочила дівчину зненацька. Вона не знала, що з почутого було правдою, напівправдою, а що брехнею, та, як і раніше, не взялася з’ясовувати. Лише запитала, чи Іванка в курсі. Аміна кивнула, а тоді, зітхнувши, продовжила, що не наполягає, якщо Рута не хоче, може бути вдома сама, просто їй здалося, що так буде краще. Мовляв, вам буде веселіше вдвох. Слова давалися Аміні важко, наче вона виліплювала їх із глини перед тим, як озвучити. Руті знову стало її жаль, і вона погодилася — переночує в Іванки.

На тому бесіда закінчилася. Під кінець, поки мати не пішла з кімнати, Руті закортіло спитати про аборт, але вона так і не наважилася. Чи, радше, не схотіла. Вирішила відкласти все до понеділка. Це буде тільки шостий тиждень, і дівчина переконала себе, що час іще є. Начебто.

Розмова залишила кислий післясмак. По-перше, через те, що мати поводилася так, нібито забула про її вагітність, а по-друге, Рута усвідомила, що Інді найближчим часом не збирається повертатися додому. Сестрі, схоже, взагалі було начхати на те, що відбувається в її, Рутиному, житті.

На місто опускалися паркі сутінки. Вимкнувши освітлення, Рута розкинулася на ліжку і, поки вистачало світла, що проникало знадвору, колупала очима чорні, мов нафта, стіни. За два минулі дні вона заспокоїлася та змирилася з тим, що після реанімації щось у її голові дало збій. Турбувало інше: чи цей збій єдиний? Що ще могло пошкодитися в її мозку? Рута згадала про додаткову сесію, яку складатиме в липні. Чи пише вона так само грамотно, як і до спроби суїциду? А що, як якась частина правил орфографії та пунктуації щезла з її голови, а вона цього просто не помічає? Типу, пише щось, вважаючи, що це правильно, а там — дика тарабарщина?

Дурниці, звісно, але… вона б уже нічому не здивувалася.

Пізніше, коли запала ніч і на небо висипали бліді зорі, Руту охопило невиразне відчуття тривоги. Невиразне тому, що тривалий час дівчині не вдавалося визначити, що його спричинило. Вона перебирала ймовірні причини: чорні стіни, неприємна відчуженість матері, похмура мовчазність батька, страх перед абортом, — та все це було не те. Лихе передчуття, що вогким холодом обволікало нутрощі, разюче відрізнялося від усього, що діймало її до цього. Рута довго копирсалася в собі та зрештою намацала у свідомості нечітку, не до кінця оформлену думку. Багато років вона споглядала сновидіння першого типу. Вони тривали по кілька ночей, після чого на зміну постійно приходили сни, в яких вона переносилася до поруйнованої та цілковито безлюдної версії реальності. Сновидіння другого типу. Так було завжди. Два дні тому щось сталося, Рута отримала змогу втручатись у перебіг снів-спогадів, а тепер раз у раз проганяла дошкульну думку, що й у снах другого типу може щось змінитися. Вона здогадувалася, що за незмінними сутністю та черговістю появи її снів криється якийсь зв’язок, і цілковите нерозуміння природи цього зв’язку лише посилювало нервозність.

Протягом двох годин Рута кілька разів засинала й одразу прокидалась, усвідомлюючи, що невиразне відчуття небезпеки не зникає. Якийсь час після півночі дівчина дрімала, сіпаючись від найменшого шереху за вікном. За десять до другої сон нарешті здолав її, і у свідомість постукало сновидіння.

46″

Спочатку все було як завжди. Рута розплющила очі й хвилину, майже не рухаючись, роздивлялася стелю. Легка ковдра, що нею дівчина вкривалася перед тим, як заснути, валялася зібганою в ногах ліжка й мала такий вигляд, наче розлізеться на нитки від одного доторку. З побурілої від часу люстри пасмами сірого моху звисали обліплені пилом нитки павутиння. Чорна фарба вицвіла й де-не-де лущилася зі стін.

Рута сіла. Розхитане ліжко обурено крекнуло під її вагою. Дівчина підсвідомо налаштувалася на довжелезну вахту у світі, де ніколи й нічого не відбувається, коли раптом дещо довкола змінилося. Рута навіть не встигла струсити сухий пил із рук, як скупе розсіяне світло, що вливалося в кімнату крізь вікно, враз примерхло. Зовсім трохи, ніби на сонце набігла хмара. Ось тільки хмар не було, як не було й сонця. Протерши пальцями очі, дівчина повільно повернула голову до брудної шибки та відчула, як тіло протинає недобре передчуття.

Здавалося, темнішає саме повітря.

Ось воно, — з дивним, відстороненим спокоєм відзначила Рута, — почалося.

Вона підвелася, навшпиньки підійшла до вікна та обережно визирнула надвір. Погляд на мить затримався на іржавих кістяках припаркованих попід будинком автомобілів, після чого переляканою пташкою полинув на захід. Наступної миті набридливе, але добре знайоме сновидіння перетворилося на щось незбагненно моторошне.

Над Палацом дітей та молоді клубочилася непроглядна темрява. Нафтово-чорна запона повністю затуляла центр міста й простиралася далі, аж до горизонту. Пітьма не була однорідною. То тут, то там з її надр вихоплювалися бузкові вкраплення, що розповзалися поверхнею, матово полискували, як маслянисті розводи на калюжах, після чого помалу провалювалися назад, у глуху чорноту. Виникало враження, що світ за ПДМом накрила велетенська грозова хмара, ось тільки насправді хмари не було — була лише бездонна чорна порожнеча.

Багатоповерхівка за номером 42 на Грушевського складалася з двох корпусів: перший пролягав з півночі на південь (п’ять під’їздів), другий тулився перпендикулярно до першого й тягнувся на захід (ще три під’їзди). Рута бачила, що розмитий край темряви підступав акурат до західного крила. Пітьма неспокійно коливалася, то накочуючись, то відкочуючись від будинку, мовби прибій. Вона дихала. І щойно дівчина про це подумала, у надрах чорноти щось пробудилося зі сну. Рута відчула це за тим, як зрушилося повітря: гойднулися кущі ялівцю довкола дитсадка, з ледь вловним скрипом прогнулися вікна будинку, а десь унизу стукнула відчинена кватирка.

У пітьмі щось рухалося, начебто тінь під темним шаром води.

Ковтнувши, щоб відклалися вуха, дівчина вчепилася очима в край чорноти, яка хлюпала попід будівлею, намагаючись визначити, чи поширюється пітьма далі, й несподівано помітила, як щось відділилося від тіней під стіною західного крила та почало насуватися, спочатку припадаючи до землі, а потім поволі випростуючись.

Руті перехопило подих. Постать. Людина. Дівчина притислася лобом до шибки, кілька разів кліпнула, аби переконатися, що не помилилася. Алеєю між укритим чагарями дитячим садочком і західним крилом багатоповерхівки хтось простував. Рута примружилася. Чоловік. Високий на зріст, в окулярах, із невеликим черевцем. На ньому було якесь дрантя, геть як на акторі з масовки на зйомках «Гри престолів», та попри це постать когось їй нагадувала. Когось дуже знайомого, когось…

«Це сон… просто сон…»

Чоловік крокував, уважно й без поспіху розглядаючи вікна будинку. Щось вишукував. Алея, якою він ішов, упиралась у під’їзд, де мешкала Рута, і що ближче він підступав, то дужче примерхало світло. Він не те щоб тягнув чорноту за собою, ні, радше темрява невидимою стіною здіймалася за ним у повітря й відкидала на дівчину тінь, неначе хвиля, що набирає сили перед берегом, готова першої-ліпшої миті впасти вниз і розчавити все, що опиниться на її шляху.

Зрештою чоловік дістався ґанку під’їзду, зупинився й задер голову.

Мозок дівчини охопило тисячоградусне полум’я. Кого ще, крім неї, він може видивлятися? Чоловік навряд чи міг помітити її під таким кутом, одначе Рута ладна була закластися, що він телющиться на вікна її квартири. Вона відсахнулася від вікна, за мить повернулася назад і якраз вчасно, щоб угледіти, як постать у дранті ступила до її під’їзду.

Рута аж зубами клацнула. Під горлом мовби забилося друге серце, і, судячи із частоти скорочень, то було серце якоїсь дуже маленької тварини.

«Це сон… це сон… це сон…» — крізь зціплені зуби повторювала вона, та це не допомагало. Якраз навпаки. Дівчині здавалося, ніби вона гасом заливає вогонь, і від того паніка в голові лише дужче палахкотіла.

Ставши спиною до вікна, Рута на мить замислилася: у під’їзді сорок квартир, чи знає чоловік, де її шукати? Він обстежуватиме всі квартири, починаючи з першого поверху, чи відразу подасться на восьмий? Вона швидко зрозуміла, що не має наміру дізнаватися. Метнувшись до вхідних дверей, дівчина відімкнула заіржавілий замок, вибралася в коридор і безшумно причинила двері за собою.

Насамперед Рута підступила до сходів і обережно зиркнула у проліт. Ліфт не працював, як і все в цьому світі, струхнявів від старості, тож чоловік мусив підійматися сходами. Рута не бачила його, але спускатися не ризикнула. Вибігла на майданчик дев’ятого поверху та причаїлася під перилами. Там, де, присівши, могла тримати в полі зору і сходовий проліт, і частину коридору восьмого поверху — невелику ділянку якраз перед скособоченими ліфтовими дверима.

За хвилину Рута почула його кроки. Ще через секунду до характерного човгання додалося розбите дихання і неприємний звук, від якого шкіру пробирало морозом, — щось схоже на потріскування сухого поліняччя в багатті. Що вище чоловік сходив, то густішою робилася пітьма. Зціпивши зуби так, що занили щелепи, Рута не видавала жодного звуку й невдовзі збагнула, що їй бракне кисню. Темрява, наче вода, вливалася у груди через ніздрі та рот. Дівчина навіть подумала, що щось сталося з її очима, і лише кинувши погляд назовні крізь замацане вікно лоджії, зрозуміла, що із зором усе гаразд: темнішає простір довкола, а небо за вікном, як і раніше, відсвічує понурою сірістю.

Незнайомець немовби штовхав пітьму перед собою.

Зрештою він вибрався на восьмий поверх.

Щойно у глибині Рутиної свідомості зринула думка про те, що робити, якщо чоловік продовжить насуватись, як той зупинився. Застиг навпроти ліфта, спиною до дівчини й кілька секунд, повертаючи голову короткими посмиками, роззирався. У тих дивних, аритмічних порухах голови було щось пташине. Перед внутрішнім зором Рути постав голуб, який крутить безмозкою довбешкою, вишукуючи щось їстівне серед сміття. Якоїсь миті голова чоловіка розташувалася так, що дівчина змогла розгледіти обличчя, після чого Рута затулила рота обома руками, глушачи нестримний крик. Внизу стовбичив її батько. Чи то пак щось до всирачки лячне у подобі її батька.

Мозок затопила дика, звіряча паніка.

Зовні та істота була викапаний Григір Статник — видовжене зморшкувате обличчя, вузькі плечі, округле черевце, — якби не очі. Окулярів не було (схоже, загубилися дорогою на восьмий поверх), але Рута майже не сумнівалася, що вони від початку були непотрібні тій потворі. Очі істоти були вирячкуватими, без райдужок і зіниць, просто гладенькі сірі кульки, які неначе вмочили у нафту — їхньою вологою поверхнею в усі боки розтікалися маслянисті чорні патьоки. Смолянисті нитки, що обплітали очні яблука, тьмаво переливалася, через що здавалося, що очі безперестану обертаються в очницях. Чоловік продовжував крутити головою, і Рута, зігнувшись і притиснувшись щокою до холодного бетону, спостерігала, як викочені й начебто змащені мастилом білки жадібно промацують простір довкола. Крім того, було ще дещо. Попервах дівчина вирішила, що їй приверзлося, але, примружившись, переконалася: з відкритих ділянок шкіри тієї істоти зриваються легенькі, напівпрозорі пасма чорного диму.

Рута часто закліпала, ніби намагалася позбутися того, що бачить.

Істота без поспіху відвернулася та поплелася до її квартири. Клацнула дверна ручка, тихо скрипнули завіси вхідних дверей.

Отже, він знав, — подумала дівчина.

Серце загрожувало проламати ребра.

Воно знало.

Коли потвора щезла за дверима, темрява трохи відступила, і Рута, розтуливши губи, нарешті з полегшенням вдихнула. Це не так щоб дуже допомогло: груди й далі здушувало розпеченим обручем, а серце несамовито калатало. Заплющивши очі, дівчина спробувала заспокоїти розбурхану уяву.

Це сон, просто сон, я бачу нічне жахіття. Нічого ж не станеться, — вона прикусила губу, — так?

А потім пригадала чорні стіни своєї кімнати, пригадала «Сирітський потяг», який прочитала вві сні й пам’ятала після пробудження, і, з шумом випустивши повітря з легень, щодуху побігла сходами донизу.

Ну його нахер.

Руті вчулося, що за мить по тому, як тупотіння її ніг розлетілося під’їздом, позаду грюкнули двері квартири. Проте дівчина не стала зупинятися та помчала вниз, перестрибуючи по три-чотири сходинки за раз. Шостий… п’ятий… четвертий поверхи. Зауваживши, як світлішає простір довкола, Рута припустила, що відстань між нею та потворою зростає, вона відривається. На третьому поверсі дівчина зупинилася, притулилася до перил і, задерши голову, спрямувала погляд у просвіт між сходами. Потвора в тілі її батька виявилася значно ближче, ніж вона гадала, — їх заледве розділяв один сходовий проліт. Темрява знову загусла, а сухе потріскування почастішало, подекуди перетворюючись на оглушливе шипіння, подібне до того, яке виникає, якщо бризкати водою на розпечену пательню.

Заковтнувши повітря, ніби перед затяжним пірнанням, Рута рвонула далі. Проминула останній проліт, круто розвернулася на сходовому майданчику першого поверху, а тоді… завмерла. Темрява швидко поглинала простір тепер уже й попереду неї. Двері під’їзду були відчинені, й у проході стояла Аміна (не Аміна, звісно, щось у її подобі) з такими самими очима кольору сталевого зрізу й бурими маслянистими нитками, котрі, неначе щупальця, обплітали очні яблука. Угледівши Руту, істота зашипіла. Круглим обличчям повзли спіралі чорного диму.

Дівчина спробувала щось крикнути, проте страх цілковито позбавив мови. Що ще гірше — у ніздрі вдарив терпкий запах горілого дерева. Сморід проникав у свідомість і затемняв думки. Рута позадкувала, після чого, не тямлячи, що робить, погнала сходами нагору.

І за півсекунди зупинилася — зі сходового майданчика другого поверху їй назустріч брів Григір. Дівчина перелякано закрутила головою і, зіщулившись, застигла. Позаду неквапом підіймалась Аміна. У голові все переплуталося, погляд заволікло дурманливим фіолетовим туманом, а пітьма — в’язка й холодна — мовби змикала довкола неї свої щелепи.

Утиснувши голову між пліч, Рута відступила до сміттєпроводу. Картина перед очима тьмяніла й розпливалася. Дівчина почувалася так, ніби ось-ось знепритомніє. Заледве видимі змієподібні нитки вихоплювалися з темряви й тягнулися до неї, огортали її литки, повзли вгору стегнами, неначе дим.

Неначе дим, — подумки повторила Рута.

Пітьма була як дим. Вона не може дихати димом! Дівчина інстинктивно затримувала подих, і вже за мить погляд прояснішав. Вона нажахано вирячилася, помітивши, як близько підкралися потвори, заозиралася навсібіч, зрозуміла, що опинилася за крок від виходу на призначену для сушіння білизни лоджію, і смикнула на себе ручку перехняблених дверей.

На щастя, двері були незамкненими. Рута вскочила до лоджії, ліктем вибила скло, дивом не порізавшись, протиснулася між бетонними виступами й вивалилася назовні. Опинившись на дашку, що стирчав над входом до під’їзду, вона стрибнула на землю та швидко підвелася. Уламки скла дощем посипалися на голову. Дівчина струсила їх і кинула погляд назад, затримавши його на лоджії. Між бетонними опорами вистромилася голова схожої на її батька потвори. Істота лиховісно засичала, проте далі вихилитися не змогла — не пролазила. Рутині груди палали вогнем, та попри це дівчина досі не наважувалася вдихнути. Тицьнувши потворі середній палець, вона дременула навтьоки. Лише віддалившись на півсотні метрів, Рута розтулила рота й жадібно втягнула в легені повітря.

Не оглядаючись, дівчина помчала в бік школи. Спазм у грудях минув, у серця з’явилося трохи простору, щоб знову битися.

Рута пробігла розвалену зупинку, вилетіла на шкільне подвір’я, проте за лічені кроки від шкільного ґанку завмерла, як укопана. На південному заході небо заступала вже знайома їй бездонна чорнота. Очні яблука панічно заметалися. Рута вчепилася пальцями в обличчя й ледве стримала розпачливий зойк, коли погляд зупинився, вихопивши з-поміж височенних дерев на узбіччі Київської ще одну істоту. Дівчина пригледілася — закручене каштанове волосся, коротка шия, акуратно окантована борідка з мідним відливом — і, впізнавши, скривилася. Лара.

Бляха, що йому потрібно? Що їм усім треба від неї?!

Від хлопця її відділяло півтори сотні метрів. Лара якийсь час просто дивився, але потім, коли Рута боком посунула до шкільного входу, зірвався з місця і, високо закидаючи ноги, рвонув до неї. Різко розвернувшись, дівчина вдерлася до шкільного вестибюля й звернула праворуч, до нового крила.

Перекриття між вестибюлем і холом на другому поверсі частково обвалилось, і Рута згаяла час, зашпортавшись серед бетонних уламків, що хижо щирилися арматурою. Підлогу всіювали купи смердючого ганчір’я, розбите скло, потемнілі шматки тирсових плит. Коли вона випросталася, повітря враз померхло, немовби згустилось, і дівчина усвідомила, що потвора наздоганяє її.

Наступної миті вона почула скрип битого скла та обернулася. Рута стояла на вході в коридор, що вів до кабінетів географії та іноземних мов. Хлопець саме зайшов до вестибюля й, по-пташиному схиливши голову, телющився на неї. Дівчина раптом помітила, що чорні вусики, які обплітали гладенькі й сірі, наче річкова галька, очні яблука, вилазять за межі орбіт і, химерно звиваючись, промацують шкіру довкола очей. Нібито очі потвори були живими — тобто живими самі по собі — й випускали щупальця, шукаючи опору, щоб висмикнути себе з очниць. Це було якось тупо. Тупо й жахливо водночас.

«Забирайся! — гукнула Рута. — Відчепися від мене!»

Хлопець затріскотів і посунув на дівчину. Як і вона, Лара перечепився, але швидко, по-павучому, вибрався з уламків і рушив далі. Рута позадкувала коридором. Вона хапала повітря широко роззявленим ротом, намагаючись угамувати знавісніле серце, і зважувала, як діяти далі. Справа від неї тягнулися високі вікна. Вона могла розбити скло й вистрибнути, але перед тим мусила придумати, як затримати Лару. На відкритому просторі хлопець без зусиль її наздожене.

Ступивши назад півдесятка кроків, Рута скосила очі вбік і замліла. Нікуди вона не вистрибне. Надворі, попід вікнами, крокував Григір. Рухався паралельно з Рутою, стежачи, щоб вона не вистрибнула й не втекла. Дівчина продовжувала задкувати від Лари, проте дивилася тепер лише на потвору-батька.

Легені відмовлялися дихати.

Її заганяли, немовби наполохану тварину.

Рута досягла майже кінця коридору, як зненацька хтось ухопив її ззаду холодною, неначе глиняною, долонею. Дівчина сіпнулася, викрутила голову й наштовхнулася поглядом на сестру. Інді залізним обручем зчавила її руку під пахвою; викочені очі кольору тухлої риби пропалювали Руту наскрізь. Якусь частку секунди дівчина, мов зачарована, зазирала у смердючий рот із набряклими яснами, котрі були встелені хаотичним розсипом подібних на пірамідки гострих зубів, а тоді, силкуючись вирватися, відсахнулася, але звільнитися не змогла й безпорадно заквилила.

Звідкілясь узялася Аміна. Зринула позаду Лари й витріщилася на Руту, дуже повільно нахиляючи голову то в один, то в другий бік. Вона немовби намагалася заколисати дівчину, ось тільки з рота замість колискової чулося зловісне потріскування. Істоти наближалися, випростували й тягнули до Рути руки, ніби хотіли задушити її. Їхня шкіра була холодною та бридкою на дотик, як вогка білизна.

Темрява… Щільна непроглядна темрява навалювалася зусібіч.

Рута нарешті зібралася на силах і надривно закричала. Її відчайдушний крик майже відразу вичах, перетворившись на ледь чутне хрипіння…

47

— Прокинься! Прокинься! Прокинься!

Із витріщеними з переляку очима Аміна нещадно трясла доньку за плечі. Рýтина голова теліпалася на всі боки, як у ганчір’яної ляльки. Дівчина, перш ніж розплющити очі, із хрипом втягнула у себе повітря, наче пірнальник, який насилу дістався поверхні з глибини. Зрештою, вирячившись, гукнула:

— Мам, припини!

При-пи-ни — слово виходило з неї по складах, у такт із материним шарпанням.

— Що з тобою?

Аміна зупинилася, хоча рук із доньчиних плечей не зняла. Позаду неї стояв Григір — із посірілим обличчям, відвислою щелепою та притиснутою до грудей правою рукою. Рута спершу зиркнула понад маминим плечем на батька, а потім перевела погляд на Аміну.

— А що сталося?

Її серце билося аж у горлянці, а м’язи живота, спини та шиї були немовби під напругою — що кілька секунд ними прокочувалися хвилі дрібного тремтіння.

— Я почув хрип, — видушував із себе через силу Григір, не надто успішні спроби надати голосу рівного звучання лише підкреслювали його переляк, — ти як задихалася. Я зразу покликав матір.

— Я спочатку не будила тебе, — Аміна не помічала нервозного посмикування доньчиних м’язів тільки тому, що нею самою тіпало, — це неправильно, але потім ти закричала, і я…

— Це просто сон, — сказала Рута.

Аміна рішуче замотала головою.

— Ти кричала без упину. Не замовкала, мабуть, хвилину. Навіть на вдих не переривалася! Ти вже синіти почала від нестачі кисню!

Рута глибоко вдихнула й видихнула, щоби прогнати з голосу паніку.

— Мам, це нічне жахіття, таке буває.

Аміна, неначе шукаючи підтримки, глянула на Григора. Потім якийсь час водила поглядом по кімнаті. Рута чекала, що мати розпитуватиме про те, що саме їй наснилося, та жінка відкарбувала:

— Я хочу, щоб ти пішла до психотерапевта.

— Мам… — Дівчина підібралася. — Ні.

— Я про все домовлюся, знайду для тебе гарну лікарку, вона допоможе, повір. Треба лише, щоб ти погодилася.

— У цьому немає потреби.

— Руто, це не прохання. Тобі потрібна допомога.

— Нічого ж, блін, не сталося!

— Ти могла задихнутися вві сні, — наприкінці фрази голос Аміни начебто надломився, вона боялася озвучувати її вголос. — Ми хвилюємося за тебе.

— Ма, мені не потрібен психотерапевт. Не драматизуй, у всіх бувають погані сни. — Рута, стримуючи роздратування, струсила її руки зі своїх пліч. — Усе, йдіть, дайте доспати.

Певна річ, спати вона не збиралася. Тієї миті дівчина почувалася такою збудженою та нажаханою, що не заснула б, навіть якби її накололи снодійним. Попри це просто мусила здихатися батьків. Так, вона бачила сон, звичайне, хоч і напрочуд реалістичне жахіття, проте було дещо… Вона сама не знала.

Після різкого поруху ліву руку від плеча до ліктя протнуло тупим болем. Найсильніше боліло під пахвою.

Півхвилини Григір та Аміна дивилася на доньку. Батько — з мовчазним несхваленням, мати — із благанням.

— Усе нормально, — спробувала всміхнутися Рута, та марно: усмішка виявилась наче намальованою. — Чесно. Я хочу ще поспати.

— Добре. — Аміна підвелася.

Григір першим розвернувся та вийшов з кімнати. Аміна якийсь час постояла, шукаючи привід, аби не відлучатися, проте, нічого не вигадавши, зітхнула й попрямувала до дверей. На порозі жінка затрималася.

— Я не зачинятиму, ти не проти?

Рута була рішуче проти, одначе знала, що сперечатися не варто.

— Ні, ма, не проти. Просто причини.

— Я так і думала.

— Ага.

— Відпочивай.

Аміна пішла, залишивши між рамою й одвірком просвіт півметра завширшки. Рута дочекалася, коли затихнуть материні кроки, після чого сіла на ліжку, закотила рукав нічної сорочки і, викрутивши голову, пильно обстежила плече. З-під пахви до дельтоподібного м’яза тягнулися схожі на опіки червоні смуги. Рута безшумно відкинула ковдру, обережно спустила ноги з ліжка й навшпиньки підступила до шафи. Стала впівоберта навпроти дзеркала, підгорнула рукав і втупилась у відображення.

Холодні мурахи поповзли спиною.

То були не опіки, а синці. Пурпурові смуги, що набрякали синявою просто на очах, складалися в чіткий відбиток долоні, дівчина навіть розрізняла крайні фаланги вказівного, середнього та безіменного пальців. Вивернувши руку так, аби бачити внутрішню частину плечового згину, Рута розгледіла продовгуватий слід від великого пальця.

Тілом прокотилася ще одна хвиля дрижаків.

Ну гаразд, під час сну вона схопила себе за руку й стиснула її так, що утворився синець. Нічого страшного, таке трапляється, хіба ні? Ось тільки щось у відбиткові, який охопив верхню частину її лівого трицепса, було неправильним. Рута піднесла праву долоню до обличчя й роздивилася. Вирішила прикласти її до синця, але перед тим іще раз глипнула на відображення у дзеркалі й раптом усе зрозуміла. Слід від великого пальця був під пахвою, відбитки інших темніли ззовні плеча: вгорі вказівний, під ним середній, потім безіменний і зрештою мізинець унизу. Рута витріщилася на синець і відчула, як нею починає тіпати. Якби вона, пустивши праву руку понад лівою, вчепилася сама в себе вві сні, то слід від великого пальця проступив би на зовнішній частині плеча, а від інших пальців — під пахвою. Якби ж, піднявши лікоть, дівчина схопилася за руку знизу, великий палець був би під пахвою, зате порядок пальців зовні плеча був би протилежним: мізинець угорі, потім безіменний, середній і вказівний.

— Цього не може бути! — Рута рвучко опустила рукав і відсахнулася від власного відображення.

Відбиток абсолютно точно був від лівої руки. Права рука — не лише Рутина, будь-чия права рука — ніколи не зробила б такого сліду. А оскільки схопити лівою рукою власну ліву руку дівчина не могла, то…

(це просто сон)

(ти кричала, не перестаючи… синіти почала від нестачі кисню)

(не драматизуй, у всіх бувають погані сни)

…чорт забирай, це що завгодно, але не просто сон!

Рута метнулася до ліжка, пірнула під ковдру й накрилася з головою. Спливло чверть години, доки вона погамувала тремтіння та показала очі понад ковдрою. До сходу сонця залишалися лічені хвилини, проте небо вже давно прояснішало. Поглядом переляканої тварини Рута обмацувала стіни своєї кімнати та відчайдушно намагалася раціоналізувати пережите. Спочатку шпалери, тепер синець. Вона справді непомітно з’їжджає з котушок? Але слід на руці — він реальний. Тоді що з нею? Що не так з її снами? І що із цим усім тепер робити? Якийсь час вона навіть зважувала слова матері про психолога, але зрештою лише скривилася. Психолог? Серйозно? Якась хрінь уві сні схопила її так, що після пробудження на руці виднівся велетенський синець. І психологи це якось пояснять? Зможуть зарадити?

Рута почувалася знервованою, приголомшеною та розгубленою, однак усі її почуття поволі затьмарював страх. Дівчина боялася навіть кліпнути. Щойно її починало хилити на сон — чи то пак щойно Руті починало здаватися, ніби її хилить на сон, — вона вгороджувала зуби у передпліччя.

Рута заплющилася тільки раз — коли Аміна зазирнула до кімнати переконатися, що з нею все гаразд, — але й тоді не припиняла під ковдрою дряпати нігтями скусані руки. Щоби бодай випадково не задрімати.

So just a word of warning,

When you’re in your deepest dreams

There’s nothing you can hide from.

Iron Maiden, «No More Lies», 2003[15]

48

Протягом двох наступних днів майже нічого не відбувалося — наче в якомусь постмодерністському романі. Рута й на мить не наважувалася склепити очей і водночас застрягла на стадії заперечення, уперто відмовляючись сприймати й осмислювати те, що з нею сталося. Звісно, повністю викинути з голови думки про відбитки пальців на плечі їй не вдавалось, а тому, неначе білим шумом, вона приглушувала спогади про них, поринувши у безкінечне циклічне міркування про аборт: мати повернеться з Києва, вони підуть до гінеколога, на тижні зроблять усе, що мають зробити, мати повернеться з Києва… І лише потім вона владнає решту проблем.

Ніч із четверга на п’ятницю Рута просиділа під ковдрою з увімкненим смартфоном, сторожко вистромлюючи голову на кожен підозрілий шерех знадвору. У п’ятницю вранці вона ненадовго вибралася з дому, щоб купити у «Вопаку» дві банки енергетика «Red Bull». Першу випила відразу, другу, заховавши під футболкою, пронесла додому й непомітно видула після настання сутінків.

Увесь той день вона провела на ногах, а вночі, лежачи на ліжку, підібгавши коліна мало не до підборіддя, аж до світанку перелякано вслухалася в ошалілий стукіт серця, що немовби зажило власним життям.

Батьки тим часом готувалися до поїздки на весілля. Чи то пак готувалася Аміна, оскільки Григір, який і раніше не вирізнявся багатослівністю, після повернення доньки з реанімації замкнувся в собі наглухо. Коли дружина до нього зверталася, він повертав голову, але здебільшого мовчав. З боку це скидалося на те, що Григір нібито відповідає їй про себе, промовляючи слова в голові.

У суботу на світанку батьки вирушили до Києва. Рута весь день сновигала квартирою, не знаючи, куди себе приткнути. По обіді тричі телефонувала мати й один раз Іванка. Аміна хотіла впевнитися, що з донькою все гаразд, Іванка цікавилася, коли її чекати. Рута туманно відповіла, що трохи згодом, має справи вдома. Лише коли почало темніти, вона сяк-так привела себе до ладу й зібралася йти. Та перед тим затрималася — виструнчилась перед шафою — і майже хвилину наповненими недобрим передчуттям очима роздивлялася власне відображення у дзеркалі. Збентежений і дещо загальмований погляд, сухі тріщинки в кутиках безкровних губ, дратівливий тремор у пальцях рук. Уникати проблеми — не вихід. Рута все чудово розуміла, та вдіяти нічого не могла.

Страшенно кортіло спати.

49

Буквально за секунду після того, як Рута замкнула двері своєї квартири, надворі залупотів дощ. Дівчина взяла із собою лише зубну щітку й книгу, щоб почитати вночі (спати вона не збиралася), проте повертатися додому не стала і, сяк-так заштовхавши книжку під футболку, перебігла до Іванчиного під’їзду.

Тиснучи на кнопку дзвінка перед дверима двокімнатної квартири на восьмому поверсі, Рута намагалася відігнати чіпкий неспокій. Вона здогадувалася, що вся ця ідея з ночівлею належить її матері, й не знала, як насправді ставиться до неї сама Іванка. Вони не зустрічалися й не контактували відтоді, як Рута потрапила до реанімації.

Одначе Рутині вагання виявилися марними. Іванка Бадалян, щойно відчинивши двері, вискочила за поріг і міцно стиснула подругу в обіймах.

— Статник, блін, я така рада тебе бачити!

— Привіт…

— Давно хотіла тобі подзвонити, ну, чи зайти, але мої постійно капали на мізки, типу, не треба, не треба, ти що, їй зараз не до того, бла-бла-бла. Ну, ти шариш!

— Забий.

Іванка розчепила руки й відступила, жестом запрошуючи до приміщення.

— Як ти? Проходь. — Дівчина прискалила одне око. — Ти якась невиспана.

— Другу ніч майже не сплю, — вибачливо всміхнулася Рута, затнувшись на слові «майже».

— Чого?

Рута пересмикнула плечима.

— Це через погоду, — впевнено виголосила Іванка. І покивала, ніби погоджувалася сама із собою.

Рута роззулася й, попри те що не раз бувала в цій квартирі, ніяково роззирнулася.

— А ти як? Що нового?

Іванка махнула рукою.

— Та норм. Весь день тюленем провалялася. Думала, ти раніше прийдеш.

— Я… — Рута застигла із роззявленим ротом, не знаючи, що відповісти.

Подруга врятувала ситуацію:

— Їсти будеш?

— Ні.

— Може, хоча б яблуко?

— Ну давай.

Іванка звернула до кухні, взяла два яблука та простягнула одне Руті. Потім дівчата подалися до Іванчиної кімнати, посеред якої лежав не до кінця напомпований повітрям надувний матрац.

— Це що? — надкусивши яблуко, кивнула на матрац Рута.

— Це для тебе. — Іванка підняла з підлоги приєднаний до матраца ручний насос і, тримаючи яблуко в зубах, узялася качати повітря, але, натиснувши важіль з десяток разів, випросталася й запитала: — Допоможеш? Попрацюєш руками?

Рута глянула на неї так, наче подруга запропонувала їй потримати в руках змію.

— Ти хочеш, щоб я спала тут? На підлозі? — Шматок яблука в роті перетворився на просякнуту водою паперову грудку.

— Не обов’язково на підлозі. — Іванка сіла на ліжко. — Я можу лягти на матрац. Просто тут, — вона провела долонею по ковдрі, — ми обоє не помістимося.

Рута повела очима в бік спальні Іванчиних батьків.

— Твої ж батьки поїхали, так?

На мить сяйливі Іванчині очі зблякли.

— Поїхали.

«Тоді якого хріна?» — запитала про себе Рута і, ще раз кивком вказавши на матрац, крижаним тоном промовила:

— У цьому немає потреби.

На чверть хвилини вони замовкли, і шум дощу, що стиха барабанив у вікно, неначе посилився. Іванка витріщилася на подругу з таким виглядом, нібито завантаження її останньої фрази обірвалося посередині, й тепер бідолаха намагається зрозуміти, що Рута мала на увазі, лише з того уривка, який був доступний. Хоча, певна річ, обидві чудово розуміли, про що йдеться.

Мовчання затягувалася. Зрештою Іванка тихо проказала:

— Я знаю, що немає, просто…

— Просто?

Вона відклала насос і опустила очі. Рута подумала, що ще місяць тому вони зраділи б нагоді залишитися на ніч разом, може, запросили б однокласниць і влаштували вечірку, але в той момент Іванка не могла знайти, куди приткнути очі, і, здавалося, ладна була віддати що завгодно, аби Рута забралася геть. Утім це тривало лише мить.

— Твоя правда, — всміхнулася Іванка, — пробач. Я ляжу в кімнаті батьків.

Рута похитала головою та стомлено видихнула.

— Я не збираюся вистрибувати у вікно абощо. — Вона зиркнула на подругу. — Це через моїх батьків, так?

Іванка мовчки хитнула головою.

— Що вони тобі наговорили?

— Нічого такого. Чесно.

— Просили наглядати за мною?

Іванка заперечно мотнула головою.

— Це не через них. Не тільки через них. Я сама, якщо з тобою щось станеться, собі не пробачу. А твої батьки взагалі повісять мене. — За мікроскопічну частку секунди до дівчини дійшло, що вона щойно бовкнула, й Іванка збіліла, мов крейда. — Блядь! Статник, вибач! Я тупа курка, я не це хотіла сказати! І вони мені нічого такого не говорили!

Рута понуро всміхнулася.

— Ти тупа курка, це точно, але все нормально, — махнула рукою вона. — Накачуй. Пофіг. Спатиму тут. Просто знай, що все добре, і розслабся.

Іванка подивилася на матрац і, нахилившись, відчепила гумовий шланг, що з’єднував його з насосом.

Рута тим часом підійшла до вікна, сперлася на підвіконня й виглянула назовні. Дощ розмивав обриси міста. Удалині жалібно погуркував грім, а у дворі один за одним вмикалися перші ліхтарі. Іванка запитала:

— Що там з Ларою, ти не в курсі?

Потоки води на шибці відкидали на Рутине обличчя тіні, що нагадували сльози.

— Ні, а що?

— Та так, питаю.

Рута звела брови на переніссі: знайшла, блін, тему для розмови. Потім відповіла:

— Випустили під заставу. Чекає на суд. Я в новинах читала.

— Вважаєш, посадять?

— Я б дуже цього хотіла. — Рута подумала про Індію, згадала Іллю, не обертаючись, похитала головою. — Але яка тепер різниця? Це щось змінить? Хіба це поверне Іллю?

— А з тобою не зв’язувалися стосовно свідчень на суді після того, як ти… — Іванка стулила рота так швидко, аж зуби клацнули. Вона досі не звикла до того, що після 23 травня спілкування з подругою може нагадувати просування мінним полем. Рута вдала, ніби нічого не помітила; вона вже змирилася з тим, що всі довкола віднині ділитимуть її життя на до та після.

— Ні. Може, вийшли на батьків і так довідалися, що я була в реанімації. Але мені — ні, ніхто не телефонував.

— Сумуєш за ним?

Рута відвернулася від вікна й зміряла подругу поглядом, яким можна було забивати цвяхи.

— Я зараз блювану.

— О, ну камон!

— Це як сумувати за фурункулом.

Іванка підібгала ноги під себе та зробила незрозумілий жест рукою.

— Ну, вибачай, але мені цікаво. Ти ж майже нічого не розповідала про ваші стосунки.

Рута зморщила носа.

— Він виявився паскудою. Хоча ще до того, як я дізналася, що Лара — мудак… — Вона помовчала, замислено втупившись у стелю. — Розумієш, це не було щось справжнє та вічне. Тобто я усвідомлюю, що в сімнадцять що завгодно може здаватися справжнім і вічним, але з Ларою… ні, навіть цього не було. Ми зустрічалися, якийсь час із ним було, типу, круто. І я, звичайно, ні на чому такому не концентрувалася, але, мабуть, глибоко в душі завжди знала, що після закінчення школи поїду з Рівного і на тому наші стосунки обірвуться. Якось так…

— Ти зараз із кимось зустрічаєшся?

Рутині губи стулились, і вона пильно придивилася до Іванчиного обличчя. Подруга знає про її вагітність? Могла якось рознюхати? Десь почути?.. Навряд. Сумнівно, що батьки про таке розбовкали. Особливо після того, як вона запевнила, що робитиме аборт. Запитання майже точно не мало підтексту, але від того не ставало менш безглуздим.

— Ти зранку головою вдарилася? — Рута вигнула брову. — Я просрала ЗНО, моя сестра зі мною не розмовляє, бо мій колишній убив її нареченого, а ти питаєш, чи я зараз із кимось мучý? Ти нормальна?

— Ну… — Іванка здвигнула плечима з таким виглядом, неначе промовляла: одне іншому не заважає. — Не знаю.

Рута закотила очі.

— Не закочуй мені очі, Статник. — Іванка здула гривку з лоба.

— Блін, Бадалян, не гони!

— Це ти, Статник, попустися. — Іванка виставила перед собою руку й, перераховуючи, загинала пальці: — Ти перша з моїх подруг, у кого був секс; твої ноги довші за все моє тіло; за останні два роки я не пам’ятаю й тижня, щоб у тебе не було хлопця. — Дівчина помовчала, наче щось згадуючи, а тоді, знущаючись, додала: — Ага, ледь не забула — твоїми фотками в білизні завалений весь Інтернет, і в старших класах не знайдеш жодного пацика, який би ще не поточив над ними свого олівця.

— Фу! — Рута скривилася, затулила очі долонею, та попри це на обличчя рвалась усмішка. — Бадалян, іди в сраку!

— Тобто ти хочеш сказати, що я не маю підстав запитати? Що запитання, типу, було дурним? Необґрунтованим, ага? Якщо що, то так і говори: я ні з ким не зустрічаюся. І все! І тоді я з чистим серцем нарешті зможу заявити: я тепер як Рута Статник — теж ні з ким не зустрічаюся!

Рута раптом пригадала дзвінок від Тимофія Русецького, лікаря з відділення інтенсивної терапії.

— Ну, якщо чесно… — в очах застрибали бісики, — але це прозвучить дуже, дуже дивно.

— Уперед, здивуй мене.

— Мені телефонував анестезіолог, який відкачував мене в лікарні. Кликав на побачення.

— Твою мать! — Іванка сплеснула руками. — Статник, ти знущаєшся?

— Ні.

— Як ти це робиш? Ти навіть напівмертвою та із зашморгом на шиї примудрилася підчепити пацика! — Вона знову надто різко стулила рота, ще й кавкнула при цьому так, начебто вдавилася. — Пробач, якщо це занадто.

Рута розреготалась, уперше за багато часу, й подумала, що вже забула, коли востаннє почувалася… ну, не те щоб щасливою, а принаймні такою розслабленою.

— На тобі! — Рута показала їй середній палець. — Бачила? Заздри мовчки!

— Фу-у-ух… Ну ти даєш. — Іванка якийсь час тримала губи на замку, а тоді швидко проторохтіла: — Можна ще дещо спитати?

З того, як просів її голос, Рута здогадалася, про що буде запитання.

— Валяй.

— Чому? Тобто… — Іванчині очі забігали, вона зобразила дивний жест, наче відганяла когось від себе, — через що ти наважилася?

— Я не страждала на депресію, якщо ти про це. — Рута стенула плечима. — Купа всього навалилося, і я зірвалася. Це був спонтанний вчинок.

Іванка насупилася, демонструючи, що відповідь здалася їй нещирою. Спонтанний вчинок? Це прозвучало як відмазка.

— Через Лару? Екзамен? — Помітивши, як невдоволено зблиснули Рутині очі, дівчина попередила: — Можеш не відповідати. Просто я майже нічого не знаю.

— Ні те, ні те. Спершу посварилася з батьком. Мати постійно діставала через ЗНО. А потім… — Дівчина на мить затнулася, зважуючи, чи зізнаватися подрузі про вагітність. — Я — дурепа. Коли довідалася про загибель Іллі, не відразу зрозуміла, що й до чого, і в середу перед екзаменом ляпнула слідчому, нібито Лара того дня, коли все сталося, був зі мною. Я справді не хотіла, так просто склалося. Сестра дізналася й страшенно на мене розізлилася. Вирішила, що я її зрадила. Батьки стали на її бік, усі накинулися на мене, я втекла з дому, пішла на Пагорб Слави і… — Рута збагнула, що більше не в змозі витиснути із себе жодного слова. Їй досі боліло. — Коротше, я там заснула, вирубилась і проспала екзамен. Коли повернулася додому, батько врізав мені. Уперше в житті. Не скажу, що незаслужено, але це, мабуть, виявилось останньою краплею.

Вона смикнула бровами, мовляв, оце й усе. Вони помовчали.

— Страшно було? — запитала Іванка.

— Ні.

— А як?

— Я вже сказала: спонтанно. Усе вийшло якось ніби ненароком. Я не замислювалась над тим, що роблю. Насправді, коли прокинулась у реанімації, першою думкою було щось типу «я — ідіотка». — Рута зиркнула на покладене на підвіконні яблуко й далі говорила, немов сама до себе: — За ті кілька секунд до того, як вирубитися, не просто розумієш, що втрачаєш, ти реально усвідомлюєш, яким усе те, що ось-ось може навіки зникнути, було класним. І вартим того, щоб за нього боротися. — Вона зітхнула. — Страшно? Ні. Було значно гірше. Якийсь дикий екзистенційний шок, але, знаєш, він чимало всього прояснює. Це, мабуть, прозвучить дивно, і ти навряд чи мене зрозумієш, але я іноді думаю: жаль, що ми не щодня опиняємося віч-на-віч зі смертю. У такий момент багато чого розумієш…

Рута почала суворіше ставитися до життя, цінувати речі, про існування яких раніше навіть не замислювалася, проте не знала, як це пояснити словами.

Іванка кивнула, показуючи, що розуміє. Чи хоча б намагається зрозуміти.

Дощ відбивав заспокійливий ритм об шибку. Рута провела долонею по обличчі й усміхнулася широкою посмішкою, яка, щоправда, не торкнулася очей.

— Не треба більше про це. Усе позаду. Направду, в усій цій історії жалкую лише про сварку з Індією.

— Ви ще помиритеся, — озвалась Іванка, — ось побачиш.

Руті хотілося вірити, однак у голові крутився образ розбитого яйця, яке назад ніяк не склеїти.

Після того вони ще довго гомоніли. Рута розпитувала про ЗНО й Іванчині плани на літо. Іванка цікавилася, чи Рута збирається на випускний, по тому довго розповідала, куди вступатиме і як дико останнім часом її дістають батьки. Коли найцікавіші теми вичерпалися, на годиннику була майже перша ночі. Зрештою Іванка, позіхнувши, підвелася.

— Я ляжу в батьківській спальні.

— А матрац? — позіхнула у відповідь Рута.

Іванка байдуже копнула його.

— Хай лежить. Завтра приберу. — Покопирсавшись у шафі для одягу, вона витягла довгу футболку, кинула її подрузі: — На, замість нічної сорочки. — Іванка рушила до виходу з кімнати, проте на півдорозі зупинилася. — Просто щоб ти була в курсáх: я сновида.

— Що? — у Рути від здивування відвисла щелепа.

— Чого витріщилася? Я сказала «сновида», а не «нацистська лікарка, яка проводить експерименти над в’язнями концтабору».

— Ти ніколи раніше не казала.

— То тепер кажу. Іноді ходжу вві сні, а тому попереджаю: не лякайся, якщо посеред ночі побачиш, що я вперлася лобом у стіну та ні на що не реагую.

— Ти серйозно? — Рутині розкосі очі стали майже круглими.

— Так. Цілком. Нічого робити не треба, не намагайся мене будити чи покласти назад у ліжко. Буде достатньо, якщо ти просто не обхезаєшся з переляку.

— Ага. Добре. — Рута кілька разів спантеличено кліпнула. — Я тебе почула: не обхезатися з переляку. — Від раптової згадки про вчорашній сон на спину полізли мурашки, і дівчина обережно почала: — Знаєш, я теж іноді… — і прикусила язика.

— Що теж?

— Ну, мені сняться жахіття.

Іванка пирхнула: подумаєш, жахіття. І, виходячи, недбало кинула через плече:

— Добраніч, Статник. Завтра ще поговоримо.

50

Після того як Іванка подалася спати, Рута розгорнула принесену з дому книжку (Фредрік Бакман «Чоловік на ім’я Уве»), але до читання не бралася. Підперши голову рукою, якийсь час із застиглим поглядом нависала над першою сторінкою. Знову міркувала про чорні стіни та сон, у якому її переслідували Аміна, Григір, Лара й Індія. Ще кілька днів тому миритись із цим божевіллям давало змогу тверде, як кремінь, переконання, що все, що з нею відбувається у її снах, не насправді. А потім Рута виявила синець, який, на відміну від пофарбованих у чорне стін, не можна було пояснити помутнінням розуму чи ускладненням після часткової зупинки дихання, і…

Вона досі не уявляла, що із цим робити.

Дві довжелезні ночі Рута просиділа без сну й тепер була рішучо налаштована не спати ще й третю. Вона знала, що це не може тривати вічно, але вперто гнала геть такі думки. Все, що її хвилювало на той момент, — пересидіти ще одну ніч. А там буде видно. Рута заглибилася в роман, та навіть до того, як дочитала до кінця першого розділу, пожалкувала, що полінувалася й не купила ще одну банку енергетика: попри всі старання, повіки наливалися важкістю. Рута взялася до другого розділу, вгризалася в текст, силкуючись не відплисти в темряву, втім, діставшись опису щоденного вранішнього обходу Уве, зупинилася. «Добряче копнув металевий стовп, на якому тримається знак. Не те щоб стовп хитався абощо, але завжди краще перевірити. Уве з тих людей, які перевіряють стан речей, даючи їм добрячого копняка». Дівчина перечитала абзац, подумала, що це, напевно, смішно, а потім непомітно для самої себе заплющила очі.

Важкі повіки дриґнули, проте не піднялися, і свідомість неквапом, плавною спіраллю, ковзнула в темряву.

51″

Рута здогадалася, що бачить сон, бо зник шум дощу.

Цього разу дівчина не стала вилежуватися. Щойно розплющивши очі, мов ужалена, скочила на ноги та сторожко роззирнулася. Вона стояла посеред Іванчиної спальні. Над продавленим ліжком осідала хмара порохняви, поміж укритих цвіллю уламків дзеркала на трельяжному столику лежала тріснута ваза, на дні перехнябленої та немовби всохлої шафи для одягу валялося напівзогниле дрантя впереміш із обліпленим сіруватим мохом взуттям. Біля ніг Рути зібгалась у безформну купу якась ганчірка, і лише придивившись, вона збагнула, що це рештки надувного матраца.

Дівчина ступила півкроку до вікна. Завмерла, не наважуючись просуватися далі. Небо полискувало понурою сірістю, ось тільки… не так, як завжди. Саме так, як у реальному світі хмарного дня крізь вікно вливається кволе розсіяне світло, тут знадвору до спальні протискалася тінява. Майже невидимі каламутні промені заломлювались у склі. Рута, що зупинилася за два кроки від шибки, не так бачила, як відчувала, що зовні, за будинком, щось причаїлося та чигає на неї.

Зрештою вона пересилила себе, наблизилась до вікна і, затамувавши подих, обережно визирнула. Цього разу темрява повисла на південному заході, майже повністю заковтнувши сусідню чотирнадцятиповерхівку — із чорноти, на поверхні якої розтікалися бузкові розводи, виднілася тільки північна її стіна без вікон. Якийсь час дівчина уважно обстежувала поглядом подвір’я перед будинком і, не спостерігши нічого підозрілого, вже намірилася сховатися вглиб кімнати, коли раптом унизу, навпроти вікна, з якого виглядала, дещо зауважила. Руту неначе пронизало холодним вітром.

І тоді події почали розгортатися із запаморочливою швидкістю.

Спершу в чагарях, у яких майже потонула одноповерхова будівля дитсадка, Рута розгледіла невисокий силует. Примружившись, вона сфокусувала погляд. Хлопець. Юнак. На вигляд її одноліток. Акуратно пригинаючи гілля, він поволі скрадався в бік багатоповерхівки. Досягнувши іржавого дротяного паркану, що відділяв дитячий садок від прибудинкового майданчика, хлопець застиг і взявся щось видивлятися праворуч себе. Він здавався цілковито нормальним — не таким, як істоти, що переслідували її в попередньому сні, — ніякої пітьми за спиною, ніяких смолянистих патьоків на обличчі чи пасом чорного диму, що стікали шкірою. Напевно, саме тому Рута стільки часу його не помічала.

Потім за спиною зашурхотіло. Дівчина вловила чиюсь присутність, рвучко озирнулась і ледь не підскочила, вгледівши в коридорі Іванку. Її подруга, тримаючи голову неприродно рівно, прочовгала повз дверний отвір до ванної. Перш ніж усвідомити, що робить, Рута стиха її покликала:

«Іванк…» — і заглухла на півслові. Аж зубами клацнула, злякавшись власного голосу.

Однак Іванка почула її. Незграбно розвернувшись, почвалала назад, на коротку мить затрималася на порозі, а тоді ступила до кімнати. Спальня відразу немовби поменшала, Руту з голови до п’ят обсипало крижаними мурахами. Все її тіло — від литок аж до шиї — наче обгорнули вогкою марлею.

Як і хлопець, що його Рута виявила внизу, Іванка також видавалася б нормальною, якби не моторошно закочені очі. Роззявивши рота, Рута намагалася зчепитися з подругою поглядом, але не могла. Там не було за що чіплятися: ні райдужок, ні зіниць. Рутин погляд ковзав гладенькою поверхнею ледь опуклих жовтуватих білків. На кілька секунд переляк цілковито паралізував Руту, дихання стало поверховим, а тіло мовби скувало грубезним шаром гіпсу.

Маленькими кроками, старанно ставлячи стопу перед стопою, Іванка прямувала до неї. Зачепивши босими пальцями край підгнилого надувного матраца, істота зупинилася й опустила голову, і тоді Рута, мало не ковзаючи спиною по стіні, почала зміщуватися вбік, аби мати змогу вискочити з кімнати. Просунувшись на метр, вона з подивом з’ясувала, що Іванка не реагує на її рух. Узагалі. Істота звела голову, втупилася в порожнечу перед собою та продовжила, човгаючи стопами, клигати вперед, аж поки не завмерла на тому самому місці перед вікном, звідки кілька секунд тому її погукала Рута.

Вона просто пройшла повз! Якоїсь миті їх розділяло не більш як півкроку, істота могла легко торкнутися Рути, випроставши руку (в Рути від самої лише думки про це ледь не вискочило серце з грудей), одначе повелася так, ніби нікого, крім неї, в кімнаті не було.

Притиснувши долоні з міцно переплетеними пальцями до грудей, Рута навшпиньки позадкувала до виходу, проте на півдорозі застигла із роззявленим ротом: Іванка переминалася з ноги на ногу під вікном і недоладно крутила головою, начебто… начебто… придивлялася?.. винюхувала щось?

Рута насупилась і за мить зрозуміла: істота не придивлялась, а прислухалася! Її закочені й ледь вибалушені очі нічого не бачили. Іванка (чи хай що снувало в її подобі квартирою) була незрячою і, схоже, реагувала лише на звук. Линула на звук, як метелик на світло.

Затамувавши подих, Рута продовжила відступати попід стіною. Іванка не озиралась, і коли до порога залишилося півметра, Руті раптом закортіло дещо перевірити. Вона нишком узяла з трельяжного столика надщерблену вазу, піднесла її над головою і, замахнувшись, жбурнула у протилежний куток.

Ваза з глухим тріском розлетілася на друзки. Іванка шарпнула головою так різко, що в її шиї щось хруснуло, після чого зірвалася з місця й мигцем перескочила до всипаного керамічними уламками кутка, з розгону ледь не вдарившись лобом у вкриту рудуватими патьоками стіну. Швидкість, із якою істота метнулася на звук, так контрастувала з боязкими кроками, якими вона перетинала кімнату за хвилину до того, що Рута Статник від несподіванки ледь не скрикнула.

Що за хрінь, — загупало в голові, — що, блін, відбувається?

Іванка заклякла в кутку та спантеличено (так принаймні здавалося Руті) водила головою. Вона ледь не черкала носом побурілі шпалери, абсолютно цього не помічаючи.

Рута безгучно видихнула. Шкіру на руках і спині все ще вкривали пухирці, але серце помалу заспокоювалося. Вона якийсь час потупцяла на місці, переконуючись, що істота стримить у кутку, після чого вибралася в коридор. Кілька секунд дівчина зважувала, що робити далі, проте вигадати нічого не встигла — простір за вікном почав швидко темніти.

Хвилювання грудкою заскочило в горло. Рута повернула голову — темрява густішала просто на очах, — зайшла до кімнати, в якій спали Іванчині батьки, і, зупинившись на порозі, швидко обвела її поглядом. Справа під стіною притулилося двоспальне ліжко, застелене поїденою міллю ковдрою. Навпроти височіла скособочена тридверна шафа, за нею стояла тумбочка, на підлозі перед якою екраном донизу лежала велетенська плазма. Рута оминула ліжко, наблизилася до вікна й визирнула надвір.

Темрява повністю поглинула чотирнадцятиповерхівку: її передній край уже облизував південну стіну Рутиного будинку. Опустивши голову, дівчина відшукала очима хлопця. Він переліз через паркан, але носа з чагарів не вистромлював. Сидів зогинцем під кущем ялівцю й раз по раз скоса поглипував у той бік, де простяглася темрява. Якоїсь миті він підвів голову над гіллям, але кинув погляд в інший бік. Рута простежила за ним і здивовано вигнула брову. Дівчина ладна була заприсягтися, що хлопець прикипів очима до вікна її кімнати — тієї, крізь яку вона мала би потрапити в цей сон, якби не заночувала сьогодні в Іванки.

Це тривало не довше ніж секунду. По тому хлопець знову спрямував погляд на південь, де клубочилася пітьма. Рута машинально зиркнула в той самий бік і насилу стрималася, щоб не відсахнутися. Із відтіненої фіолетом чорноти, неначе з туману, виокремилося кілька постатей. Вони швидкими кроками просувалися вздовж будинку. Подертий одяг, нафтово-чорні нитки довкола очей, звивисті хмарки диму над вилицями. Рута, не приглядаючись, упізнала всіх чотирьох. Першим виступав Григір — схожа на її батька істота. За ним, по-пташиному смикаючи вперед-назад головою, шкутильгала Аміна. Далі Лара. Останньою пленталась Індія. Вона відстала, порівнявшись із дитсадком, сповільнилась і посмиком крутнула голову якраз туди, де причаївся хлопець. Навіть із такої відстані Рута бачила, як надимаються її ніздрі. Від істоти хлопця відділяв ряд дерев і чималий дитячий майданчик, щільно вкритий чагарником, тож, нічого не виявивши, потвора повільно рушила далі.

Тихо схрипнувши, Рута відступила на крок від вікна, але залишилася на відстані, достатній, щоб тримати в полі зору подвір’я. Серце билося немов поза тілом. Троє істот наблизилися до її під’їзду й, синхронно закинувши голови, чверть хвилини щось видивлялися на горішніх поверхах. Потім, начеб за командою, зірвалися з місця й одне за одним прошмигнули досередини.

Вони йдуть по неї. Думають, що вона у своїй квартирі.

У животі почав зав’язуватися тугий вузол. Троє зникли у під’їзді. Рута кліпнула й повела очима вбік, вишукуючи четверту істоту. Здивувалася, не виявивши її біля сусіднього під’їзду. А вже за мить, сягнувши поглядом далі, дівчина відчула, як нутрощі немовби обкладає кригою: четвертої потвори під будинком не було. Рутині очі заметалися подвір’ям, але істота, яка зовні була її сестрою, ніби крізь землю провалилася. Не усвідомлюючи, що робить, Рута знову підскочила впритул до вікна й уперлася носом у шибку. У грудях зринуло відчуття, ніби вона на півкроку відстає від того, що відбувається.

А потім вона помітила хлопця. Вибравшись із ялівцю, він стояв на повен зріст на вузькій асфальтованій доріжці, що огинала західне крило будинку. Стояв просто під вікнами Іванчиної квартири, не зводив очей із тих вікон і, привертаючи увагу, несамовито вимахував над головою обома руками.

У Рути ледь волосся дибки не піднялося. Він знає, де вона?

Хлопець зненацька сіпнувся й озирнувся — спершу спрямував насторожений погляд на двері Рутиного під’їзду, далі викрутив шию ще дужче й уважно оглянув ділянку, де Рута востаннє бачила Індію. І там, і там було порожньо. Поки що.

От дурень, — подумала дівчина, — не висовуйся.

Заспокоївшись, хлопець знову задер голову, вп’явся очима у вікно, за яким ховалася Рута, і вже наступної миті вони зустрілися поглядами. Дівчина змогла розгледіти його обличчя. Округлі щоки, м’яке підборіддя, темно-зелені очі з опущеними кутиками. На вигляд він був зовсім незагрозливий, і усвідомлення цього допомогло притлумити пекуче бажання відсахнутися й утекти.

Хлопець іще раз, востаннє, махнув рукою, переконався, що дівчина на нього дивиться, після чого дістав щось із-за пазухи й нагнувся над асфальтом. Рута витягла шию і за секунду зрозуміла, що хлопець стискає в руці балончик із фарбою та щось розмашисто виписує на асфальті. Доки він це робив, дівчина кинула погляд на вікна своєї квартири й нажахано завмерла: за тьмяними шибками металися нечіткі тіні. Істоти нишпорили її кімнатою. Рута витріщилася на хлопця, подумала, що з її квартири, аби його було видно, не треба навіть нахиляти голову, достатньо визирнути крізь вікно, і самими губами шепнула: «Забирайся».

Він саме закінчив. Випростався, відкинув балончик і рвонув геть від багатоповерхівки, із розгону пірнувши під білуваті, з восковим нальотом пагони ялівцю.

Рута опустила погляд. Унизу на асфальті, просто під вікном, біля якого вона заклякла, велетенськими літерами було написано:

Дівчина насупилася. Пкай? Пхай? ПkAй? Що це, в біса, таке? Що він хоче від неї?

Хлопець тим часом переліз через дротяний паркан, продерся ще далі в хащі, невдовзі зупинився, розвернувся, відшукав Руту очима й, переконавшись, що вона на нього дивиться, узявся запекло тицяти на напис. Дівчина продовжувала супитися. Так, вона бачить, але що це означає? Що він хоче від неї? Це якийсь шифр?

Рута розвела руками, показуючи, що не розуміє, і дуже сподіваючись, що хлопець розгледить її жест із такої відстані, але враз зауважила, що юнак відвернувся. Він спрямував погляд убік, тепер уже на вікна її, а не Іванчиної квартири. Дівчина крутнула головою якраз вчасно, щоби помітити, як Лара розбив вікно її кімнати і ще до того, як уламки долетіли до середини будівлі, вистромив голову поміж гостряками шибки, пильно вивчаючи стіну будинку, ніби думав знайти Руту у виїмці між вертикальними бетонними виступами, що затуляли лоджії.

Тієї самої миті на ґанку перед входом до під’їзду вигулькнула Аміна. Страхітливо виряченими риб’ячими очима вона уважно промацувала поглядом подвір’я перед будинком. Потім стала до входу спиною, закинула голову та зустрілася поглядом із Ларою, який визирав із вікна. Якийсь час вони безмовно посмикували головами, чи то принюхуючись, чи то обмінюючись сигналами, неначе дві комахи, що не можуть розминутися на тонкій гілці.

Вони не знайшли її, і тепер бісяться, — вирішила Рута.

Чорт.

Краєм ока вона вловила якийсь рух і, сягнувши поглядом до вікна великої кімнати, розгледіла за склом батька. Притиснувшись носом до шибки, Григір телющився на виведений на доріжці перед західним крилом багатоповерхівки напис. Дівчина мимоволі опустила погляд і собі втупилася в жирні неохайні літери. ПkAй! ПkAй! Кілька секунд міркувала про те, що це може означати, а тоді у свідомості щось зрушилось, і Рута затремтіла. Напис було розвернуто до будинку й виведено просто під Іванчиними вікнами. Вочевидь, потвора в тілі її батька збагнула, що хвилину тому напису на об’їзній доріжці не було, і якщо тільки та істота не зовсім безмозка (щось підказувало Руті, що на це не варто надіятись), за розташуванням напису вона майже напевно здогадається, що дівчина сховалася в одній із квартир акурат над літерами.

Рута покосилася на силует у вікні та спостерегла, як Григір, не відлипаючи від шибки, відірвав погляд від напису та змістив його на вікно першого поверху навпроти літер. За мить опуклі очні яблука, які, неначе мармур, прошивали масні чорні прожилки, перескочили на вікно другого поверху. Дівчина заплющилася, ніби боялася, що може притягнути його самим лише поглядом. Ще через секунду, відчувши шпильку роздратування, Рута безгучно вишкірилася та вп’ялась очима в хлопця на дитячому майданчику.

Клятий телепень! Чим він думав? Він виказав її!

Одначе злість швидко поступилася місцем розпачу. Рута побачила, що хлопець, пролізши ще глибше в ялівцеві чагарі, які щільною периною вкривали майданчик довкола дитсадка, продовжував вимахувати руками, розпачливо привертаючи її увагу. Дівчина взялася терти шрам на брові так, нібито це могло допомогти знайти відповідь, потім повернула голову назад до вікон власної квартири.

Погляд Григора саме затримався на вікні четвертого поверху, а тоді поповз далі. Рута знала, що мусить відступити від вікна, що їй краще не ризикувати та сховатися, але щось неначе втримувало її на місці. Якби хлопець справді хотів її виказати, то знайшов би кращий спосіб. Крім того, він, як і Рута, ховається від істот, а отже, знає чи здогадується, що потвори небезпечні.

І попри все це, він ризикнув залишити їй повідомлення.

Погляд заметався між написом, хлопцем і силуетом за вікном. Серце витанцьовувало у грудях. Каламутні очі істоти з квартири навпроти вже були на рівні шостого поверху. І тут до Рути дійшло. Хлопець, виводячи перші дві літери, не зняв пальця з кнопки розпилювача, тому ці літери злиплися в одну, а це означає, що намальоване на доріжці під будинком слово складається не з чотирьох, а з п’яти літер. Рутин погляд застиг, примезнувши до напису.

Не «Пкай», а «Тікай».

Господи, Статник, — розсердилася вона на себе, — яка ж ти тупа!

ТІКАЙ, ЧОРТ ЗАБИРАЙ!

Вузол у животі затягнувся ще тугіше. Рута різко розвернулася і, дзвінко вереснувши, підскочила на місці. Іванка стояла просто за її спиною. Так близько, що було видно пори на обличчі.

Від несподіванки в Рути ледь не стався серцевий напад. Подруга тупилася кудись убік і вниз, але щойно пролунав крик, скинула голову й сфокусувалася на Руті — тобто її очі, як і раніше, були закоченими, тож формально там не було чому фокусуватись, але Рута помітила, як Іванка буквально вгризлася в неї вибалушеними та пожовтілими білками.

Тієї самої миті темрява стрибкоподібно ущільнилася.

Гамуючи калатання пульсу в горлі, Рута спершу відсмикнула голову, немовби вивернулася з-під погляду, а тоді навшпиньки, стараючись не видати жодного звуку, позадкувала вздовж вікна. Дві-три секунди Іванка витріщалася на те місце, де Рута щойно стояла, після чого взялася водити головою з боку в бік.

Прислухалася. Винюхувала.

Тікай… тікай… тікай… — розладнаною скрипкою бриніло в мозку.

Шлях до виходу з кімнати перегороджувала широченна плазма на підлозі. Рута не наважилася ступити на неї — сухий пластик, майже напевно, заскрипить під ногами, — і якийсь час примірювалася, чи зможе перестрибнути, але потім, відчувши щось на кшталт сверблячки у свідомості…

(темрява ущільнилася)

…повернула голову й поглянула на вікна своєї квартири.

Григір дивився просто на неї. Очі світилися зсередини характерним сірим блиском, з обличчя зривалися крихітні пасма чорного диму. Він споглядав незмигно, ніби намагався загіпнотизувати дівчину. Він побачив її. Відсахнувшись від Іванки, Рута підставилася під його погляд.

Рутині зіниці розширилися від страху.

Фіолетова темрява почала скипатися над будинком, сплавлятися в непроникну тверду масу, через що здавалося, мовби небо притискається до землі, а вгору обдертими панельними стінами підіймається липка чорнота. Кинувши погляд униз, дівчина розгледіла дві бліді тіні, які перемістилися від її під’їзду до арки, що з’єднувала корпуси багатоповерхівки. Аміна й Лара оббігали будинок, аби дістатися Іванчиного під’їзду. Рута не сумнівалася, що вони не гаятимуть час, перевіряючи інші поверхи та квартири. Вони тепер точно знають, де вона.

Забувши про плазму під ногами, дівчина рвонула в коридор. Пластиковий корпус телевізора з лунким хрускотом розламався під її вагою. За дверима кімнати Рута озирнулася, щоб тримати Іванку в полі зору, і вдруге вереснула, побачивши, як подруга крутнулася на місці й миттю опинилася поруч неї. Іванка перетнула кімнату блискавичним ривком, здавалося, неможливим за земного тяжіння.

Стримуючи крик, що рвався з горлянки, Рута позадкувала до виходу з квартири. Іванка зробила крок навздогін, але, проминувши місце, де щойно стояла Рута, зупинилася та завертіла головою. Рута вперлася спиною у вхідні двері й навпомацки відшукала ручку. Секунд десять вона ніяк не могла зважитися. Зрештою, затамувавши подих, відімкнула замок, опустила донизу ручку та штовхнула двері назовні.

Клацання замка було негучним, схожим на тріск сухої кістки, але в напруженій тиші пролунало наче постріл. Рута вискочила на майданчик перед ліфтом. Іванка посунула на звук, проте на порозі квартири застигла, нібито вперлась у невидиму стіну. Кілька секунд вони дивились одна на одну. Чи то пак дивилася Рута, а Іванка й далі тупилась у порожнечу закоченими очима; з її горлянки вихоплювався ледь чутний звук, схожий на той, із яким пробите колесо спускає повітря. Через поріг вона так і не переступила.

Рута не ворушилася, допоки в мозку не прозвучав власний настирливий голос: тікай! Роби щось, трясця! Вона подалася ще трохи назад і глянула у проліт між сходами. Чорнота вихлюпувалася зі сходового майданчика, туманила думки й немовбито навіть сповільнювала рухи. Істоти наближалися: до вух уже долинало розлючене потріскування та човгання їхніх ніг. Секунду повагавшись, Рута вчинила, як і минулого разу: на кінчиках пальців піднялася на дев’ятий поверх і причаїлася за поручнями. Вона розуміла, що навряд чи зможе обдурити потвор цього разу, однак інших варіантів не мала.

Першою на восьмому поверсі з’явилась Аміна. Побачила Іванку, проте підходити не стала, спочатку уважно обстежила майданчик. За мить по тому, коли з прольоту вигулькнув Лара, обоє потвор повернули голови до постаті, що розгойдувалася на порозі квартири, і видобули з горлянок химерне вимогливе клацання. Іванка якийсь час не реагувала, а потім повільно звела праву руку та показала нею просто на Руту.

Бляха, — пополотніла дівчина.

Істоти миттю позадирали голови. Рута встигла розгледіти, як гарячково засмикалися в їхніх сірих очних яблуках чорні волокна, після чого зірвалася на рівні ноги та помчала нагору. Потвори — а разом із ними чорнота, — рвонули навздогін.

Дівчина вибігла на десятий поверх, звідти — на майданчик перед лоджією і заклякла, усвідомивши, що до землі майже тридцять метрів і вистрибнути через вікно цього разу не вдасться.

Далі бігти не було куди.

Рута розпачливо закрутила головою і, вловивши краєм ока якийсь просвіт ліворуч і трохи позаду, гайнула в той бік. Погляд уперся в напівпрочинені двері на дах будинку. До них вели вузькі металеві сходи.

Часу на роздуми не було. Дівчина чкурнула сходами на майданчик перед розподільним щитком, узялася за металеву ручку — укриті листовим металом двері ледь подалися — і крізь щілину протиснулася на дах.

Нижній край дверей розташовувався на висоті тридцяти сантиметрів від бітумного покриття, і Рута, втративши рівновагу, впала на витягнуті руки. Темрява задушливим саваном огорнула її, нестерпною важкістю навалилася на плечі й начебто поволокла назад до будинку. Дівчина зіп’ялася на ноги та намірилася рухатись далі, коли раптом помітила неподалік майже метровий обривок жовтуватого латунного дроту. З-за спини чулося тупотіння ніг. Нахилившись, Рута підняла дріт. Прилаштувавшись біля дверей, швидко просунула його крізь іржаві металеві вушка під навісний замок — спершу на одвірку, потім на самих дверях, — далі зігнула краї дроту, смикнула їх на себе й узялася гарячково закручувати.

Двері прилягали до рами нещільно. Рута встигла зробити один повний оберт, коли в щілині між їхнім краєм і одвірком з’явилася Ларина долоня. Дівчина надсадно скрикнула, вгатила по пальцях ногою та продовжила закручувати дріт. Потвори, шиплячи та клацаючи, билися зсередини об двері.

Ще півдесятка обертів, і Рута відступила від надбудови, що стриміла посеред даху. Дріт був товстий, а вушка під навісний замок хоч і проіржавіли наскрізь, трималися нібито міцно, тож вона вирішила, що достатньо надійно заблокувала двері — принаймні на кілька хвилин цих істот затримає, — та перевела подих.

Однак їй не полегшало. Увесь світ прибляк, Рута споглядала його немовби з дна океану. Вона відступила ще на крок, потім ще на кілька, потрусила головою, спробувала затримати дихання, але мутнуватий туман не зсідався. Темрява продовжувала нещадно зчавлювати скроні. Щось не гаразд. Рута витягнула шию, роззирнулася та несподівано праворуч себе побачила сестру.

Корпуси, з яких складалася панельна десятиповерхівка за номером сорок два на Грушевського, насправді не сполучалися між собою. По суті, це були два окремі будинки, розташовані перпендикулярно один до одного та з’єднані бетонною перемичкою заввишки дев’ять поверхів. Такі перемички часто будували за Союзу, щоб начебто завадити утворенню сильних протягів між прилеглими висотками.

Індія — тобто схожа на неї істота — стояла на даху головного корпусу. Рута вмить здогадалася, куди сестра зникла перед тим: пірнула у третій під’їзд і піднялася на дах, аби відрізати їй, Руті, єдиний шлях до відступу. Істота не взяла до уваги те, що цієї ночі дівчина ночувала не у своїй кімнаті, а в Іванчиній квартирі, що в західному крилі багатоповерхівки.

Рута насупилася так, що над бровами набухли горбики: якби вона була з ночі вдома, істоти вже впіймали б її. Індія тим часом перекинула ноги через бетонний парапет на краю покрівлі — край верхньої панелі не діставав до покрівлі на півтора метра, — ковзнула на перемичку і, для рівноваги розкинувши руки в боки, повільно рушила вперед. Вона намагалася перебратися на дах західного крила бетонним містком завширшки заледве десять сантиметрів. У Рути від самого лише погляду на неї спітніли долоні. Затамувавши подих, дівчина стежила за тим, як Інді подолала третину шляху… ще за кілька секунд позад неї була вже половина… Рута скоса зиркнула на невисоку надбудову, з якої щойно вибралася, — Аміна та Лара шаленіли за оббитими жерстю дверима, — а тоді знову глянула на Індію. Вона усвідомлювала: якщо потвора опиниться на даху західного крила, їй кінець.

Потужний викид адреналіну відігнав чорноту. Думки прояснішали, наче хтось у голові ввімкнув світло. Індія вже подолала дві третину шляху, і Рута метнулася до бетонного парапету. Зауваживши це, істота застережливо заклацала. Коли дівчина добігла до краю даху, тріскотливі звуки, що вилітали із загрозливо вищиреного рота потвори, пришвидшилися та злилися в низькочастотне гудіння, від якого задзвеніли зуби й кістки черепа. Кривлячись, Рута однією рукою вчепилася за хистке металеве поруччя на даху, а другою схопила істоту за волосся та щосили потягнула вбік.

Знавісніле шипіння та грюкання за Рутиною спиною враз урвалися: її мати й Лара затихли. Інді змахнула руками, спробувала зловитися за парапет, але розчепірені пальці лише дряпонули по бетону. Істота вичавила з горлянки щось схоже на стократно підсилений писк щура, який потрапив у пастку, і шугонула вниз. Якийсь час вона падала спиною донизу, і Рута спостерігала, як масні нитки висмикуються з вирячених очей і розпадаються на чорні краплі, що повисають у повітрі, але потім потвора ударилась ліктем об стіну, її закрутило та відкинуло від будівлі.

Менш ніж за чотири секунди все скінчилося. Індія гепнулася ницьма — зчавлений високий звук, що виходив з її легень, різко обірвався, мізки яєчним жовтком розтеклися на порепаному асфальті, — і залишилася лежати у проході між корпусами, неприродно розкинувши ноги.

Рута обома руками затулила рота. Коліна підгиналися від страху й огиди. Темрява відринула, проте тиша повисла така, що дівчину аж викручувало. Майже хвилину вона не відлипала поглядом від нерухомого тіла під аркою, а тоді примусила себе відійти від краю.

Повернувшись до надбудови, Рута стала навпроти дверей і прислухалася. Зсередини не долинало жодного звуку. Потому повільно обдивилася навкруги. З іншого боку даху виднілася така сама надбудова, стіни якої прикрашали кілька чорних від іржі супутникових тарілок, — вихід на дах із сусіднього під’їзду. Без особливої мети Рута рушила в той бік, коли раптом почула дзенькіт розбитого скла.

Дівчина підбігла до південної стіни, перехилилася через парапет і побачила Лару, який вилазив із найближчого до неї балкона на десятому поверсі. Очі заметалися бітумною поверхнею, вишукуючи, чим би в нього пожбурити, та, як на зло, нічого достатньо важкого поряд не виявилося. Рута інстинктивно позадкувала, але вже за мить, звівши докупи брови, знову підступила до краю даху.

Лара, ризикуючи зірватися, силкувався видертися на плаский навіс над балконом, одначе дівчина ковзнула поглядом повз нього. Внизу, на доріжці, що огинала будинок, закинувши голову, стовбичив русявий хлопчак із сумними очима. Той самий, що написав «Тікай!» під її вікнами. Обабіч нього стояло два велосипеди, хлопець притримував їх руками за кéрма.

Велосипед… Дівчина зморщила носа. Ти серйозно, блін, велосипед?

Помітивши, що Рута на нього дивиться, хлопець підняв праву руку й недвозначним жестом наказав їй спускатися. Дівчина махнула в бік дахової надбудови, що височіла над сходовим майданчиком сусіднього під’їзду. Хлопець покивав. Отже, шлях вільний. Рута кивнула у відповідь і помчала навпростець до бетонної будки.

Перед входом вона на секунду затрималася, зважуючи, чи не закрутити й ці двері дротом, але вирішила не гаяти час. Рута пірнула в надбудову й загуркотіла металевими сходами донизу. Після сходового майданчика третього поверху дівчина зауважила, що темрява знову щільнішає, немовби втрамбовується. Рута пришвидшилася, збігла на перший поверх і вискочила надвір.

Хлопець обігнув десятиповерхівку та чекав на неї під під’їздом.

«Сподіваюся, ти вмієш їздити», — він підштовхнув до Рути один із велосипедів.

Велик був просто древнім. Раму вкривали клапті напіввідлущеної фарби та плями іржі, стрижень сідла хитався, саме сідло було таке потерте, начеб його полірували наждаком, а гумові накладки на ручках керма розповзлися від легенького доторку. Гальма, ланцюг, шестерні та шини також мали кепський вигляд, але принаймні були на місцях.

Рута вирішила не марнувати дихання на відповідь, перекинула ногу через раму та вмостилася в сідло. А тоді чомусь згадала про Іванку й, поглянувши на похмуре громаддя будинку за спиною, мовила:

«Там моя подруга».

Обличчям хлопця промайнула тінь.

«Яка ще подруга?»

«Ну… — Рута подумала, що це, може, й не Іванка була… не зовсім Іванка чи… дівчина геть заплуталася. — Вона залишилася на восьмому поверсі. Але в неї білі очі, вона типу як трохи дивна».

«Сновида», — пояснив хлопець. Рута сіпнулась, і він, неправильно потрактувавши її реакцію, запитав: «Ти не знала?» Потім махнув рукою та поспіхом проказав: «Вона сновида, з нею нічого не станеться».

Тобто зі мною могло… — зміркувала дівчина, проте її перервало добре знайоме потріскування.

Обоє скинули голови. На даху, на самому краєчку бетонного парапету, стовбичив Лара. Не зводив із них погляду. Пітьма утворювала навколо його постаті каламутний німб, який час від часу розривався й вистрілював, неначе сонячна корона, темно-бузковими протуберанцями.

Наступної миті з арки поміж будівлями вийшов Григір Статник. Рута, попри те що їх розділяло кількадесят метрів, інстинктивно відсахнулася.

Хлопець ривком розвернув велосипед на північ, вирівняв кермо та через плече кинув погляд на дівчину.

«Не відставай!» — і наліг на педалі.

Вони рушили водночас. Упродовж перших кількох секунд Руту охопила паніка: їй здавалося, ніби велосипед надто старий і вона не зможе на ньому їхати. Кермо вислизало з рук, шестерні оглушливо клацали, ведуче колесо жалібно поскрипувало та вихляло, але, коли хлопець різко крутнув у провулок між багатоповерхівками на Клима Савура, Рута зрозуміла, що не відстає, заспокоїлася та почала стрімко набирати швидкість.

Хлопець спершу повів її на північ по Грушевського, а на перетині з вулицею Гагаріна повернув на північний схід. За кілька хвилин вони досягнули межі міста. Потім ще кілька кілометрів, не сповільнюючись, мчали на північ трасою, що вела до Сарн. Зрештою на перехресті, де від головного тракту відгалужувалися дороги на Хотин і Забороль, хлопець зробив першу зупинку. Рута вирулила на узбіччя й, зупинившись, поставила ногу на землю. Наяву вона колись їздила з батьком цією дорогою та пригадувала, що довкола простягалися поля, лиш де-не-де розмежовані миршавими лісосмугами. Тепер же тут була неначе самісінька гущавина тропічного лісу: стовбури дерев обабіч шляху були товсті, мов розгінні ступені ракет Ілона Маска, крони пнулися до неба, а кущі часом сягали розмірів двоповерхового котеджу.

«Далі ти сама», — озвався хлопець.

«Далі — це куди?» — вигнула брову дівчина.

Він спрямував погляд на південь, туди, де лежало мертве місто. На обрії над Рівним темнів ледь помітний сірий мазок. Пітьма, від якої вони втікали, з такої відстані мала вигляд безпечної та нешкідливої — далека грозова хмара на горизонті.

«Будь-куди, але якнайдалі від темряви. Вони не припинять шукати тебе».

«Я…» — Рута не знала, що сказати.

«За можливості не зупиняйся. Траплятимуться оті, що з білими очима, сновиди. Але ти не лякайся, вони не зашкодять. Просто старайся їх уникати, бо вони, типу, виказують тебе».

Дівчина взялася копирсатися в тому вариві, що нуртувало в її мозку, проте зрештою спромоглася лише на примітивне запитання:

«А ти?»

«Спробую їх затримати. Заплутаю сліди».

«І… е… — Рута відчувала, що її голова ось-ось вибухне, — скільки мені так їхати?»

Хлопець прикрив рот посмішкою, яка чомусь здалася їй нещирою.

«Доки не прокинешся».

Після чого розвернув велосипед і, петляючи між ямами, покотив назад. Він віддалився на сотню метрів, озирнувся та, побачивши, що дівчина не зрушила з місця, наполегливо махнув рукою, мовляв, їдь, ну ж бо.

Рута простежила за ним збентеженим поглядом, аж поки хлопець не зник за вигином дороги, тоді сіла на велосипед і рушила на північ. Під поверхнею її свідомості, наче під льодом, металися неспокійні думки. Хто він? Що він тут робить? Чому допомагає їй?..

Вона проминула руїни заправки «УкрНафта», майже невидимі за дрімучими кущами, що проросли між бензоколонками, й нарешті звернула увагу на біль у руці. За той час, поки вони гнали від Рівного, Рута натерла мозоль на правій долоні, і тепер він, схоже, прорвався. Дівчина зняла праву руку з керма, скривилася, угледівши, що обдерла шкіру до м’яса, і набрала повітря, щоб подмухати на мозоль. Одначе не встигла. Ведуче колесо влетіло в яму, кермо немовби струсило з себе ліву руку, Рута сторчголов полетіла із сідла й…

52

…прокинулася від власного крику.

Мокра від поту футболка, що правила їй за нічну сорочку, перекрутилася та врізалася під пахви. М’язи ніг аж дзвеніли від напруження. Руті здавалося, досить ворухнути пальцями, і литки просто розірве судомами.

Секунд п’ять вона віддихувалась, а тоді, підвівшись на ліктях, кинула погляд за вікно. На сході понад дахами багатоповерхівок займався налитий кров’ю світанок. Рута сіла, сперлася на витягнуті руки й сіпнулася, коли від доторку до вогкого простирадла праву долоню неначе струмом прошило. Дівчина повернула долоню до себе й, угледівши великий, завбільшки з п’ятикопієчну монету мозоль, спохмурніла.

До кімнати, сонно тручи очі, припленталась Іванка.

— Це ти горлала? — пробурчала вона. Бретелька нічної сорочки з’їхала з її плеча.

— Я горлала? — Рута, не кліпаючи, витріщалася на долоню.

— Ну не я ж. — Іванка помітила нарешті, на що перетворилась її спальня, і, вигнувши брову, з удаваним обуренням видала: — Статник, ти подивись, який тут срач розвела.

— Я не…

Рута спершу почала говорити й лише потім роззирнулася. Легка ковдра, якою вона вкривалася, коли читала, лежала аж за порогом кімнати, подушка валялася на підлозі біля здутого матраца, простирадло скрутилося в тонку мотузку й аж посіріло від поту. Книжку Бакмана вона взагалі не побачила. Напевно, та опинилася під ліжком.

— Це я мала вичворяти хрінзна-що вві сні. Я, а не ти. — Іванка ще раз обвела поглядом кімнату й позіхнула: — Що ти, блін, тут робила?

— Нічого, — бовкнула Рута.

Іванка зміряла подругу прискіпливим поглядом.

— У тебе такий вигляд, ніби ти щойно пробігла марафон.

Несамохіть заховавши праву долоню за спину, Рута глипнула на набухлі від напруження литки та кисло всміхнулася.

— Майже.

— Вся мокра. — Іванка раптом посерйознішала. Щось відчула. — Поганий сон?

Рута змахнула в повітрі долонею. Лівою.

— Типу того.

Іванчин погляд загострився.

— Ти точно окей?

— Так, усе добре. Не парся.

Іванка здогадувалася, що це не так. Розуміла, що її подруга щось недоговорює. Не те щоб усе було погано. Але й не добре. Точно ні.

Кілька секунд вона вагалася, але зрештою вирішила, що це не її справа.

— Снідати будеш?

— Так. — Останнім часом Руту нудило від самої думки про їжу о такій порі, тепер же шлунок у передчутті сніданку озвався настирливим, сповненим надії бурчанням.

— Тоді шуруй у душ, а я зараз перевірю, що є в холодильнику. Предки наготували на цілий тиждень, аби я тут з голоду ласти не склеїла.

Рута зайшла до ванної, відкрутила кран, хлюпнула в обличчя холодною водою й тільки після того поглянула на себе в дзеркало. Поганий сон? Ну, справді. Що з нею відбувається? Нижньою частиною живота прокотився спазм, Рута перечекала його, а тоді звела праву руку й поставила її так, щоби бачити водночас і долоню, і її відображення, ніби боялася, що роздертий пухир на шкірі існує лише у свідомості, і їй конче необхідно отримати додаткові докази його справжності. Майже хвилину дівчина свердлувала поглядом мозоль, із якого сочилася прозора лімфа, й міркувала, що найпростіше зараз — припустити, начеб вона поранила долоню раніше, просто не зауважила цього, а все, що сталося вві сні… ну, це просто сон. Але в Рути вистачило клепки визнати: це дурня. Та що там, вона усвідомлювала, що хапається за таке жалюгідне пояснення, бо тільки воно дає змогу уникнути думок про значно простіше та правдоподібніше пояснення всього, що з нею коїться: вона божевільна.

Рута перемкнула воду з крана на душ, стягнула через голову футболку, зняла трусики, кинула їх на столик біля умивальника й уже підняла ногу, щоб опустити її у ванну, коли застигла. Думки про мозоль щезли без сліду, зіштовхнулися з тим, що дівчина побачила, й розсипалися на дрібні скалки.

Рута відступила від ванни, взяла до рук трусики й утупилася в яскраво-червону пляму там, де тканина прилягала до промежини.

Кров.

На її білизні була кров.

На поверхні свідомості, наче брижі на воді під різким повівом вітру, зринули відразу тисячі припущень. Це через стрес? Щось із її маткою? Може, пухлина? Раптове переривання вагітності? Але чому? Позаматкова вагітність? Дівчина обмацала поглядом живіт, прислухалася до тіла. Звичної нудоти не було, лише легкий дискомфорт трохи нижче від пупа. Одразу закортіло зателефонувати сестрі, проте Рута усвідомлювала, що Інді не стане її слухати. Можна було просто вийти з ванної та погуглити у смартфоні, що спричиняє раптову кровотечу під час вагітності. Рута вже навіть сягнула рукою до дверної ручки, але так і не зрушила з місця.

Тягуча важкість унизу живота здавалася знайомою. Це лякало й водночас наповнювало груди химерним неспокійним передчуттям. Дівчина звела голову та знову поглянула на власне відображення у дзеркалі. Мозок гарячково працював. Сьогодні неділя, 9 червня. Без календаря перед очима було важко, та все ж, наморщивши лоба, Рута відрахувала назад двадцять вісім днів.

12 травня.

Щелепа відвисла, а спину так обсипало мурахами, що дівчина скулилася, наче від пориву крижаного вітру. У мозок потужним потоком ринули спогади про усвідомлене сновидіння, у якому вона втекла з вечірки в гуртожитку НУВГП і поїхала додому, щоб не ночувати у Лаврика вдома.

(…мушу піти)

(тобі недобре?)

(ні)

(побудь іще)

(пізно, мені треба додому)

Рута вчепилася пальцями в обідок умивальника. Це не маткова кровотеча. І не проблеми зі згортанням крові. У неї почалася менструація. За розкладом. Саме тоді, коли й мала би початися, якби в ніч із четвертого на п’яте травня Лара не скористався нею й вона не завагітніла.

Дівчина стулила рота й до болю закусила щоку.

«Не може бути… Це, блін, неможливо».

І це вже занадто. Таке не поясниш божевіллям. Рута зібралася з думками — ті чіплялися одна за одну, — проте нічого путнього не намислила. Вирішила тільки, що спочатку має переконатися, що це не збіг. Вона повинна повторити тест на вагітність.

Хоч як їй не хотілося, Рута змусила себе прийняти душ. Покінчивши із цим, швидко вдяглася, відшукала книгу (та справді якимось дивом опинилася під ліжком) й усе ще з мокрим волоссям попрямувала до виходу з квартири.

Іванка помітила, що подруга зібралася йти, тільки коли почула клацання дверного замка.

— Ти куди?

Рута подивилася крізь неї та збрехала:

— Уже йду. Батьки скоро приїдуть.

— Іще ж рано.

— Я обіцяла прибрати у квартирі.

Іванка не стала приховувати недовірливу гримасу. Намірилася запитати, чим тоді Рута займалася весь учорашній день, але змовчала.

Якийсь час обоє мовчали. Рута застигла на порозі, неначе вижидаючи на дозвіл піти, її подруга підпирала стіну навпроти. Зрештою Іванка кивнула на мікрохвильову за спиною, у якій щось розігрівалося.

— І снідати не будеш?

— Дякую, але ні, — вибачливо всміхнулася Рута.

— Ти кілька хвилин тому казала…

— Вибач, — обірвала її Рута. — Мені справді час повертатися додому.

І, не чекаючи на відповідь, беззвучно випурхнула на сходовий майданчик.

Вискочивши з під’їзду надвір, дівчина швидким кроком попрямувала до аптеки, тієї самої, в якій купувала тест на вагітність три тижні тому. Аптека щойно відкрилась, і Рута, ступивши досередини, попросила тест на вагітність (струменевий) і гігієнічні прокладки «Always». Аптекарка — цього разу років на п’ять старша за Руту дівчина — запропонувала їй блідо-рожеву коробочку за майже сотню гривень із написом «DUET» і фотографією чоловіка та жінки, що тримали одне одного в обіймах і силувано всміхалися. Рута вигребла з кишень усі гроші, що мала, просунула у віконечко біля каси, схопила тест і прокладки, після чого, не забираючи решту, вибігла з аптеки.

На перехресті бульвару Хмельницького та вулиці Грушевського вона затрималася. Додому не хотілося. Там нікого не було, проте якраз у цьому й полягала проблема: після всього, що їй наснилося, Рута не мала бажання повертатися додому наодинці. Не те щоб вона усвідомлено чогось боялася, просто… не хотіла, й усе.

Дівчина не стала переходити на інший бік. Затиснувши коробочку з тестом так, аби не світити нею на всю вулицю, вона попростувала на південь і хвилин за десять дісталася «Броварні на Грушевського». Бар працював із дев’ятої, одначе двері виявилися відчиненими. Рута пройшла до незвично тихого залу й, побачивши офіціанта, який старанно натирав столи, запитала, чи може скористатися вбиральнею. Хлопець невдоволено скривився, але ствердно кивнув, і Рута, прослизнувши до туалету, замкнулася зсередини.

Сівши на унітаз, вона заклала книгу під пахву й довго роздивлялася пару на коробці. Потім розірвала герметичну упаковку, витрусила в долоню тестову смужку та підставила її під струмінь сечі. Упоравшись, відклала тест, розгорнула інструкцію та швидко пробіглась по ній очима. Там писали, що результат має проявитися через п’ять хвилин.

Утупившись собі під ноги та неспокійно водячи пальцями по обкладинці роману Бакмана, Рута чекала. За п’ять хвилин вона схопила тестову смужку та вп’ялася в неї очима. На крихітному табло по центру пластмасового руків’я проступила одна поперечна смужка. Дівчина примружилася, піднесла тест до очей, вишукуючи хоча б натяк на другу смужку, проте ні — поперечна смужка абсолютно точно була одна.

Результат негативний. Вона не вагітна.

Рута викинула і коробку, і сам тест у смітник, припасувала прокладку на трусиках, сяк-так привела себе до ладу і, вийшовши із вбиральні, подалася на вулицю.

Тіні стрімко коротшали, ранкова прохолода відступала, хоча нічого з цього Рута не помічала. Вона заціпеніла на зупинці навпроти входу до «Броварні» із роззявленим ротом і застиглим поглядом. До зупинки під’їхала напівпорожня маршрутка. Троє людей вийшло, водій зміряв Руту сонним поглядом, безмовно запитуючи, сідатимеш чи ні, потім зауважив, що дівчина телющиться наче крізь нього, незадоволено випнув губу, зачинив двері та рушив. Люди розійшлися, Рута залишилася сама й просто стояла, втупившись у порожнечу і підставляючи обличчя оманливо лагідному сонцю. Вона не могла повірити в те, що сталось, і мусила знову й знову прокручувати в голові: результат негативний, вона не вагітна, результат негативний, вона не…

За будь-яких інших обставин Рута страшенно зраділа б, але…

У тому то й річ. Було занадто багато всіляких «але».

And you wake from your dreams to go dancing with the dead.

Iron Maiden, «Dance Of Death», 2003[16]

53

Рута сиділа на кам’яному парапеті, що вивищувався над газоном перед дванадцятою школою, насуплено втупившись у підсохлий мозоль. Півгодини вона нишпорила Інтернетом, читала про раптові кровотечі в жінок, нічого кардинально нового не дізналася й тепер міркувала, що, як не крути, логічних пояснень того, що сталося, було лише два: мимовільне переривання вагітності через якісь гормональні порушення, інфекцію чи стрес або звичайна менструація, хоча в такому разі…

Ні. Дівчина взялася несамовито терти шрам, що розтинав брову. Неможливо. Такого просто не може бути. Другий варіант вона навіть подумки не могла сформулювати так, щоб її не нудило. Знадобилося майже чверть години, щоб Рута чітко проартикулювала у думках: вагітність не могла їй примаритися, із цього все почалося, а отже, цілком вірогідно, вона справді змінила вві сні минуле, якось примудрилася вживити події усвідомленого сновидіння в реальність, а тому ніколи не була вагітною. Тобто була, але в тій іншій, попередній версії минулого, яка тепер…

Рута затулила очі долонею. Яка тепер що? Випарувалася? Божевілля якесь. Про таке навіть думати нестерпно.

Закинувши голову, вона звела очі до неба. Існував простий спосіб з’ясувати, що насправді з нею сталося, — поговорити з кимось, хто знав про її вагітність. Якщо їхні спогади збігатимуться, отже, у неї відбувся викидень, якщо ж не збігатимуться… Рута ковтнула слину — тоді той, другий, несусвітній варіант.

Ось тільки з ким поговорити? Зателефонувати сестрі? Ні, вона досі сердиться. Рута розуміла, що їй знадобиться півдня, щоб усе пояснити, й Інді точно її так довго не слухатиме. Хто ще? Іванка? Теж ні, Рута не казала їй про вагітність. Розповісти мамі? Як варіант. Але якщо вона прохопиться хоч словом про те, що реально змінила минуле вві сні (Рута несамохіть скривилася — від самої думки про таке зводило вилиці), мати вирішить, що у неї капітально протікає дах. Інакше й бути не може. Дівчина пригадувала, як витяглось обличчя Аміни, коли, вказавши на пофарбовані в чорне стіни, вона обмовилася про шпалери. Тоді все якось минулось, Аміна щось запідозрила, проте тиснути на доньку не наважилася. Зате якщо Рута бовкне про вагітність, якої, як гадає мати, ніколи не було, та силоміць поведе її до психіатра.

Дівчина знову торкнулася пальцем шраму над бровою. Але якщо не мати, то хто? До кого їй звернутися? Може, повернути розмову так, аби вивідати, чи відомо матері про вагітність, і водночас не спалитися? Втім, повагавшись, Рута усвідомила, що нічого це не дасть. Якщо вона зробила те, про що не наважується навіть думати, як визначити, що ще змінилося? Їй доведеться згадувати Лару, Іллю, порушувати інші дражливі теми. Все надто складно.

Абияк розчесане волосся висихало і, сплутуючись, набирало об’єму. Рута почухала голову, і тут перед її внутрішнім зором постало обличчя Тимофія Русецького. Вона спершу бридливо закопилила губу, але згодом складки на лобі поволі розгладилися. Якщо вона справді була вагітною, кому як не лікареві з реанімації про це знати? Вони ж її там усю голками стикали, чи не щодня беручи якісь аналізи. І з ним точно можна поспілкуватися, не переймаючись, що розмова закінчиться в дурці. Єдиний мінус — Русецький знайомий з її матір’ю, а отже, за бажання викриє її. Повагавшись, дівчина вирішила, що це не така вже й проблема: у разі чого вона віднікуватиметься, стверджуватиме, нібито лікар її неправильно зрозумів абощо.

Крім того, була ще одна важлива причина, через яку на згадку про Русецького серце неспокійно скинулося. Вона зможе розпитати його про те, що коїться з її мозком. Можливо, Русецький не лише допоможе з’ясувати, чи була вона вагітною, а й пояснить, що не так із її пам’яттю. Чому речі з її снів виринають у реальному житті, а те, що вона начебто пам’ятає, насправді виявляється вигадкою? Рута не була наївною та не плекала надію, що Русецький, вислухавши, заспокійливо поплескає її по долоні та промовить щось на кшталт «таке з усіма буває, випий аспірину, і за тиждень-два все мине», але сподівалася почути хоча б щось. Хоча б якесь пояснення.

Рута дістала телефон. Подумала, що після того, як завершилася їхня попередня розмова, анестезіолог може й не відповісти, але що з того? Ніщо не заважає їй принаймні спробувати. Русецький телефонував у середу, тобто запис про його дзвінок мав зберегтися. Дівчина не пригадувала номер, пам’ятала лише, що наприкінці було три нулі. Розкривши журнал викликів, вона прогорнула його до 5 червня та відшукала потрібний запис: +380 97 149 2000. Це він, Русецький. Рута навіть згадала, як, уперше глянувши на номер, відзначила, що 1492 — це рік, коли Колумб відкрив для європейців Америку.

Вона підвелася, сподіваючись, що голос так звучатиме рівніше й упевненіше, тричі глибоко вдихнула та натиснула на кнопку виклику.

54

Русецький відповів після четвертого гудка.

— Я слухаю.

Рута кашлянула. Вона не знала, як із ним вітатися: банальне «привіт» — надто розв’язно, а «добрий день» — дуже вже офіційно. Тож дівчина коротко повідомила:

— Це Рута.

Із динаміка вилетів кумедний звук, щось середнє між зітханням і натужним покректуванням. Так ніби Русецький підіймав важезну штангу й водночас намагався не розсміятися. Те рохкання швидко урвалося, але, схоже, відповідати він не квапився, і Рута, ще раз нервово кашлянувши, мовила:

— Алло?

— Я тут, — Русецький наче вдавився кісточкою.

— Я не надто рано? Я вас не розбудила? Це Рута, пам’ятаєте? Рута Статник.

— Я вас слухаю, — голос вирівнявся.

Тепер уже Рута замовкла. Уся ця ідея раптом здалася їй геть безглуздою. Про що з ним розмовляти? Пом’явшись, вона все ж сказала:

— Ми можемо зустрітися?

Пауза.

— Е-е, навіщо?

Розмова буксувала.

— Я… — дівчина остаточно розгубила всю рішучість, — хочу поговорити.

— Про що?

Рута враз розлютилась і вже смикнулася перервати зв’язок, проте за останні кілька днів усередині неї немовби вичерпався матеріал, який іще міг горіти, тож роздратування згасло так само швидко, як і спалахнуло. Рута з неочікувано гострим відчаєм збагнула: якщо Тимофій зараз виб’є, їй більше не буде до кого звернутися. Після чого розпачливі слова самі злетіли з язика:

— Мені більше нема з ким поговорити. Будь ласка.

— Що сталося?

Руті вчулася в його запитанні якась подоба занепокоєння, хоча після розчарування в Ларі вона більше не покладалася на здатність угадувати чоловічі емоції за тембром голосу. Кілька секунд дівчина хапала ротом повітря, а тоді її прорвало:

— Я хочу дізнатися, як усе трапилося. В якому стані мене привезли? Що ви робили, щоб урятувати мене? Наскільки близько я була від того, щоб померти? Зі мною зараз відбувається дещо дивне, і я хочу розібратися, ну, типу, хочу зрозуміти, що із цим робити.

Голос Тимофія став напружено-уважним:

— Дещо дивне?

— Так.

— Аміна Темирівна знає про це?

Рута зітхнула.

— Ні.

— Чому?

Дівчина взялася терти пальцями перенісся. До чого це все?

— Це не пов’язано з моїм фізичним станом. Не зовсім пов’язано. Тобто… я не розумію. Мені треба дещо з’ясувати, думаю, що це важливо, але це реально довго пояснювати. І тому я хотіла б зустрітися.

— Зустрітися зі мною? — перепитав він.

Рута закотила очі: не тупи!

— Так, із вами.

Русецький якийсь час не озивався. Коли заговорив, його голос ледь помітно вібрував від хвилювання. Начебто не до кінця натягнута басова струна.

— Кав’ярня «Фіка» в готелі «Оптима». Згодиться?

— Звісно.

— За годину? Півтори?

— Як вам зручніше.

— Окей. — Він помовчав, щось зашаруділо, напевно, дивився на годинник. — Тоді об одинадцятій у «Фіці».

55

Перед тим як вирушити в центр, Рута забігла до квартири та перевдягнулася. «Фіки» дісталася на чверть години раніше домовленого часу, проте до її приміщення не зайшла. Сама не знала чому. Стала за рогом сусідньої цегляної п’ятиповерхівки й, склавши руки на грудях, стежила за входом до кав’ярні.

Тимофій запізнився, тож чекати довелося двадцять хвилин. Анестезіолог під’їхав до готелю «Оптима» на крихітній малолітражці сірого кольору, такій короткій, що пара задніх дверцят була для неї цілковито зайвою. Рута впізнала його за русявою чуприною. Чуб був зачесаний догори, відкривав чоло, через що голова мала немовби сплюснутий вигляд. Він поставив машину наприкінці вулиці Словацького, виборсався з тісного салону, пірнув до кав’ярні та зайняв столик біля вікна.

Дівчина хвилину спостерігала за ним знадвору, а тоді, нервово осмикнувши футболку, пройшла слідом.

«Фіка» займала півпідвальний поверх готелю та складалася з двох залів: меншого, на вході, й більшого, в якому розташовувалася барна стійка з касою. Тимофій сидів у більшому, краєм ока роздивлявся пару за столиком у протилежному куті — єдиних наразі відвідувачів, — а тому не помічав Руту. Зрештою, спиною відчувши її погляд, він озирнувся, й на якусь мить Рута вирішила, ніби вона обізналася. Тобто перед нею, безперечно, був Русецький, однак якийсь не такий. Молодий хлопець, що сидів за столиком біля вікна та мляво махав їй рукою, разюче відрізнявся від образу Русецького, що застряг у її мозку. Напевно, річ була в одязі: раніше Рута бачила його лише у строгій лікарській блузі, тепер же анестезіолог постав перед дівчиною в дурнуватій футболці з принтом «Детектив Пікачу». Хоча не тільки це. Безнадійна, абсолютно позбавлена фантазії спроба окультурити густе, немов щітка, волосся, робила його схожим на… ну, щонайбільше на пришелепуватого студента старших курсів. Якоїсь миті Рута навіть подумала, що Тимофій пожартував, підіславши замість себе молодшого брата, але потім її увагу знову привернула його футболка.

«“Детектив Пікачу”, — дівчина ледве стрималася, щоб не закотити очі, — чувак, ти серйозно? Скільки тобі років? Шість? Шість із половиною?»

Русецький іще в лікарні здавався їй майже непристойно молодим як на лікаря, зараз же Рута не дала б йому й двадцяти.

Аби приховати спантеличення, дівчина потупилася. Потім рішуче наблизилась і вмостилася на стілець навпроти. Русецький, опустивши голову, вивчав візерунки на помальованій білою фарбою дерев’яній стільниці. Дорогою до «Фіки» Рута міркувала, як починатиме розмову, і вирішила, що цього разу принаймні привітається. Але вона не могла сказати «добрий день» хлопцеві, який на вигляд був молодшим за Інді. Та ще й припхався у футболці, що більше пасувала би першокласнику. Це тупо. Усе це, блін, тупо. Насупившись, Рута буркнула:

— Ну, я прийшла.

— Я теж, м-м, прийшов. — Він вимушено всміхнувся, звів очі, але, зрозумівши, що дівчина дивиться просто на нього, миттю відсмикнув погляд.

«Знайомо», — відзначила Рута. Так зазвичай поводилися не надто впевнені в собі хлопці, яким вона подобалася. За інших обставин це вселило б у неї спокійну впевненість у тому, що вдасться повернути розмову так, як хочеться. Але не сьогодні. Знаючи, що їй доведеться говорити, дівчина хоч-не-хоч нервувала.

Тягнучи час, Рута роззирнулася в пошуках меню.

— Тут треба замовляти на касі, — підказав Тимофій.

— А, добре.

Він тут-таки підхопився.

— Я замовлю, — шарпнувся до барної стійки й завмер. — Е-е-е-е…

Хлопець, не перестаючи, крутив у повітрі долонею із виставленим указівним пальцем. Хотів запитати, що Руті взяти, проте не міг витиснути із себе жодного слова. Дівчина лише зараз помітила, що ним тіпає, наче під напругою. Від самого лише погляду на неї. «Це якась херня», — проскочило в її голові.

— Чай, — мовила вона.

— Добре. — Він ступив два кроки та знову обернувся. — А який чай?

— Імбирний. Якщо можна.

— Ага, — покивав, — імбирний чай.

Поки Тимофій робив замовлення, Рута, закусивши губу, тупилась у вікно й поволі схилялася до думки, що з їхньої розмови нічого доброго не вийде.

Тимофій повернувся, сів на стілець і взявся згортати й розгортати поміж пальцями касовий чек. Обоє старанно уникали погляду одне одному в очі. Хлопець міркував, чи не сказати, що замовлення їм принесуть, але, спідлоба зиркнувши на Руту, вирішив, що це така собі ідея. Зрештою наважився:

— Пробач за те, що бовкнув у реанімації. Ну, про те, що тобі треба було знайти місце, де…

— Вам нема за що просити вибачення. Я справді вчинила егоїстично.

— Пропоную на ти, — усміхнувся він, і цього разу усмішка здалася щирою. — Я не такий старий.

Рута пожувала губи.

— Мені трохи незручно. Ви все ж таки… — Вона зам’ялася.

— Хто?

— Лікар.

— Так, я лікар. — Тимофій розвів долонями та повторив: — Але я не такий старий.

Дівчина, ледь вигнувши брову, пробурмотала:

— Я бачу.

Офіціантка принесла замовлення, поставила на стіл чайничок із чаєм і чашку лате й пішла. Тимофій нарешті відклав зіжмаканий у кульку чек і поглянув на Руту.

— Гаразд. Я тебе слухаю.

— Ну, — вона поклала долоні на стіл біля чайного блюдця, — після лікарні щось у мені немовби дало збій.

— Конкретніше.

— Я бачу дивні сни. Тобто я їх усе життя бачу. Сни. Ну, дивні.

Рута зморщила носа: не так. Не з цього треба починати.

— Чому ти вважаєш їх дивними?

— Ну, їх є два різновиди. У першому я ніби переживаю епізоди з минулого, а під час другого постійно опиняюся в застарілій і цілковито безлюдній версії реальності. І все довкола мене ніби справжнє — будинки, речі, — тільки дуже старе. І сонця немає. І ще людей теж немає. Тобто не було. До останнього часу.

Дівчина затнулася. Вона говорила плутано й раптом збагнула, що навіть не уявляє, як описати те, що з нею відбувається, сторонній людині. Вона пожалкувала, що не підготувалася, не продумала хід розмови, і через те дратувалася. Усе повинно було бути інакше: це вона мала ставити запитання, а він розповідати, а не навпаки.

— Це лише сон, — зауважив Тимофій. — Мені, наприклад, сняться чорно-білі сни.

Він геть не вкурював, як це важливо. Проте Рута розуміла, що він тут ні до чого. Сама винна. Вона шумно зітхнула:

— Окей, давай усе спочатку. — Помовчала. — Розкажи, як це було.

Тимофій не став уточнювати, що саме розповісти, тільки довго німував перед тим, як серйозним тоном запитати:

— Тобі справді треба це чути?

Рута не мала сумніву.

— Так.

Хлопець усе ще вагався.

— Навіщо? Якщо це пов’язано з тим, що я сказав, коли ти прокинулася, то я вже перепросив.

Дівчина жестом обірвала його.

— Ні. Просто розкажи, як урятував мене. Я хочу знати, як близько я дісталася межі. — Вона прикусила губу. — Я під час цього… ну, в процесі, типу, відходила? — Останнє слово прозвучало водночас і лячно, і якось недоречно, тож Рута мимоволі замотала головою, нібито намагаючись якнайшвидше прогнати його геть.

Русецький ледь ворухнув бровами.

— Насправді я нічого особливого не зробив, — стенув він плечима. — Та вчителька, яка до тебе приходила, це вона тебе знайшла. Тобі пощастило, що вона вчасно витягла тебе з петлі. Я не впевнений, але, гадаю, це сталося десь за дві-три хвилини після того, як ти… ну, повісилася. Не пізніше. Якби пізніше, то… — Він розвів руками, наче промовляючи: сама розумієш. — Вона не розгубилася та вчасно викликала швидку. На Відінській якраз була машина, що поверталася з виклику, і бригада вже за три хвилини була в школі. Тобі також дуже пощастило, що бригада була лікарською, а не фельдшерською, тобто там був лікар, і то хороший лікар. Кирило Катрич. Йому маєш завдячувати навіть більше, ніж мені.

Він замовк. Рута, заохочуючи продовжувати, змахнула у повітрі кистю.

— Далі.

Тимофій із подивом глипнув на неї.

— Ти хочеш…

— Так. Хочу знати подробиці.

— У швидкій тобі вкололи діазепам. Це щоб припинити судоми. Потім усю дорогу до лікарні Катрич роздихував тебе мішком Амбу.

— Це що таке?

— Ручний дихальний апарат. Дихальна маска з мішком, який дає змогу качати повітря. Сама ти вже не дихала, а завдяки цьому протрималася, ну, це підтримувало серцебиття, поки тебе везли. Коли тебе привезли… — він потер лоба, — пульсу майже не було. Тобто він був — апарат потім показав, — але пальцями ні на зап’ясті, ні на шиї я вже його не намацував. Я ввів тобі лікувальний наркоз, під’єднав до АШД, тобто до апарату штучного дихання, після чого зробив усе, щоб максимально сповільнити метаболізм. На той момент я не знав, скільки часу ти не дихала та як довго тривали судоми, і в таких випадках це стандартна процедура, ну, для запобігання набряку мозку. Тебе загорнули у вологе простирадло, поклали лід на судини шиї, на лоб, узагалі всю голову льодом обклали. І це, в принципі, все. Дві доби ти пролежала під наркозом, на третій день я почав тебе виводити, і ти задихала сама. Набряку мозку вдалося уникнути, тому ти, вважай, відбулася переляком.

— Тобто я не помирала? Я правильно тебе зрозуміла, так? Клінічної смерті не було?

— Ні. Якби відбулася зупинка серця, тебе не виписали б за тиждень, повір мені, ти застрягла б у нас надовго.

— Чому?

— Бо все набагато складніше, коли зупиняється кровообіг. Навіть якби я успішно провів серцево-легеневу реанімацію, ти б нізащо не відновилася так швидко. Йдеться про так звану післяреанімаційну хворобу — специфічний патологічний стан, що виникає після клінічної смерті. Він може дати серйозні ускладнення та вимагає комплексної терапії.

— Ясно.

Він відпив кави. Вона сьорбнула чаю. Трохи помовчали.

Згодом Тимофій запитав:

— Ти для цього зі мною зустрілася?

Рута хотіла потягнути час, аби перейти до того, що її справді цікавить, а тому бовкнула перше, що спало на гадку:

— А ти для чого?

Його щоки налилися ледь помітним багрянцем, але голос більше не тремтів.

— Це не відповідь на моє запитання.

— Ні, — потупилася Рута — Я думала ще дещо запитати. Ну, проконсультуватися.

— А… — Тимофієві брови ледь підстрибнули вгору. — Питай.

Рута облизала губи й узялася на ходу вигадувати:

— Коротше, в мене, типу, є одна подруга, не дуже близька, просто хороша знайома, і вона, е, завагітніла.

Обличчя Тимофія підсвітила глумлива усмішка.

— Так, часом таке трапляється, — мовив він.

— Це ти зараз намагаєшся пожартувати?

— Ні, — одразу споважнів хлопець. — Вибач.

— Вона завагітніла і, м-м, має лягати в лікарню. Не через вагітність. Там інші причини.

— Які? — пожвавився він. Хвороби були його коником.

— Ну, не знаю. Здається… здається, запалення легенів. Чи щось таке. Їй ще не поставили діагноз. Але в лікарню кладуть. І вона там здаватиме аналізи… кров… і ще якийсь.

— Так, — кивнув хлопець, заохочуючи продовжувати.

— Коротше, вона дуже боїться, що батьки довідаються про вагітність, і тому питає, чи може лікар за результатами аналізів з’ясувати, що вона вагітна.

— Зараз так говориш, ніби це ти вагітна.

Руті кольнуло під серцем. Кілька секунд дівчина не могла збагнути, що не так, а тоді до неї дійшло: Русецький не знає про її вагітність. Вона аж підвисла — застигла із роззявленим ротом, — але за мить по тому в мозку немовби ввімкнувся аварійний механізм, який в обхід свідомості перебрав на себе контроль над ситуацією. Рута надміру театрально закотила очі й рівним, абсолютно невідповідним її внутрішньому станові голосом відказала:

— Я розповідаю про подругу, ім’я якої тебе не обходить. Просто треба, щоб ти мене зрозумів. Розумієш?

«Господи, Статник, що ти плетеш?» — шугнуло на задвірках свідомості.

Тимофій усміхнувся так, наче почув анекдот на похороні.

— Припустимо, так.

Рута відчувала, що забрехалася, і що найгірше — здогадувалася, що хлопець також це відчуває, проте відступати не було куди. Що втрачати?

— Ну то як? Лікар може дізнатися? — Вона опустила погляд, збовтала ложечкою чай. — Ну ось, наприклад, якби я була вагітна… тобто чисто теоретично… тоді, коли потрапила до тебе в реанімацію, ти б це визначив?

Його обличчям пробіглася ледь уловна тінь.

— Ні.

Рута так переконала себе, що лікарі після стількох аналізів просто не можуть не виявити вагітність, що пропустила заперечну відповідь повз вуха й на автоматі запитала далі:

— І як саме?

— Що як саме? — не второпав хлопець.

Лише побачивши його здивовано вигнуті брови, Рута осягнула зміст почутого: Русецький відповів «ні». Що означає: лікарі не могли встановити, що вона вагітна. Дівчина недовірливо вирячилася.

— Тобто ні? Після стількох аналізів крові та ще… я не знаю, що ви ще там у мене брали, — ти не можеш із певністю сказати, чи була я вагітною, коли мене привезли?

— Якщо йдеться про перші тижні, то ні, ніяк не можу, — заперечно мотнув головою Русецький. — Є такий гормон — хоріонічний гонадотропін людини, скорочено ХГЛ, його виробляє плацента, і його можна виявити в тілі жінки лише під час вагітності. Якщо аналіз на ХГЛ не проводили, будь ти хоч тричі вагітною, ніхто з медперсоналу про це не дізнається. — Він відпив лате, примружився, начебто щось зважуючи, і додав: — Навіть якби ти була вагітною, за той тиждень у тебе стільки всього влили через крапельницю, що ембріон майже напевно загинув би.

Рута нашорошилася.

— Що ти маєш на увазі? — у її голові немовби розкручувався торнадо. — Що в реанімації мені, типу, ненароком зробили аборт?

Тимофій насупився.

— Ти зараз якось дивно сформулювала запитання. Ніби ти реально…

Дівчина, гарячкуючи, натиснула:

— Так чи ні?

— Я не стверджуватиму напевно, ніхто ніколи не проводив таких досліджень, але з великою ймовірністю так: на ранніх термінах це могло б убити ембріон.

Рута відвернула голову й ошелешено втупилась у вікно.

Вони мовчали майже хвилину, аж поки Тимофій не запитав:

— То ти вагітна?

Дівчина поглянула на нього й неуважно всміхнулася:

— Ні. Я абсолютно точно не вагітна.

56

Рута обмірковувала почуте. Отже, хоча б одній із божевільних історій знайшлося просте та правдоподібне пояснення. Майже напевно вона справді була вагітною, але медикаменти, які їй вводили під час перебування під наркозом, убили ембріон. А сон, у якому вона забралася з вечірки… ну, це лише сон. Нічого більше. Як і всі решта.

Що ще? Слід на руці? Рута несамохіть потягнулася рукою до лівого плеча, якийсь час супилась, а потім відновила у пам’яті події четверга, 23 травня. Ніч із середи вона провела на Пагорбі Слави, уранці згадала про екзамен з української та прибігла додому, батько заліпив їй ляпаса, а коли вона впала, намагався ривком поставити її на ноги. Рута водила пальцями під рукавом футболки, пригадуючи, як саме схопив її Григір. Здається, він смикнув якраз за ліве плече, хоча Рута не була цього певна. Менше з тим. Мабуть, батько таки перестарався, занадто стиснув її руку, і синець утворився ще тоді, вранці в четвер, просто вона не зауважила його. Помітила лише після жахіття, в якому за нею гналася вся родина, й нафантазувала, нібито синець проступив на її очах. Так же може бути, хіба ні? Принаймні це точно значно більше схоже на правду.

Залишалися чорні стіни в кімнаті. Але і їх неважко пояснити. Може, після спроби самогубства їй усе-таки не вдалося уникнути пошкодження мозку. Якогось зовсім незначного. Воно не позначилось на когнітивних функціях, але вплинуло на пам’ять. Може, її кімната справді була чорною, просто вона про це забула. Рута пригадувала, як, засинаючи вдома після лікарні, дивилася на шпалери, але мусила визнати, що, повернувшись із реанімації, все ще почувалася доволі причмеленою. Що, як їй приверзлося? Що, як насправді їй наснилося, начебто вона засинає, маючи перед очима неіснуючі шпалери з огидним візерунком?

Дівчина ледь наморщила носа. Над цим останнім ще треба буде попрацювати, придумати щось реалістичніше, але загалом вона розслабилася, з пліч немовби скинули важезний тягар. Спогади про нещодавній сон зблякли й віддалилися, здавалися якимись наївними, несуттєвими, і Рута раптом зрозуміла, що хай там що сталося впродовж минулих тижнів, вона зможе із цим жити, не хапаючись за серце щоразу, коли бачитиме щось, що не узгоджуватиметься з її уявленням про реальність. Вона не збожеволіла, і це найважливіше.

І чорт забирай — вона більше не вагітна!

Дівчина глянула на захололий чай, потім звела голову й усміхнулась Тимофієві. Той відповів їй невпевненою усмішкою.

57

Хвиля іскристого полегшення, що затопила тіло, неначе подіяла на якийсь перемикач, котрий скеровував усю енергію на мозок, ігноруючи потреби решти тіла, й Рута несподівано відчула, що зголодніла. Від учорашнього вечора у неї в роті ще й крихти не було. Вона кинула погляд на Тимофія й випалила:

— Хочу їсти.

— О, то я замовлю, — заметушився хлопець. Крутнувся на місці, пробігся очима по меню над барною стійкою. — Тут є… е… тортики, салати… — Він глянув на дівчину. — Морозиво?

— Ні, я хочу нормально поїсти, — заперечила Рута. — Ти любиш «Мак»?

— Ну, іноді можу «МакФлурі», але не так щоб дуже часто.

«Задрот». Дівчина притулила долоню до губ, злякавшись, що промовила це вголос, а тоді пояснила:

— Я теж люблю «МакФлурі», але зараз хочу нормально пожерти. — Вона глипнула спідлоба. — Може, ти зайнятий, то я тебе не затримуватиму.

Тимофій аж надто поквапливо замотав головою.

— Ні, ні, я сьогодні вільний. Ходімо.

Вони вийшли з кав’ярні. Рута вказала на сріблясту малолітражку з маленькими ромбоподібними фарами.

— Твоя?

Хлопець роззирнувся, наче не зрозумів, про що вона, а згодом таки визнав:

— Ага, моя. Звідки знаєш?

— Бачила, як ти під’їжджав. Залишиш тут?

— Та звісно. Нічого з нею не станеться.

Коли вони проминали машину, Тимофій із підкресленою ніжністю провів долонею по її даху.

— Моя «Пандочка».

Дівчина вигнула брову. Панночка? Баночка? Ванночка?

— Ти сказав: панночка?

— Ні, «Пандочка». — Хлопець знітився й відвів погляд. — Типу, маленька «Панда».

«Ага, набагато краще», — подумала Рута.

— Ти називаєш свою тачку Пандочкою?

Відчувши насмішку, Тимофій набурмосився та промимрив:

— Її так назвали розробники. Модель така — «Фіат Панда».

Далі крокували мовчки. Простували вулицею Словацького до перехрестя з вулицею Петлюри, там завернули ліворуч, дісталися Соборної та, перебравшись на інший бік, попрямували до «Злати Плази».

Було саме над полудень, і в торговому центрі тинялося повно людей. Тимофій і Рута зайшли через центральний вхід і рушили до «Макдональдзу». Коли огинали відділ, у якому продавали аксесуари до мобільних телефонів, праворуч них промайнув якийсь чоловік. Худорлявий, у світлій сорочці, він ішов від сходів, що вели до підземного рівня «Злати Плази». Вони розминулися, Рута вихопила його лише краєм ока, але цього вистачило, щоб усередині неї хтось начебто шкрябнув сірником: у грудях розгорілася дивна й неприємна впевненість, ніби вона знає чоловіка. Десь його бачила? Напевно. Та річ була не в тім. Щось у ньому здавалося Руті кричуще неправильним. Дівчина спохмурніла. З якоїсь причини, яку її мозок зауважив, а свідомість поки що відмовлялася осягати, чоловік неначе випадав із реальності. Він не мав бути там, де перебував, він скидався на схожий за формою, але взятий з іншої картини й тому цілковито недоречний шматок пазла.

До входу в «Макдональдз» залишалося півдесятка кроків. Дівчині кортіло озирнутися, проте якась сила втримувала її голову прямо.

Не повертайся. Не дивись. Покинь усе, як є.

Наступної миті Тимофій, пропускаючи, відчинив перед нею скляні двері.

Вони попрямували до кас, вистояли в черзі й замовили два роли з куркою, картоплю та по колі. Рута змолола все за п’ять хвилин, але не наситилася. Вони знову відстояли в черзі, після чого Тимофій узяв собі полуничний «МакФлурі», а Руті купив звичайне морозиво-ріжок.

Отримавши замовлення, вони вийшли через інші двері на площу Короленка й поволі попрямували назад до Соборної. За їжею майже не розмовляли, і ця мовчазність починала дратувати Руту.

— Можна дещо спитати? — озвалася вона.

— Звісно.

Дівчина кинула скоса погляд на футболку із жовтим покемоном.

— Скільки тобі років?

— Двадцять шість, — відповів хлопець.

Рута навіть не намагалася приховати беззлобну насмішку в голосі:

— Ти здаєшся молодшим.

Він трохи здвигнув плечима.

— Усе так погано?

— Це був комплімент узагалі-то, — наморщила лоба дівчина. — Серйозно: ти що, вундеркінд? Хіба можна стати лікарем у двадцять шість?

— Я тільки восени закінчив інтернатуру.

— І вже рятуєш людей?

Тимофій знову — цього разу трохи нервово — пересмикнув плечима.

— Я три роки цим займався в інтернатурі. Ну, й не завжди рятую — радше роблю все, щоб урятувати, а там уже як Бог дасть. — Він відправив до рота ложку з «МакФлурі» й буденним тоном проказав: — До речі, та жінка, яка лежала на сусідньому ліжку в палаті, — пригадуєш її?

Рута несамохіть напружилася.

— Так.

— Вона померла.

У вухах пролунали її слова…

(пам’ятаєш ту огидну жируху в реанімації?)

…і дівчина закусила губу.

— Пробач.

— Що пробачити? — здивувався Тимофій.

Секунду, вишукуючи саркастичний підтекст, Рута прокручувала в голові запитання, але зрештою вирішила, що його здивування щире.

— Коли ти телефонував… я назвала її огидною жирухою.

Хлопець махнув рукою.

— Ну вона ж не через це померла. Тобто не через те, що ти щось там говорила. І вона точно тебе не чула, тож розслабся. — Він злизав з губи шматок шоколаду. — Їй, до речі, лише двадцять вісім було. На два роки старша за мене.

— Двадцять вісім? — перепитала дівчина.

— Ага.

— Я думала, їй під сорок.

— На вигляд — так, — погодився Тимофій. — Коротун, із яким я розмовляв, коли ти прокинулася, — це її брат, і йому якраз під сорок. А вона сама винна: любила прибухнýти й посмакувати жирним. Напередодні щось святкувала, дуже переїла, у неї зупинився шлунок, потім почалося запалення підшлункової. До лікаря не зверталася, зволікала до останнього — ну бо ж усім відомо, що лікарі тільки й чекають, аби обдерти пацієнтів, і… Коротше, швидка привезла її вже без свідомості.

— Жесть. То вона була приречена?

Запитання Рута промовила неуважно, скосивши очі вбік. На сходах перед головним входом до «Злати Плази» стояв чоловік, той самий, якого вона зачепила поглядом усередині торгового центру. Дівчина мала чудовий зір і могла добре роздивитися, проте мозок неначе замилював його обрис. Рута водночас і дивилася, і не дивилася на нього. Щось усередині відчайдушно опиралося бажанню повернути голову до кінця.

Тимофій відповів:

— Ні. З панкреатитом ми б упоралися. Лікування зайняло б не менш як місяць, і потім їй довелося б до кінця життя дотримуватися суворої дієти, але ми б її витягли. Просто, крім панкреатиту, там був цілий букет інших проблем. У легенях збиралася рідина, а десь за день після того, як ти виписалася, почалась анурія. — Хлопець відправив до рота чергову порцію «МакФлурі», плямкаючи, облизав ложку та продовжив: — Анурія — це цілковите припинення сечовиділення. Ми два дні чекали, сподівалися, що нирки таки дадуть сечу, але зрештою зрозуміли, що вони відмовили. Це її й доконало. Ми потримали бідолаху день на АШД, а тоді від’єднали.

До широкого ґанку «Злати Плази» залишалося кількадесят метрів. Чоловік на сходах розмовляв телефоном. Рута не фокусувалася на ньому, але постійно тримала на периферії зору. Чоловік двічі повертав до неї голову, вона бачила. Зрештою він завершив розмову та став спускатися сходами. Вони прямували тепер просто на нього.

Зауваживши, що Рута мовчить, Тимофій зиркнув на дівчину. Вона забула про ріжок — несла його перед собою, наче факел — і тупилася кудись убік. Морозиво помалу тануло й опливало.

— Вибач, — похнюпився Тимофій. — Я, по ходу, зіпсував тобі апетит. Іноді захоплююсь. І таке вже не вперше, коли я на побаченні… — Хлопець зашарівся. — Тобто у нас, звісно, не побачення, я просто… е…

Рута не зреагувала. Вона чула Тимофія, однак не усвідомлювала жодного слова. Дивний чоловік наближався, і невідь-чому пришвидшувалось її серцебиття.

Вона його знає?

Дівчина нарешті повернула голову й осмислено глянула на чоловіка. Світла сорочка з коротким рукавом, прості джинси, бліде обличчя з легким нальотом щетини та сумними очима. Ось тільки простір довкола обличчя розпливався, ніби Рута намагалася розгледіти його крізь укриту вазеліном лінзу. Ефект був доволі химерний, але здавався знайомим. Вона раптом пригадала, що наприкінці минулого року купила в книгарні «Є» науково-популярну книгу про мозок, у якій містився розділ про формування у свідомості візуальних образів. У розділі йшлося про те, що зображення, яке зоровий нерв зчитує із сітківки ока, насправді вкрай примітивне — двовимірне та розмите, — і лише завдяки «вшитим» у мозок алгоритмам ми бачимо світ тривимірним, розрізняємо обличчя або читаємо дрібний текст. Ці алгоритми не вроджені, вони виникають упродовж перших місяців після народження. Автор, чиє ім’я Рута не пам’ятала, стверджував, що таких алгоритмів загалом достатньо, щоб мозок упізнав будь-що з того, із чим людина стикатиметься впродовж життя, але він також припускав, що в разі потрапляння в поле зору чогось беззаперечно незіставлюваного з попереднім досвідом, якогось немислимого об’єкта, саме існування якого суперечитиме усталеним уявленням про фізичну реальність, мозок цілком може це щось «проігнорувати». Як приклад він наводив індіанців з островів Карибського моря, які під час першої зустрічі з конкістадорами могли «не бачити» іспанські кораблі, що наближалися до берега, бо їхній мозок не знав, що таке вітрила і що зі сходу, з відкритого океану, може приплисти щось аж таке велетенське та химерне. Певна річ, довести цей факт було неможливо, Рута згадала про нього лише тому, що зараз подібне відбувалося з нею — замість голови в чоловіка перед дівчиною була розмита пляма, неначе на відеозаписі, автори якого приховують щось непристойне.

Утім довго так тривати не могло. Чоловік наблизився, обличчя почіткішало, і Рута, впізнавши його, зігнулася, мов підстрелена.

Ріжок із морозивом випав з руки й хляпнувся на бруківку.

— Руто? — Тимофій застиг із роззявленим ротом. — Усе гаразд?

Дівчина не чула його. Їй назустріч, стримано всміхаючись, крокував Яків Чорнай. Їх розділяло двадцять… п’ятнадцять… десять кроків… Секунду, не більше, Рута чіплялася за думку, що це просто особливо гострий напад дежавю або ж вона помилилась, і перед нею хтось дуже схожий на Чорная, однак учитель дивився просто на неї та всміхався. У його очах світилося впізнання. Коли відстань між ними скоротилася до п’яти кроків, усмішка поширшала, і Яків Демидович помахав дівчині рукою:

— Руто, привіт!

Рута, позадкувавши, заверещала. Крик прозвучав так дзвінко та пронизливо, що на площі перед «Златою Плазою», напевно, не залишилося нікого, хто б не повернув до неї голову. Дівчина сама злякалася сили власного голосу та затулила рота долонею, проте не змогла зупинитися і продовжувала вивергати із себе несамовитий вереск, перериваючись тільки, щоб хапнути повітря.

Вона пам’ятала, як його засипали землею.

Яків Демидович збентежено спинився, секунду переминався з ноги на ногу, а потому простягнув обидві руки, щоб чи то обійняти, чи то заспокійливо торкнутися дівчини, одначе Рута рвучко відсахнулася, ніби з його тіла стирчали оголені дроти, а вона боялася, що її вдарить струмом. Дівчина задкувала, аж поки не перечепилась і заточилася. Тимофій метнувся їй на підтримку, встиг схопити за руку, проте не втримав. Рута гепнулася на спину, удар вибив із легень рештки повітря, і дівчина нарешті затихла.

Хлопець, попри те що спочатку йому буквально відібрало мову, швидко опанував себе і, присівши навпочіпки, погладжував Руту по спині. Він хотів щось сказати, однак не знав що, тож просто переводив ошелешений погляд із дівчини на чоловіка й назад.

Довкола них збирався натовп, двоє чи троє підлітків дістали смартфони й, завбачливо тримаючись на віддалі, почали знімати.

Яків Чорнай відступив на крок і дивився на Руту. Його сповнене болю та співчуття обличчя різко контрастувало з обличчями з натовпу, на яких під чимось схожим на стурбованість читалася жадібна цікавість.

— Я її вчитель, — зрештою промовив він.

Рута звелася на лікті та, відпихаючись ногами, спробувала відповзти.

— Ідіть геть, — понуро кинув Тимофій.

— Я не розумію… — промимрив Чорнай.

І недоговорив. Застиг із роззявленим ротом. Рута подумала, що побачить усередині його рота таке саме жахіття із трикутних зубів, як і в істот із її снів, але помилилася. Зуби в Чорная були цілком нормальні. Власне, зовні все мало аж надто нормальний вигляд.

— Що ви не розумієте? — підвищив голос хлопець. — Ви не знаєте, через що вона пройшла?

Яків Демидович поглянув на хлопця так, мовби той його обізвав, але відповів спокійно:

— Звісно, я знаю, через що їй довелося пройти. Я просто не можу зрозуміти… — Вчитель повернув обличчя до дівчини й стурбовано звів брови. — Руто, це ж я. Ти не впізнаєш мене? Ми ж… ми…

Вона впізнала. У цьому, власне, й полягала проблема. Вона, чорт забирай, упізнала його! Дівчина перевела застиглі, мов у трансі, очі на Тимофія та високим із переляку голосом запитала:

— Ти теж його бачиш?

Хлопець нарешті припинив її гладити й спантеличено вирячився, проте озватися не встиг. Об’єкти в полі зору Рути розпливлися, створюючи химерний стробоскопічний ефект, а наступної миті світ стиснувся до вузенького вічка, на периферії якого агресивно замерехтіли сріблясті мушки, і дівчина, побілівши, знепритомніла.

58

Рута опритомніла в салоні реанімобіля. Різко підхопилась, учепилася рукою за край відсунутих дверцят і закрутила головою, не розуміючи, де вона. Відчуття нереальності змив шалений сплеск адреналіну, і її очі перелякано забігали.

Швидка стояла на затиснутій зусібіч будівлями невеликій парковці біля чорного входу до «Злати Плази». На сусідньому з Рутою кріслі сиділа літня медсестра в запраному лікарському халаті синього кольору. За крок від автомобіля про щось неголосно перемовлялися Тимофій і лисуватий лікар, такий високий, що Рута не уявляла, як серце докачує кров до його голови.

Щойно дівчина опритомніла, обоє замовкли й повернули обличчя до неї. Рута щось запитала, але голос ледве цідився з горла, і Тимофій нічого не почув. Нахилившись у салон, він промовив:

— Я зателефонував твоїм батькам, вони вже в Рівному, зараз під’їдуть.

— Звідки ти… — Рута обірвала запитання на півслові. Звісно, він має телефон її матері. Натомість із виразним нотками розчарування запитала: — Навіщо?

Його голова хитнулася з боку в бік.

— Це краще, ніж везти тебе до лікарні. Тиск вирівнявся, і з фізіологічної точки зору з тобою все гаразд. Але там, — він показав рукою собі за спину, в бік площі Короленка перед «Златою Плазою», — сталося щось дуже дивне. Я не все розумію, а тому подумав, що буде краще, якщо передам тебе в руки батькам.

Від його правильності Руту піднуджувало. Хоча важливішим було інше.

— Ти також його бачив? — випалила вона.

Тимофій відвів погляд із таким виразом, ніби йому було боляче дивитися на неї. Рута нарешті помітила манжету для вимірювання тиску на лівій руці, проігнорувавши осудливий погляд літньої лікарки, зірвала її та, насилу стримуючись, аби не перейти на крик, відкарбувала:

— Ти бачив його? Скажи, що мені не примарилося!

Хлопець зиркнув на неї та скривився так, наче до горла підкотив клубок жовчі.

— Чому ти так зреагувала? Ти знаєш того чоловіка?

Рута скрикнула:

— Так!

— Заспокойся, — втрутилася медсестра.

Дівчина відмахнулася:

— А ти? Ти хіба ні?

— Ні.

Рута стулила рота й кілька секунд отетеріло кліпала.

— Це мій учитель із зарубіжної, — прозвучало трохи кепсько, і вона виправилася: — Тобто мій колишній учитель.

— А… — Тимофій кивнув, нібито це щось для нього пояснювало.

Секунд двадцять дівчина дивилася йому в очі, вишукуючи найменші проблиски впізнання чи розуміння, але ні — Русецький не здогадувався, про що йдеться.

— Він помер, — сказала Рута.

Хлопець насупився.

— Що ти маєш на увазі?

— Його вбили понад місяць тому, на початку травня. Про це всюди писали! Невже ти не чув?

У його очах щось промайнуло, погляд, який до цього був сфокусований на Рутиному обличчі, несподівано немовби розмазався. Він не відступив, але вирівняв спину, збільшивши відстань між їхніми головами.

— Не чув.

Рута намагалася приховати роздратування. У вухах наростав тривожний дзенькіт, вона усвідомлювала, що мусить мовчати, проте не могла:

— Його розстріляли на вході до парку Шевченка, біля «Фітнесспорту», в мережі є… — Дівчина затнулася. Її обличчя раптово закрилося — начебто світло згасло.

Тимофій відсахнувся, його очі широко розплющились, і в них проступило щось схоже на переляк. Рута простягнула руку, нібито намагаючись його затримати, проте сказати нічого не встигла. На стоянку в’їхала «мазда» її батька. Автомобіль, вискнувши гальмами, ледь не підпер швидку бампером, але ще до того, як Григір повністю зупинився, пасажирські дверцята розчахнулися, й Аміна вискочила на асфальт.

Підбігши до відчинених дверей реанімобіля, вона схилилася над донькою й захекано заторохтіла:

— Ти як? Що сталося? З тобою все гаразд?

Вона скоса зиркнула на Тимофія — хлопець застиг осторонь, склавши руки на грудях, із розгублено-переляканим виразом на обличчі, ніби щойно дізнався, що Рута заразилася еболою. Аміна нервовим жестом заправила пасма волосся за вуха й легенько труснула доньку за коліно:

— Руто!

— Мам, не кричи. — Дівчина відсмикнула ногу. — Все добре. Я жива.

Аміна важко дихала. До швидкої підійшов Григір. Спершу потиснув руку Тимофієві, а потім зазирнув до салону реанімобіля. Змарніле, невиспане обличчя було таким землистим, наче чоловіка ось-ось ухопить інфаркт.

— Тебе хтось налякав? — зривистим голосом запитала мати.

Рута кинула короткий погляд на Тимофія й похмуро мовила:

— Ні. Я зустріла Чорная.

— Якова Демидовича?

Аміна добре знала вчителя зарубіжної. Знала, що її донька з ним спілкується.

— Так, — кивнула Рута.

Кілька секунд Аміна напружено міркувала, а тоді її лице потемніло.

— Що він тобі заподіяв?

У цей момент усередині Рути щось надірвалось, і рештки її скептицизму випарувалися. Не після сліду на плечі, не тоді, коли, прокинувшись, побачила чорні стіни своєї кімнати, а саме після материного «що він заподіяв?» Рута остаточно збагнула, що її попереднє життя безповоротно зруйновано.

— Нічого, мам, — усміхнулася дівчина, проте посмішка була чорна та гірка. — Він нічого мені не заподіяв. Яків Демидович мертвий.

Аміна спрямувала спантеличений погляд на Тимофія Русецького. Той підібгав губи та ледь помітно стенув плечима.

— Мертвий? — повторила жінка.

— Його застрелили.

— Застрелили? — Аміна припинила дихати. — Коли?

— Я… я не пам’ятаю! На початку травня! — Рута відчувала гримучу суміш паніки та роздратування. — Про це в усіх газетах писали, я ще ходила на похорон, а ти після повернення хотіла зі мною поговорити, але я просто зачинилася в кімнаті!

Мати застигла над нею із роззявленим ротом. Вона намагалася щось видушити із себе, проте не могла. Лише кривилася на кожному вдихові, начебто повітря обпікало її легені. Дівчина розуміла, до чого все йде, та попри це не здавалася. Облапавши кишені джинсів, вона глипнула на Тимофія:

— Де мій телефон?

Хлопець, не наближаючись, простягнув Руті її смартфон і, доклавши зусиль, аби пояснення не прозвучало виправданням, мовив:

— Він випав.

Рута схопила телефон, запустила Google і в пошуковому рядку ввела «Рівне парк убивство». Пробіглась очима по результатах. «Поліція повідомила подробиці вбивства на порозі під’їзду…» Дівчина подивилася на дату. 12 червня 2018-го. Це не те. Наступна стаття: «На Рівненщині співмешканець убив жінку». Не воно. Погляд ковзав далі: «Місця нацистського терору на території Рівненської області»… «У Рівному презентували проект музею у парку Шевченка»… «На Рівненщині “Американець” замовив убивство місцевого…»

Ні, ні та ще раз ні!

Насупившись, Рута спробувала пригадати заголовок хоча б однієї з тих статей, які проглядала, коли вперше почула про загибель учителя. За секунду вона скасувала перший запит і ввела новий: «першокурсник із Рівного розстріляв перехожого». Google видав перелік результатів, дівчина швидко прогорнула їх і не знайшла жодної статті з такою або схожою назвою. Та ще й буквально під кожним посиланням сервер додавав:

Відсутні: першокурсник розстріляв

Рута повторила пошук, увівши в рядок запитів фразу «розстріл чоловіка в Рівному відео». Серед результатів виявилося кілька статей про вбивство бурштинового бізнесмена, датованих липнем 2018-го, але жодної згадки про відеозапис, на якому зафіксовано смерть Якова Чорная.

Його не могли видалити. Запис не міг просто так зникнути!

Рута звела погляд. Тимофій тупився кудись убік. Мати мовчки плакала. Григір зосереджено вивчав напис «AMBULANCE» на відсувних дверцятах реанімобіля.

Насилу ворушачи язиком, дівчина проказала:

— Я хочу додому.

Нутрощі обпалював лютий холод, мовби вона проковтнула брилу льоду.

— Руто… — крізь сльози мовила Аміна.

— Зі мною все гаразд. — Дівчина підвелася. — Поїхали додому. Будь ласка.

59

Повернувшись додому, Рута зачинилась у своїй кімнаті й забилася в найдальший куток. Якийсь час вона лиш отупіло водила довкола себе поглядом, нібито вишукуючи речі, споглядання яких поверне їй відчуття опори під ногами, однак нічого не знаходила й, розуміючи, що таких речей більше немає, поринала в щомить глибший відчай. У її життя неначе впорснули краплину миш’яку — зовні нічого не змінилося, проте дівчина відчувала: тепер усе безнадійно отруєне.

Вона збожеволіла. Шизанулася. Програла боротьбу з тінями у власній голові. Рута думала: це у всіх так? Усі шизофреники усвідомлюють, що в них, ну, шизофренія? Чи це лише в неї якийсь особливий випадок?

І, певна річ, вона боялася. Припинивши крутити головою, Рута обхопила руками коліна й сиділа, не наважуючись поворухнутися. Власне ментальне здоров’я здавалося їй таким крихким та ефемерним, що його міг розвіяти найслабший подув вітру. Ще дужче дівчина боялася того, що чекало попереду. Мучило бажання поговорити, з ким завгодно, ось тільки не про те, що в її голові — із цим, схоже, уже все визначено, — а про те, що буде далі. Чим усе закінчиться? Чи це взагалі лікується? Її запроторять у дурку або лікуватимуть амбулаторно? Колотимуть якісь препарати? І якщо так, то які? Рута потребувала не так підтримки, як кого-небудь, хто пояснив би, до чого їй слід готуватися.

Але хто? Інді не хоче її бачити. Батько здебільшого мовчить і уникає навіть дивитися на неї. Мати…

Напевно, чверть години після повернення Аміна проплакала, зачинившись у ванній. Заспокоївшись, вона прийшла до Рути, міцно обійняла її й узялася переконувати, що дівчині слід звернутися до невролога. Рута кивала, мовчки з усім погоджуючись. Упродовж дня Аміна ще кілька разів заглядала до доньки, але зав’язати змістовну розмову так і не змогла. Дівчина наглухо забарикадувалась і відповідала скупими кивками та помахами голови. Зрештою мати відступилася, залишивши її наодинці із собою та порожнечею.

Того дня Рута зрозуміла, як почувався її батько після загибелі Дем’яна: світ стає маленьким і тісним, коли тобі нема куди податися. Вона також вирішила, що наступного ранку спробує ще раз зателефонувати Тимофієві. Навряд чи він її слухатиме, але спробувати варто: вона має розповісти йому все, нічого не приховуючи, й розпитати, на що їй сподіватися.

Аби відволіктися, дівчина навіть дістала чистий аркуш і почала планувати ймовірну розмову. Вона знала, що в тому разі, коли анестезіолог таки погодиться, часу буде обмаль, і вирішила підготуватися. Спогади були хисткими та плутаними, те, що ще кілька годин тому вона вважала непорушною істиною, раптом поставало наче в тумані, та попри все дівчина не опускала рук — відсіювала все, що, на її думку, здавалося зайвим, і старанно занотовувала, що й за чим промовлятиме.

Рута виявилася такою розбурханою та наелектризованою, що навіть після того, як відклала ручку, аж до ранку й на мить не склепила очей. Просто лежала й нерухомим поглядом тупилася в стелю, на якій повільно блякли відблиски вуличних ліхтарів.

60

Невдовзі по дев’ятій ранку Рута надіслала Русецькому текстове повідомлення:

09:18

Привіт. Це Рута Статник. Припускаю, ти не хочеш мене бачити, але я мушу з кимось поговорити.

Вона не встигла відвести палець від екрана, як телефон ожив. Рута впізнала номер — телефонував Русецький — і, підібравшись, натиснула «Відповісти».

— Алло.

— Привіт, — мовила дівчина.

Кілька секунд хлопець не розтуляв рота, потім усе ж запитав:

— Що знову?

Прозвучало не дуже, але, блін, на що вона сподівалася? Після такого шоу перед «Златою Плазою» добре вже, що просто відповів. Рута, повільно видихнувши, притлумила бажання бовкнути щось уїдливе.

— Окей, — протягнула вона. — Для початку — я не божевільна.

— Я не кажу, що ти божевільна.

— А я кажу, що зі мною відбуваються певні речі, в які мені дуже важко повірити, і я навіть не уявляю, як мені про них розповісти, щоб ти у них повірив, проте я не божевільна, бо усвідомлюю, що так не повинно бути, що ці речі випадають із… із… — Слова вичерпалися, раптово розлетілися в різні боки, наче зграя наляканих пострілом птахів.

Тимофій німував секунд п’ять, а потім уточнив:

— Що за речі?

Усвідомлюючи абсолютну неможливість втиснути відповідь в одне речення, дівчина збентежено замовкла.

— Я ж не ідіот, — сповненим ледь помітного докору голосом заговорив хлопець, — я чув твої слова. Ти вважала, що той чоловік, твій учитель, має бути мертвим. Типу, його вбили чи щось таке. Та це не так. Ти ж сама розумієш це.

— Це складно пояснити, — Рута взялася розпачливо терти шрам над бровою, — надто довго.

— Руто, — він гмикнув, радше стомлено, ніж презирливо, — я вже це чув.

— Знаю. Знаю! Але я не в усьому зізналася минулого разу. Не наважилася. Повір: це справді надзвичайно складно, — голос бринів напруженням, слова аж порипували. — Мені треба з кимось поговорити, інакше я… я не знаю. Мені дуже страшно. Я просто не знаю, на що очікувати.

— Тобі треба до фахівця, але… — Тимофій зітхнув, Рута затамувала подих, — гаразд, я готовий тебе вислухати. Готовий іще раз зустрітися. Тільки мусиш пообіцяти: ти викладеш усе, як є, і якщо, вислухавши, я скажу, що тобі конче треба до невролога чи психіатра, ти обов’язково до них звернешся.

— Так. Добре. Я згодна.

— За годину? — запропонував він. — Де тобі зручніше?

Пропозиція заскочила її зненацька, Рута не надіялася, що він погодиться, тим паче так швидко, і, розгубившись, бовкнула перше, що спало на думку:

— «Броварня на Грушевського». Знаєш, де це?

— Звісно, — відповів Тимофій. — За годину чекатиму на тебе на літньому майданчику.

61

Важке чорне хмаровиння посувом наближалося з півночі, проте Рута на небо не дивилася. Впершись поглядом собі під ноги, вийшла з двору багатоповерхівки та попрямувала до пішохідного переходу через Грушевського. У животі, неначе перед екзаменом, розросталося неприємне порожнисте відчуття. Цього разу вона готувалася, ретельно продумувала, із чого почне та як вестиме розмову, однак упевненості це не додало. Вона сама не до кінця розуміла, що з нею, тож небезпідставно сумнівалася у своїй здатності що-небудь пояснити Тимофію Русецькому.

За кілька кроків до пішохідного переходу Рута підняла голову, зиркнула через дорогу на «Броварню» й одразу побачила хлопця. Тимофій сидів біля відчиненого вікна на другому поверсі літньої тераси. Сидів спиною до неї, проте Рута впізнала кістляві плечі та волосся, що розкошланою русявою хвилею спадало на лоба. Дівчина провела поглядом убік і на стоянці навпроти бізнес-центру «Грушевський» розрізнила його авто. Тимофієва «Панда» втиснулася поміж двох «дутих» позашляховиків, на тлі яких була геть крихітною, і чимось нагадувала Руті набурмосеного бедрика.

Перед зеброю дівчина зупинилася. Краєм ока помітила, що зліва наближається легковий автомобіль. Голови не повертала — продовжувала спостерігати за Тимофієм, який, згорбившись, вивчав меню, — і вичікувала, доки машина промине пішохідний перехід. Втім автомобіль сповільнився та зупинився просто навпроти Рути, перегородивши шлях. Дівчина спересердя прицмокнула: вона не так щоб дуже добре знала правила дорожнього руху, але чомусь не сумнівалася, що зупинятися на зебрі заборонено. Подумки пирхнувши, Рута вже рушила в обхід, коли передні дверцята відчинилися та зсередини авто долинув цілковито позбавлений емоцій голос:

— Руто, привіт.

Попри задуху дівчині морозом продерло поза спиною. Вона впізнала голос ще до того, як нахилилася, щоб глянути глибше в салон. З водійського сидіння, ледь подавшись уперед і спираючись правою рукою на важіль автоматичної коробки передач, на неї дивилась Анна Чорнай.

— Доброго дня, — відчуваючи, як обличчя німіє від страху, привіталася дівчина.

— Сідай, — не змінюючи тональності, наказала Анна.

Рута кинула сумнівний погляд на порожнє пасажирське сидіння, заперечно мотнула головою та ступила півкроку назад.

— Ні, — рубонула вона, потім зміркувала, що це, напевно, прозвучало надто грубо, й трохи м’якше додала: — У мене зустріч. На мене чекають, — випростала руку й показала на вікно, за яким Русецький про щось перемовлявся з офіціанткою.

Анна спрямувала погляд туди, куди вказувала Рута, повернула обличчя назад і вп’ялась очима в дівчину. Споглядала її так, немовби намагалася загіпнотизувати.

— Сідай. До. Машини.

Рута ковтнула слину. Вона зауважила моторошно темні кола під очима вчительки, ніздрями вловила неприємний кислуватий запах, що стояв у салоні. Анна Чорнай скидалася на алкоголічку на початку чергового запою, ось тільки… Очі. Застиглий, сповнений переляку погляд був до болю знайомий. У пам’яті зринули слова, які Анна проказала їй, коли провідувала в лікарні.

(якщо раптом щось видасться неприйнятним, можеш прийти до мене, і ми все обговоримо)

Понад дахом автомобіля Рута потягнулась поглядом до вікна на другому поверсі літньої тераси, відшукала очима Тимофія. Попри все, він прийшов. Він готовий її вислухати. Він…

— Він почекає, — продовжуючи свердлувати очима струнку постать біля пасажирських дверцят, мовила Анна. — А навіть якщо не почекає — начхати. Сідай. — Жінка торкнулася схудлою долонею сидіння праворуч себе. — Нам є про що поговорити.

Рута відвела погляд від тераси. Спробувала заспокоїтися. Зрештою, чого вона боїться? Вона може розвернутися, обійти машину та спокійнісінько попрямувати до ресторану. Ніхто її не спинить. Ніхто їй нічого не заподіє. Це ж просто вчителька біології. Дівчина чудово це розуміла, проте…

Очі.

Вона вже бачила такі очі.

Коли дивилася на власне відображення у дзеркалі після двох безсонних ночей.

(можеш прийти, і ми все обговоримо)

(іноді треба висловити думки вголос…)

(…щоб вони прояснилися)

Рута кинула останній погляд на Тимофія, болісно скривилася, а тоді, пригнувшись, ковзнула на пасажирське сидіння. Вона безвольно звісила руки поміж колін, тож Анні довелося, перехилившись через неї, захряснути дверцята.

— Пристебнися, — звеліла Чорнай.

Рута послухалася, після чого жінка натиснула на педаль газу, і машина рушила.

Вони не встигли доїхати до перехрестя з Київською, як небо розверзлося, вихлюпуючи на землю тонни води.

A tortured mind is a safe place to goBut the truth lurks

down in the dark below.Step inside my inquisitive mind,

Are you scared at what you just might find?

Iron Maiden, «The Red And The Black», 2015 [17]

62

Злива несамовито періщила по асфальті. Обабіч дороги набирали сили клекотливі потічки. Рута спрямувала погляд перед себе й несамохіть напружувала м’язи живота щоразу, коли двірники, ковзаючи по лобовому склі, огидно порипували. Вона не дивилася на колишню вчительку й тим паче не наважувалася спитати, куди вони прямують. Однак їхати довелося недовго. На перехресті Анна рушила прямо, проминула один квартал Відінською, на перетині з вулицею Степана Бандери звернула праворуч, після чого вирулила на імпровізовану стоянку перед кав’ярнею «Кавові мешти».

— Ходімо, — сказала вона.

Жінка та дівчина водночас випурхнули з авто і, перестрибуючи через калюжі, забігли до кав’ярні. Усередині було затишно й порожньо, якщо не зважати на кістлявого баристу в чорній футболці та з татуюваннями, що вкривали обидві руки від зап’ястків до пліч. Хлопець привітався й запитав, що їм приготувати. Анна Ігорівна роззирнулася, кінчиками пальців торкнулася Рутиного попереку та кивнула, спроваджуючи дівчину до столика в найдальшому куті, а сама наблизилася до стійки й, нахилившись, заговорила до баристи.

Рута вибрала столик і сіла спиною до стіни — так, аби бачити всю залу та вікна кав’ярні. Її пишне волосся від вологи набирало об’єму й ледь кучерявилося.

За хвилину Анна підійшла, поставила на вільний стілець сумку та зайняла стілець навпроти. Чверть хвилини обоє з понурим зацікавленням вивчали інтер’єр кав’ярні, після чого жінка дістала із сумки яскраво-жовтий записник «Moleskine», поклала його на стіл перед собою та проказала:

— Я замовила тобі «Наполеон» і капучино. Ти ж п’єш капучино?

Рута сконфужено кліпнула. Після всього, що сталося за попередні два дні, Аннині слова звучали заледве не по-блюзнірському. Дівчина почувалася так, ніби вони вибралися з-під завалів ущент розбомбленого міста, а вчителька зморозила щось на кшталт: «Ти тільки поглянь, який дивовижний ранок!»

— Я щойно з дому. Не голодна.

Анна Ігорівна прикрилася похмурою усмішкою.

— Нічого. Ще зголоднієш. Боюся, ми тут надовго.

Рута не відповіла. Жінка опустила погляд і поводила пальцем по жовтій гумці на своєму «Молескіні». Дівчина тим часом розглядала її. Спершу затримала погляд на руках — кінчики пальців із пожовтілими та скусаними нігтями дрібно тремтіли, — тоді перевела його на обличчя. Відтоді як вони бачилися востаннє, Анна дуже схудла, шкіра під підборіддям була в’ялою та обвисала, наче на жінку діяла більша, ніж земна, сила тяжіння. Сухі, як у рептилії, очі нагадували помережані червоним кульки з жовтого скла та неспокійно металися у такт із посмикуванням пальців. Проораний складками лоб блищав від жиру, а на кінчику та крилах носа просвічувала сітка із синіх і червоних капілярів.

Анна перехилила крихітну кавову чашку й одним махом влила в себе весь її вміст. Скривилася, нібито бариста додав у каву порцію горілки, а тоді, спрямувавши погляд кудись повз Руту, зронила:

— Не знаю, з чого почати.

Рута спробувала ковтнути, проте горло пересохло так, що їй це не вдалося.

— Ваш чоловік живий?

— Так.

Дівчина відчула щось на кшталт легкого удару струмом.

— Я божеволію?

— Ні.

— Тоді поясніть… — Вона затнулася.

На Анниному обличчі зблиснула нервова посмішка. На якусь мить Руті здалося, що вчителька ось-ось увімкне задню, встане й піде геть, натомість Анна схилила голову набік, потерла кінчиками пальців очі та з несподіваною злістю кинула:

— Тобі обов’язково полірувати реальність наукою? Тобі недостатньо просто повірити в те, що ти бачиш? У те, що відчуваєш?

Дівчина відсахнулася, неначе отримала від неї ляпаса.

— Я, блін, не знаю, що відчуваю! — Дзвінкі слова більярдними кулями розлетілися порожньою залою. — Я була на похороні вашого чоловіка, а через місяць виявила, що він спокійнісінько розгулює «Златою Плазою», і всі довкола переконують мене, що так і повинно бути! До чого тут наука?! Поясніть мені, що відбувається!

Аннині очі більше не бігали, натомість уп’ялися в Рутине обличчя.

— Тихше. Не кричи. Я… — Вона нервово почухала потилицю й озирнулася до барної стійки. Бариста старанно вдавав, ніби його анітрохи не стосується розмова за дальнім столиком. — Можна, будь ласка, ще кави?

Хлопець кивнув і розвернувся до широченної кавової машини з купою сріблястих ручок і патрубків.

— Не кричи, — нахилившись до дівчини, повторила жінка. — Я все поясню.

А тоді затихла і якийсь час безгучно ворушила губами.

За чверть хвилини Рута нетерпляче озвалася:

— Я тут, і я вас слухаю.

Анна глипнула на неї з дивним безсиллям у погляді та проказала:

— Все складно.

— Авжеж складно, — дівчина пустила очі під лоба.

— Не злись. Тобто я все розумію, ти маєш підстави злитися. — Анна на кілька секунд заплющила очі, а тоді, випроставшись, заговорила натренованим учительським голосом: — Ну гаразд. Перше. Реальність — це дещо значно більше за те, що ми бачимо чи сприймаємо за допомогою органів чуття. Друге. Людський мозок — значно складніший орган, аніж нам здається. І третє — це, мабуть, прозвучить банально — я не вчителька біології. Тобто, — вона зам’ялася, — не зовсім учителька.

Останнє прозвучало немовби репліка з дешевої космоопери, і Рута скептично вигнула брову.

— А хто тоді?

Цього разу голос дівчини видався Анні дуже вже глузливим, і вона вишкірилася, задерши верхню губу. Втім уже за мить погамувала себе, прибравши чи не байдужого вигляду.

— Історія дуже давня й заплутана, — мовила вона, — і я не уявляю, за яку нитку смикнути першою. Тому ти мусиш вислухати мене, не перебиваючи. Набратися терпіння й повірити, що врешті-решт я все поясню й ти отримаєш відповіді на всі запитання. Ну, майже на всі.

«Навряд чи», — подумала Рута, проте кивнула.

До них підійшов бариста та розставив на столику їхні замовлення. Жінка дочекалася, поки хлопець відійде — достатньо далеко, щоб їй не доводилося стишувати голос, — і почала:

— Насправді за освітою я медик. Навчалася на медичному факультеті № 1 у НМУ[18], три роки проходила інтернатуру за спеціальністю «Загальна хірургія» на базі однієї з міських лікарень Києва, потім іще рік за спеціальністю «Нейрохірургія». Дві тисячі дев’ятого вступила до ординатури Інституту нейрохірургії імені Ромоданова. Ординатура — це як аспірантура, лише у медиків. Тобто я займалася більше наукою. — Рута мугикнула, і Анна продовжила: — Мій керівник, професор Назаренко, досліджував страх. Не лише він, звісно, то був великий міжнародний проект, у якому брали участь Німеччина, Швеція та Італія. До нашого Інституту постійно приїжджали інтерни та професура із цих країн. На той момент, коли я долучилася до групи, німці вже локалізували нейронний ланцюг з негативним зворотним зв’язком, відповідальний за контроль страху в людини. — Помітивши, як щось начебто обсипалося в Рутиному погляді, жінка пояснила: — Нейронний ланцюг з негативним зворотним зв’язком — це коли нейрон-збудник активує гальмівний нейрон, який гасить збудження нейрона, що його активував.

— Стоп. — Дівчина мотнула головою. Якась абракадабра. Вона взагалі не була певна, що останні слова прозвучали українською. — Я вас не розумію.

Анна посмикала пальцями мочку вуха.

— Ну дивись. У мозку є чимало нейронних ланцюгів, які відповідають за різноманітні емоції чи реакції. Окремі з них після початкового подразнення здатні підтримувати самі себе у збудженому стані. Нейрон А активує нейрон Б, який знову активує нейрон А. Це нейронний ланцюг із позитивним зворотним зв’язком. У ланцюгах із негативним зворотним зв’язком усе навпаки: нейрон А активує нейрон Б, який гальмує нейрон А. — Вона хильнула кави. — Ну, уяви, ніби тебе щось несподівано злякало. Наприклад, схожий на постріл гучний звук. Яка твоя реакція? Ти сіпнешся, різко повернешся до джерела звуку, в тебе спітніють долоні та пришвидшиться серцебиття. Але коли, роззирнувшись, ти не побачиш нічого загрозливого, емоційне збудження швидко вляжеться. Це означає, що всередині твоєї голови є нейронний ланцюг, який за відсутності явної зовнішньої загрози відразу нівелює страх. Якби його не було, один раз злякавшись, ти б довго не могла заспокоїтись. — Жінка зробила ще ковток. — Уявляєш, як це? Хтось поруч гучно чхнув, а ти після того весь день ходиш на ватяних ногах, із тремтячими руками, із серцем, що вискакує з грудей, і тиском під двісті.

Рута кивнула, але якось невпевнено. Анна Чорнай правила далі:

— А уяви — такі люди існують. Люди з порушеннями в роботі нейронних ланцюгів, які в нормі забезпечують відчуття безпеки та благополуччя, або з неробочими нейронними ланцюгами, які гасять відчуття страху, постійно страждають через нічим не спровоковані тривогу та неврози. Ось цим ми й займалися. Колеги з Німеччини з’ясували розташування нейронного ланцюга з негативним зворотним зв’язком, який долає страх, а ми вже далі думали, на що ще він реагує та що з ним можна зробити. — Вона допила другу чашку кави. — Яка кінцева мета? Розроблення препаратів для боротьби із посттравматичними стресовими розладами, набутим страхом і всяким таким. Цей ланцюг, до речі, виявився в смугастому тілі, і я на прикладі щурів вивчала, з якими нейромедіаторами зв’язуються його синап…

«Воу, воу», — підняла Рута долоню.

— Смугасте тіло?

Анна зміряла її чи то роздратованим, чи то стомленим поглядом і промовила:

— Так, смугасте тіло.

— Я розумію, що ви не про зебр говорите, але… — Дівчина розвела руками.

Жінка потерла пальцями скроні.

— Я не тупа, — з образою в голосі проказала Рута, — та це трохи занадто.

— Я знаю, що ти не тупа, — відповіла Анна. — Проте це якраз те, про що я згадувала на початку: я мушу від чогось відштовхнутися й саме тому попросила не перебивати мене.

— Але ж я не… — Дівчина набурмосилася. — Добре, не буду.

Дощ не вщухав. Анна, повернувши голову до вікна, прислухалася до того, як ошалілі краплі люто шмагають шибки, а тоді пояснила:

— Смугасте тіло — це частина мозку, схована глибоко під корою, що є важливим компонентом так званої системи винагород. Ти повинна була чути про неї, ця система відповідає за бажання, потяг і забезпечує позитивне підкріплення в разі ухвалення тих чи тих рішень. Але йдеться про інше. Дві тисячі десятого до Інституту приїхав професор Ернст Райнер, голова Департаменту клінічної нейрофізіології з Медичного центру при Геттінгенському університеті. Серйозний такий дядько. Читав нам лекції про функціональну нейрохірургію та методику хірургічного лікування ДЦП. Наприкінці курсу професор провів тестування. Нас, аспірантів, попередили, що за результатами тесту Ернст Райнер може запропонувати комусь із нас річне стажування в себе в Геттінгені, тож я старанно готувалася. Як виявилося, даремно, бо той тест був збіса дивним: він лише побічно стосувався засвоєного матеріалу та значно більше скидався на примітивний тест на визначення типу особистості. На останньому занятті Ернст Райнер роздав нам результати. Професор не лише поставив оцінку, а й написав кожному розлогу психологічну характеристику, як я зрозуміла, на основі пройденого тесту. І там був повний жах. Пізніше, вже в Німеччині, я довідалася, що Райнер навмисно понаписував увесь той бруд, аби якнайдошкульніше нас уразити, тоді ж я нічого цього не знала й почувалася так, наче мені на голову вилили відро з помиями. Там усе було неправильно. Він стверджував, нібито мені притаманна цілковита відсутність емпатії, нездатність зосереджуватися на вирішенні завдань упродовж тривалого часу, схильність переоцінювати своє значення в колективі й… — Жінка, скорчивши гримасу, закусила зубами кінчик язика; їй навіть зараз було неприємно згадувати прочитане. — Словом, там багато різного було. Ввечері після отримання результатів я ніяк не могла заснути, півночі прокручувала ті запитання в голові, вишукувала підводні камені, гадала, чому він виснував таке про мене й що потрібно було відповісти, щоби справити на нього краще враження. Я страшенно перенервувалася та засмутилася. А наступного ранку професор Райнер підійшов до мене й повідомив, що запрошує мене до себе в Геттінгенський університет і буде радий бачити своєю аспіранткою.

Молочна піна в Рутиному капучино повільно осідала, проте дівчина не зважала.

— Восени я поїхала до Геттінгена, — розповідала далі Анна. — Спершу думала, що Ернст Райнер, попри результати того ідіотського тесту, обрав мене через професійні якості. Насправді я була не дуже сумлінною аспіранткою, але тішила себе думкою, начебто професор розгледів у мені щось таке, чого не розгледіли інші й чого ніколи не помічав мій український керівник. І до певної міри я мала слушність. Райнер працював не лише над препаратами для боротьби зі стресом, а й… — Жінка знову замовкла та беззвучно поворушила губами, ніби промовляла закляття. — Назвемо це так, над іншими проектами. У нього було два десятки асистентів і аспірантів, більшість яких, як і я, тривалий час не розуміли, що вони роблять у Геттінгені. — Вона раптом напружилася (дівчина помітила, як набубнявіли жили на шиї) та хрипко додала: — Райнер перший сказав мені, що я особлива.

Анна опустила погляд і втупилась у порожню чашку. Кілька секунд дивилася на неї з таким виразом, мовби не розуміла, куди поділася кава, а тоді зиркнула через плече на барну стійку.

— Ще кави? — зреагував на її рух бариста.

— Так.

— Це вже третя, — не знати чому вголос відзначила Рута.

Анна повернула голову так різко, наче хотіла поглядом розітнути дівчину навпіл, хоч її очі залишалися сумними. Якийсь час жінка вагалася, сумніваючись, чи не уточнити, що насправді восьма, але зрештою зчепила долоні в замок, аби приховати тремтіння пальців, і продовжила, нібито нічого не сталося:

— Мені його слова не сподобалися. Я вирішила, що професор так залицяється, і це здалося мені огидним, бо він був старшим за мене років на двадцять і я на той момент уже два роки зустрічалася з Яковом. Однак я помилилася. Усвідомила ж, що все набагато химерніше, коли якогось дня Ернст Райнер прийшов до мого кабінету, сів навпроти й узявся розпитувати про сни. Що я бачу в снах? Як часто? Чи частота появи снів корелює з моїм емоційним станом? Я, звісно, здивувалася.

Рута пригадала, як схожі запитання Анна Ігорівна ставила їй у школі, й ледь чутно процідила:

— Як і я… — не усвідомлюючи, що промовила це вголос.

— Так, припускаю, ти так само. Тож я трохи здивувалась, але не насторожилася. Ну, подумаєш, цікавиться моїми снами. Я не розгледіла в тому сенсу й відповідала нейтрально. Аж поки професор не заговорив про власні сни. Він розповів, що зазвичай не бачить сновидінь, що сни приходять лише після стресів і бувають двох різновидів: розмиті та переважно неусвідомлені, під час яких він переглядає події з минулого, і напрочуд реалістичні, в яких він потрапляє до дивного світу, де час зупинився, де нічого не працює та немає людей. Я слухала мовчки, доки він не згадав про особливість оцих других снів: відсутність сонця. Після чого нарешті розтулила рота та попросила його замовкнути.

Не треба було бути телепатом, щоб зрозуміти, як Анні було приємно спостерігати за тим, що в дівчини від почутого видовжується обличчя.

До цього моменту Руті вдавалося зберігати під час розмови певне емоційне відчуження. Звісно, вона хвилювалася, проте вільно перебивала Анну, могла незграбно віджартуватися, маскуючи сум’яття, або взагалі вдати, ніби її не обходить те, що відбувається. Тепер же стіна із заперечень, за якою вона ховалася, розсипалася. Дівчина всотувала Аннині слова, наче вони були не набором звуків, а чимось критично необхідним для підтримання її життєдіяльності. Як повітря, наприклад.

— Я запитала, звідки йому відомо про це. — Жінка свердлувала дівчину пронизливим поглядом. — Запитала, як він може знати, що й коли мені сниться. На це професор Райнер сказав мені, що я навіть не уявляю, яка особлива.

— Чим особлива? — випалила Рута.

Бариста безшумно наблизився і, ледь уклонившись, поставив перед Анною каву. Жінка подякувала йому кивком, але чашку відсунула. На її місце перед собою поклала жовтий «Молескін».

— Ти ж пам’ятаєш, із чого складається головний мозок людини?

На Рутиному лобі проступили зморшки.

— Ну, там, здається, є мозочок, ще кора… е-е… смугасте тіло.

— Я не про будову, а про клітини мозку. Байдуже, — махнула рукою жінка. — У мозку людини понад вісімдесят мільярдів нейронів і ще приблизно стільки ж не нейрональних клітин. Це переважно гліальні клітини, які живлять нейрони, утворюють оболонку довкола нервових волокон і… Коротше, нам вони зараз не потрібні. Йдеться лише про нейрони.

Анна зняла гумку, розгорнула блокнот і, перевернувши, легенько підштовхнула його до Рути.

— Мозок новонародженої дитини майже нічим не відрізняється від мозку дорослого: більшість нейронів на момент народження вже сформувалася. Важлива відмінність полягає в тому, що у немовляти нейрони не мають або майже не мають зв’язків між собою. — Вона тицьнула пальцем у «Молескін».

Рута опустила голову й, ковзнувши поглядом по звідкілясь вирізаному та приклеєному до блокнотного аркуша чорно-білому зображенню, відзначила, що Анна таки готувалася до зустрічі.

— Ось нейрони в мозку відразу після народження, — Анна постукала нігтем по першому зображенню зліва. — Бачиш?

Рута зосереджено кліпнула.

— Так.

— Крихітні відростки довкола клітин — це дендрити, ними нейрони сполучаються між собою. Відразу після народження у мозку дитини починається масове розростання цих дендритів. Щохвилини утворюється понад два десятки мільйонів нових зв’язків. Упродовж перших півтора року після народження кожен нейрон вибудовує п’ятнадцять тисяч зв’язків із сусідніми клітинами. І це багато. — Жінка повела пальцем убік, зупинившись на крайньому правому зображенні. — Дивися сюди: такий вигляд має нейронна мережа в мозку немовляти, якому виповнився рік і три місяці. Ці структурні зміни формують мозок, оптимізований для якнайрізноманітніших занять. Штука в тому, що не всі ці зв’язки нам потрібні. — Анна помовчала й виправилася: — Не так. — Вона виставила перед собою вказівний палець, не даючи дівчині себе перервати. — Не всі ці зв’язки знадобляться в конкретному фізичному середовищі, у якому перебувають наші тіла. Тому після спалаху перевиробництва наступає період відсікання, коли зайві зв’язки між нейронами руйнуються з неймовірною швидкістю. На пікові цього процесу сто тисяч зв’язків утрачаються щосекунди. — Анна сховала палець, глянула на Руту. — Якщо в тебе це викликає подив, усе нормально: це справді дивно. Йдеться про питання, на яке шукало відповідь не одне покоління нейрохірургів і нейрофізіологів: навіщо природі вкладати стільки зусиль у будівництво містків між нейронами лише задля того, щоби потім руйнувати їх із запаморочливою швидкістю?

Порив вітру хльоснув по фасаду кав’ярні, струсонувши вхідні двері. Анна Ігорівна, здригнувшись, повернула голову й на кілька секунд затримала погляд на вікні. Дощ лив як із відра. За його сірою запоною майже не було видно дороги, а залишене неподалік входу авто перетворилося на розмиту пляму, тільки трохи темнішу за дощове тло.

Скориставшись тим, що жінка відвернулася, Рута потягнулася очима до розгорнутого «Молескіну». Біля малюнка з нейронами йшли якісь записи, і попри те, що Анна Чорнай частково затуляла їх долонею, дівчина роздивилася декілька виведених акуратним округлим почерком дат. Щоденник? Рута подалася вперед, намагаючись прочитати що-небудь, але не встигла. Анна повернула голову, штрикнула її похмурим поглядом і, згорнувши записник, із дещо надмірною поквапливістю заговорила:

— Професор Райнер вважав, що перевиробництво та подальше вибракування зв’язків між нейронами — це хитромудра стратегія формування мозку відповідно до навколишнього середовища. Масивне нарощування зв’язків означає, що мозок створюється для будь-якої потенційно можливої схеми активації. Тобто мозок немовляти є максимально універсальним, і лише згодом, завдяки пережитому досвіду, стає спеціалізованим під конкретний світ.

— Я не встигаю за вами, — поскаржилася Рута.

Анна відпила кави, нервово потерла пальцями лоб і терпляче пояснила:

— Новонароджені малюки безпорадні, вони навіть не бачать добре, однак їхній мозок, взаємодіючи зі світом, поступово навчається інтерпретувати сигнали, які надходять зоровими нервами, і будувати у свідомості картинку реального світу. Це означає, що зв’язки у нейронних ланцюгах, які забезпечують розпізнавання візуальних образів, міцнішають, а все, що решта, не використовується та зникає. Так само з рухами. Немовля навчається спершу повзати, потім ходити, тож у мозку посилюються нейронні ланцюжки, пов’язані з пересуванням і орієнтацією в полі земного тяжіння. Рухові нейрони дитини, яка з’явиться на світ у космосі, відразу почнуть адаптовуватися до умов невагомості. У такий спосіб наш мозок налаштовується на отримання досвіду з конкретного середовища та втрачає можливість обробляти ті види досвіду, з якими не стикається, бо незадіяні дендрити з часом відмирають. — Жінка ледь примружила очі. — Це аналогічно до людських стосунків: ти не реагуєш на мій дзвінок, то і я тобі більше не телефонуватиму. Так зрозуміліше?

— Ага, так краще, — відказала дівчина.

— Тобі цікаво, чому так? Я не знаю. Я запитувала про це професора. Про те, чому природа отак перестраховується? І він також не дав однозначної відповіді. Він думав, що ця властивість, цей якомога ширший «чистий аркуш» слугує найкращим рішенням для всіх потенційних непередбачуваних середовищ, у яких може опинитися людське немовля, хоч і не уявляв, як ця особливість виникла під час еволюції.

Анна відсьорбнула кави й на мить затримала руку в повітрі, спостерігаючи за тим, як тремтить філіжанка. Потім поставила чашку на блюдце та сховала долоні під стіл.

— Тепер до основного, — голос неначе загуснув. — Усі інші проекти, зокрема й пошук препаратів для боротьби з неврозами, виявилися прикриттям. Справою всього свого життя професор Райнер вважав дослідження генетичних мутацій, через які процес відсікання непотрібних зв’язків у мозку немовляти не відбувається. Тобто існують люди, у яких неактивні дендрити з певних причин не зникають після початкового спалаху перевиробництва. Ці люди особливі, хоча більшість із них навіть не підозрює, що з ними щось не так. Вони живуть звичайним життям: народжуються, навчаються, розвивають навички, потрібні, щоб стати успішними, і не здогадуються про трильйони пасивних зв’язків, що пронизують їхні мізки. — Анна опустила голову й тихо мовила: — Професор Райнер сам був таким. Як і я. Як і всі його аспіранти. — Вона звела погляд на Руту. — Припускаю, ти вже здогадуєшся, до чого я хилю: ти також особлива. У твоїй голові нейронних зв’язків приблизно на шістдесят відсотків більше за будь-кого в цьому місті, — жінка повагалася, — за винятком, звісно, мене.

У свідомості Рути крутилася щонайменше сотня різних запитань, одначе першим із того рою вихопилося, напевно, найнедоречніше:

— Звідки ви знаєте про мене?

Анна відхилилася на спинку, не відриваючись, дивилася на дівчину та мовчала. Рута, навпаки, мовчати не могла. Її голова була наче вулкан перед виверженням. Вона згадала сон, після якого стіни її кімнати стали чорними, за ним у пам’яті спливла вечірка в сьомому гуртожитку НУВГП — та, з якої вона пішла, — і дівчина, ковтаючи склади, пробелькотала:

— Як ця мутація, ця… ну… властивість мозку позначається на снах? — потім чомусь вирішила, що це неважливо: — Чому ці зв’язки не руйнуються? — і майже відразу по тому з язика злетіло ще одне запитання: — І що це дає?

— Не все водночас, — виставила перед собою руку жінка. — Чому дендрити не гинуть? Чіткої відповіді ми не отримали, хоча дещо професорові все ж вдалося з’ясувати. Існує ген, що відповідає за відхилення, пов’язані з надмірною імпульсивністю й агресією, він впливає на вироблення ферменту моноаміноксидази A[19], а цей фермент регулює активність серотоніну та дофаміну, тобто нейромедіаторів, які…

Незнайомі слова сипались одне на одне, і Анна, побачивши, як Рута закочує очі, стулила потріскані губи.

— Гаразд. Спробуємо повернутися на початок, — сказала жінка. — Є певний ген. Ти ж уявляєш, що таке ген, так? Добре. Отже, є ген. Цей ген стримує, а іноді взагалі припиняє вироблення білка, що змінює активність нейромедіаторів у нейронних ланцюжках, які зумовлюють придушення агресії. — Анна потерла пальцем перенісся. — Нейромедіатор — це речовина, яка забезпечує передавання сигналу між нейронами в точці дотику дендритів. Ти ще зі мною?

— Ні.

Анна Ігорівна зітхнула.

— Добре. Ще раз. Є ген, який має відносно невелика кількість людей і який блокує продукування речовини, без котрої нейронні ланцюжки, що контролюють агресію, не функціонують.

Хитнувши головою, Рута буркнула:

— Тепер зрозуміло.

«Ну, майже».

Анна продовжила:

— Цей ген називають «геном воїна», оскільки він порушує транслювання сигналів до лобної кори, провокуючи імпульсивність і схильність до насильства. Він активний у всіх нас — у професора Райнера, у мене, в інших аспірантів. Однак очевидно, що причина не лише в ньому. «Ген воїна» повністю блокував продукування моноаміноксидази А, але ніхто з нас не став серійним убивцею абощо. Це дає підстави припускати наявність факторів, про які ми не знаємо та які компенсують брак моноаміноксидази, роблячи наші мізки такими, якими вони є. Ти запитувала, що це дає? Із цим трохи краще. Думаю, це єдине, що нам відомо достеменно: люди з такими відхиленнями здатні… — глибокий, тремтливий вдих, — вони здатні…

Жінка раптом замовкла. Погляд розгублено метнувся залою, за якийсь час упав на «Молескін» і загострився — зіниці стислися до розміру голівок булавки, — ніби в записнику було щось таке, чого Анна воліла б не знати. Рута, не втримавшись, закінчила замість неї:

— Здатні змінювати минуле?

Анна стрепенулася. Обличчям майнула безпорадна півпосмішка.

— Змінювати минуле? Ні. — Доки дівчина подумала, що бовкнула дурницю, і почала заливатися багрянцем, жінка серйозно пояснила: — Ти не змінюєш минуле, Руто. Це тобі лише здається. Тобто те, що ти робиш, звісно, можна інтерпретувати як зміну минулого, та насправді ти немовби переносиш своє теперішнє «я» в дещо відмінну версію реальності.

Рута затамувала подих і випустила повітря із протяжним прихриплим «хо-о-о». Дещо відмінна версія реальності?

— Ви хочете сказати, що існують мільйони… — дівчина затнулася, — чи мільярди?.. схожих світів, які розвиваються паралельно? І я можу між ними мандрувати? Переміщуватися вві сні? — Це звучало неправдоподібно й тупо. — Але якщо я, припустімо, перемістила себе в ось цю, типу, нову реальність, що сталося з тією версією мене, що залишилась у попередній? І я не розумію, як саме…

— Зачекай, — перебила Анна. — Не поспішай. Не існує ніяких паралельних світів. Реальність одна, — жінка на хвильку замислилася, — тобто як мені відомо, одна. Та, в якій ми зараз. У реальності є щось на кшталт підвального поверху, куди люди з надлишковими зв’язками між нейронами можуть потрапляти у снах, однак нічого поза цим. Ніяких паралельних світів.

— Але… тоді я геть заплуталася… — У півтемряві кав’ярні Рутині карі очі були темнішими, ніж зазвичай, аж синьо-чорними. — Як це? Як таке може бути взагалі?

Обоє замовкли. Дівчина, нервуючи, накручувала волосся на палець. Анна Чорнай, допиваючи каву, збиралася з думками.

— Багато речей у житті насправді не такі, якими нам здаються, — озвалася жінка. — Всі наші відчуття — це створені мозком симуляції, тому що ми не маємо безпосереднього доступу до реальності. Наш розум слугує матрицею, що отримує примітивні сигнали від органів чуттів і на їхній основі малює у свідомості картинку, але ця картинка, повторюся, лише симуляція реальності.

— Це звучить якось фантастично.

— Так, — погодилась Анна, — звучить фантастично, проте це не фантастика, і я просто зараз можу довести це. — Вона взялася порпатися в сумці, дістала сріблясту пудреницю із дзеркалом, відкрила її та повернула дзеркальце до Рути. — Сфокусуйся на лівому оці.

Дівчина спершу недовірливо глипнула на колишню вчительку, а тоді нахилилася до пудрениці та втупилась у ліве око.

— Тепер переведи погляд на праве око.

Рута слухняно перекинула погляд праворуч.

— Твої очні яблука рухаються, — чи то спитала, чи то ствердила жінка.

— Ну-у, так, — погодилася дівчина.

— Вони не можуть не рухатися. — Анна, не прибираючи дзеркальце, запитала: — Але чи бачиш ти рух своїх очей?

Рута все повторила: спершу пильно придивилася до лівого ока, потім сфокусувалася на правому.

— Ні.

— Коли ти переводиш погляд із лівого ока на праве й назад, ти не зауважуєш руху власних очних яблук. Очі рухаються, але ти не помічаєш цього. Наш мозок навмисно стирає проміжні зорові образи, що виникають під час руху очей. Як наслідок, ми періодично стаємо цілковито незрячими. Приблизно впродовж двох годин із кожного періоду неспання людина залишається сліпою, проте не знає цього. Це те, із чого я починала розмову: мозок значно складніший орган, ніж будь-хто може уявити, і що важливіше — він приховує свою роботу від нашої свідомості. Ми вважаємо, нібито бачимо єдиний стабільний світ, а насправді уявлення про цей світ конструюється щоразу заново, варто нам лиш повести очима.

Дівчина віддала дзеркальце та похитала головою в зачудуванні.

— Яка в тебе підсумкова з фізики? — несподівано запитала Анна.

— Оцінка?

— Так.

— Дев’ять, — Рута видала надломлений смішок, — але це така дуже нетверда дев’ятка.

— Ви проходили щось із квантової теорії?

Жінка напевне знала, що так. Запитання мало на меті з’ясувати, чи пам’ятає дівчина хоча б щось із вивченого.

— Ну, було щось наприкінці одинадцятого класу. — Рута зморщила носа, демонструючи, що фізика точно не належить до її найулюбленіших предметів.

Анна не зважала:

— Тоді, сподіваюсь, ти пригадуєш: якщо в інших розділах фізики який-небудь процес описують точним рівнянням і співвідносять із чітко визначеним законом, то у квантовій теорії ніщо не визначено чітко та ніщо зрозумілими рівняннями не описано. На квантовому рівні панують імовірності. Що це означає? Ну, наприклад, те, що ми не можемо встановити точне місцезнаходження електрона, можемо лише розрахувати ймовірність, із якою він опиниться в тій чи тій точці. І це не проблема розрахунків, це фундаментальна властивість квантових об’єктів: електрон неначе розмазаний у просторі, перебуває в усіх точках одночасно й тільки в разі взаємодії з іншою елементарною частинкою має вияви в конкретному місці. — Сухі від утоми Аннині очі поволі затягувала червонувата імла. — Щось подібне з реальністю. Вона єдина, проте на фундаментальному рівні — невизначена. Розмита, наче електрон. Шляхом взаємодії між людьми, а також між людьми та середовищем, реальність набуває конкретних властивостей і тим самим реалізує найбільш імовірний сценарій майбутнього. Це нормальний порядок речей. Принаймні так це бачив професор Райнер. Одначе люди з аномальними мізками, в яких забагато нейронних зв’язків, можуть виявляти або… — вона замахала долонею, добираючи більш влучне слово, — або активувати дещо відмінну версію реальності, яка за звичайних умов відзначалася меншою ймовірністю появи. Розумієш?

Рута майже зліпила з видиху «так», але не промовила його. Вона й розуміла (бо вже проходила через це), й не розуміла водночас. Анна докинула:

— Ось простіший приклад. Квантова теорія стверджує, що цеглина — це переважно порожнеча. Чи означає це, що ми повинні поводитись інакше, коли хтось кидає нам цеглину в голову? Звісно ні. Але цеглина — це переважно порожнеча. — Аналогія була відверто так собі, проте на кращу жінка не спромоглася. — Те саме з матеріальним світом. Він насправді зовсім не такий, яким його малює людський мозок, але чи мусимо ми через це поводитись якось інакше? Навряд.

Останні дві фрази дівчина пропустила повз вуха. Аннина історія здавалась якоюсь невикінченою, перед внутрішнім зором Рути одне підступне запитання із запаморочливою швидкістю заступало інше, й тому в голові гуло, мов у потривоженому гнізді шершнів.

— Я залишилася в Геттінгені ще на рік, — додала жінка. — Стала водночас і дослідницею, і об’єктом досліджень.

На кілька секунд у залі повисла цілковита тиша.

Рута несамовито супилася, намагаючись зосередитися на чомусь одному, але щойно хапалася за якусь думку, слова, якими могла її передати, збігали, наче вода між пальцями. Зрештою їй вдалося вчепитися за важливу неув’язку, після чого, не припиняючи морщити лоба, дівчина скоромовкою проторохтіла:

— Звідки професор дізнався про вас? Як він з’ясував, що ви особлива?

— Так само, як і я дізналася про тебе, — відповіла Анна.

Рута втупилась у порожнечу. А й справді… До цієї миті дівчина вважала, що це через зустріч із Яковом Демидовичем, а тоді враз пригадала візит Анни Ігорівни до реанімації, те, як учителька дивилася на неї на похороні, дивакуваті й недоречні розпитування на перервах у школі.

— А як ви дізналися про мене?

Обличчя колишньої вчительки підсвітила загадкова усмішка.

— Бо за останні кілька років ти не раз підправляла реальність або, якщо тобі так зрозуміліше, змінювала минуле.

Рута вирячилася.

— За останні кілька років? Але я лише раз… ну, два…

Анна взялася перераховувати:

— Контрольна з біології наприкінці десятого класу. З якоїсь причини ти прийшла на неї зовсім неготовою. Я поставила сім, та й то з великою натяжкою, але згодом у журналі оцінка стала дев’яткою. В якомусь зі снів ти переграла цей епізод і навіть не зауважила, що щось змінилося. Я також раз чи двічі бачила, що у нас вдома з’являються книги, які Яків давав тобі почитати, хоча була певна, що ти не заходила, а Яків не приносив їх зі школи. Я знаю, є багато чого, про що мені не відомо, інакше ти б так спокійно мене не вислуховувала.

— Я не… — Дівчина притисла пальці до скронь, немов від спалаху різкого болю.

— Розслабся, — мовила Анна, — я сама пропускаю повз увагу такі дрібниці. Ці зміни надто дріб’язкові та майже завжди випадкові, ми створюємо їх, навіть не входячи в усвідомлене сновидіння. Ти просто думаєш про щось перед сном, непомітно для самої себе змінюєш цю деталь уві сні, а на ранок прокидаєшся у підкоригованій версії реальності, здебільшого не усвідомлюючи змін, які спричинила. Саме так професор Райнер дізнався про мене. Його тест був не для перевірки знань, а чимось на кшталт пастки для особливих. Райнер навмисно перекручував результати, писав усіляку маячню, аби якнайдошкульніше зачепити, а на ранок перевіряв тести по-новому. Якщо тест змінювався, отже… — жінка звела й опустила брови, — ну, ти розумієш: це означало, що приманка спрацювала, і він запрошував студента на стажування до Медичного центру Геттінгена.

У Рутиній голові нарешті оформилося кілька осмислених запитань безпосередньо про її сни, вона вже навіть розтулила рота, проте Анна її випередила:

— Добре, що ти запитала, бо це підводить нас до другої частини цієї історії.

Дівчина так і застигла із роззявленим ротом.

— Це не все?

— Звісно, не все, — Анна аж руками змахнула. — Далеко не все.

— Окей. — Рута відставила вбік схололий капучино. — Я слухаю.

— Ернст Райнер припускав, що мутації, які унеможливлюють відсікання неактивних дендритів у дитинстві, трапляються доволі часто. На основі тих своїх фокусів із тестами він визначив, що необхідний набір мутантних генів є в середньому в двадцяти п’яти осіб на сотню тисяч населення. Але ми — маю на увазі мене, тебе й самого Райнера — вирізняємося навіть серед них. Серед усіх цих особливих.

— Чим? — Рутине дихання несамохіть пришвидшилося.

— Ми пам’ятаємо.

— Що пам’ятаємо? — не зрозуміла дівчина.

— Те, що було до перенесення. Усе, що відбувалося до того, як… — жінка зобразила пальцями лапки, — «минуле змінилося».

— А інші?

— Ні, — повільно похитала головою Анна. — Опинившись у зміненій реальності, вони забувають попередню. Прокидаються в інакшому світі, але навіть не підозрюють про це. Фактично з точки зору світобудови для таких людей нічого не змінюється. Саме тому вони можуть прожити все життя, абсолютно не здогадуючись, на що здатні.

«Хоча зазвичай це життя дуже недовге», — подумки додала вона.

Рута зміркувала, що це скидається на якусь езотеричну маячню про матеріальність думки, проте вголос цього не сказала, бо відразу по тому на поверхню свідомості сплив спогад про Якова Демидовича. У дівчини стислося серце та мороз пішов по шкірі: якась химерна, недозріла думка сховалася глибоко в мозку й муляла, муляла там, наче скалка.

Жінка підсумувала:

— Тож це друга твоя особливість — ти пам’ятаєш. Зберігаєш спогади з попередньої версії реальності, і тому… все це лайно.

Аннині очі виклично спалахнули, і Рута, потупившись, відвела погляд. Кілька секунд обоє німували й, не змовляючись, прокручували в голові одне й те саме: пригадували похорон Якова. І це було так моторошно, що дівчина до крові прикусила язика, стримуючи тихе «бляха», що рвалося крізь губи.

— Я давно здогадалася, що ти змінюєш реальність, — почала нарешті Анна, — але не була певна, чи ти спроможна пам’ятати це. Тому до сьогодні не наважувалася на відверту розмову. Лише коли вчора ввечері Яків прийшов додому та розповів мені, що сталося на майдані перед «Златою Плазою», я збагнула, що ти…

Останні слова потонули в неочікувано гучному деренчанні Рутиного смартфона. Вібрація зрезонувала зі стільницею та перетворилася на оглушливе торохтіння. Обидві — і жінка, і дівчина, — здригнулися та перезирнулися, після чого Рута опустила погляд на екран. Телефонувала Аміна.

— Можеш відповісти, — дозволила Анна Ігорівна.

— Ні, — дівчина, не обриваючи дзвінок, вимкнула звук, — це почекає. Продовжуйте.

Вимовляючи останнє слово, Рута мусила напружитися, щоб подолати підсвідоме й несподівано сильне небажання продовжувати розмову. Не те щоб вона не вірила Анні, ні, радше не хотіла рухатися далі, не осмисливши належно все почуте.

— Я іноді думаю, — після паузи озвалася жінка, — що здатність пам’ятати «інше» життя після пробудження дивніша за виправляння реальності вві сні. Професор Райнер долучив мене до групи, яка саме цим і займалася: ми намагалися з’ясувати причину, чому одні з нас пам’ятають, а інші ні. Проте хоча б трохи впорядкованої методики в нас не було. Щоб отримати точну відповідь, спершу слід поставити точне запитання, а ми в буквальному сенсі уявлення не мали, що шукаємо. Тикалися навмання, вишукуючи відмінності між нашими мізками та мізками звичайних людей. Дещо все ж виявили. У нас із тобою ось тут, — Анна торкнулася пальцем лоба, — є певний білок, якому притаманні властивості пріона. Який, власне, і є пріоном. І він не руйнується, і через це, припускаю…

Помітивши, як невдоволено зблиснули у півтемряві Рутині очі, жінка відкинула голову й на кілька секунд заплющила очі.

— Ти не знаєш, що таке пріон, — сама до себе впівголоса проказала Анна. Потому спрямувала почервонілі очі на Руту. — Пріони — це особливий клас інфекційних органічних сполук, які спричиняють важкі захворювання центральної нервової системи в людей і окремих тварин. — Вона зупинилася. — Наприклад, хворобу Кройцфельдта — Якоба. Це дуже рідкісне захворювання, щороку на нього занедужує не більше ніж одна людина на мільйон. Пріонами можна заразитися, проте інколи хвороба Кройцфельдта— Якоба виникає сама по собі, шляхом спонтанної мутації певного гена. Починається вона з погіршення зору й рухових розладів, а закінчується дистрофією, деменцією та смертю. Крихітний патогенний білок за лічені місяці перетворює людину на недоумка. — Жінка помовчала, переконуючись, що Рута стежить за її думкою, а тоді продовжила: — Пріони вирізняються серед усіх інших білків тим, що можуть скручуватися у два різні способи й утворювати дві функціонально відмінні форми — рецесивну та домінантну. Як я вже говорила, рецесивна може трансформуватися в домінантну чисто випадково, й саме в домінантній формі пріони нищать клітини власного організму. Пріони злипаються в грудки у нервовій тканині та роблять із мозку подобу швейцарського сиру. Так ось, на відміну від інших особливих людей наша кора та частково спинний мозок містять просто немислиму кількість пріонів у домінантній формі, але ми, як бачиш, живі. Чому це так? Мені невідомо. Чи це безпосередньо стосується здатності втримувати спогади про попередні версії реальності? Напевно, так, але нам залишається тільки здогадуватися про те, як це реалізовано на молекулярному рівні. Райнер припускав, що збереження спогадів пов’язане зі здатністю домінантної форми самопідтримуватися. Хтозна. Може, професор таки докопався до відповіді, але вже без мене. Через рік я вийшла з групи та повернулася до України.

— Чому?

Кілька секунд Анна немовби боролася сама із собою. На обличчя рвалась якась реакція, та жінці вдалося придушити її.

— Через Якова, — зізналася вона. — Я пізно зрозуміла, як багато він для мене означає. Він на той час був учителем зарубіжної літератури в крутій школі на Печерську. На початку дві тисячі шостого нас познайомила спільна подруга. Півтора року ми просто зустрічались, а потім… — Анна нервово провела пальцями по шиї, — улітку дві тисячі дев’ятого загинув мій батько. Він працював монтажником у компанії, що займалася інсталяцією сцен для публічних виступів. На початку серпня вони ставили сцену для виступу якогось функціонера з БЮТ, був сильний вітер, одна з конструкцій обвалилась, і тата придушило на смерть. Про це не з’явилося жодної статті в ЗМІ, піарники Тимошенко блискавично все зам’яли. І якщо до загибелі батька я сприймала Якова як чергового хлопця, дуже тактовного й часом занудного, то після… ну, я побачила, який він насправді. — Анна на секунду затихла. Пальці продовжували смикати обвислі складки шкіри на підгорлі. На мить Руті здалося, що жінка ось-ось заплаче, не розридається, а просто випустить скупу сльозу, проте в Анниних очах після десятка чашок міцної кави, схоже, не знайшлося б жодної краплини вологи, тож вона тільки безпорадно кліпала. — Він дуже підтримував мене. І на секунду не відходив. Не нав’язувався, не плів якихось банальностей, ну, ти розумієш, а був поряд… просто був поряд увесь час. Яків був родом з Рівного, а в Києві винаймав разом із товаришем квартиру, і впродовж кількох перших тижнів після смерті тата я проводила у нього стільки часу, що, вважай, уже жила там. У жовтні ми офіційно з’їхалися. Мені було добре з ним, але за наступні півроку я так звикла до нього, що вже майже не помічала, тож, коли Ернст Райнер запропонував навчання в Німеччині, собі на сором… — Анна опустила очі, — я не подумала про Якова. Він, певна річ, образився, але я на те не зважала, бо ж нібито вирушала лише на кілька місяців, від сили на півроку. Не знаю через скільки часу (він мені не розповів) Яків почав зустрічатися з однією притрушеною училкою зі своєї школи. Вона мала квартиру в Києві, і той козел перебрався до неї жити. — Попри граничне нервове напруження те гнівне «козел» примусило Руту мляво всміхнутися. — Я про це дізналася, тільки коли Яків написав мені, що переселяється зі старої квартири, й поцікавився, куди подіти всі мої речі. Я розлютилася, відписала, що може їх викинути. Яків нічого не відповів, а наступного дня на його сторінці у Фейсбуці з’явився допис про заручини з тією тупою куркою. Отоді я реально здрейфила та втямила, що накоїла. Ночами очі виплакувала, пригадуючи, як ми гуляли в Печерському парку, як Яків читав мені вголос, як силоміць годував лимонами під час застуди та загортав у ковдру вночі. Я раптом усвідомила, який він був милий і близький мені, і тоді… — її голос спершу набрав сили, а тепер зірвався. — Коротше, отак я повернулася до України.

— Тобто ви… — Рута нахилила голову, — ви ж не просто повернулися, так?

— Звісно, не просто. — Анна стиснула губи так, що на підборідді проступили зморшки. — Я все змінила. Переграла все так, аби Яків залишився зі мною. Я вже знала, що і як повинна зробити. Ми часто це обговорювали в Геттінгені… ті, хто міг пам’ятати. Я вибрала вдалий момент, зосередилася на ньому перед сном і перекреслила майже два роки свого життя. Я усвідомлювала, чим ризикувала, проте не могла без Якова й тому, не вагаючись, обернула все так, начебто ніколи не вступала до ординатури. Тож і зустрічі з Ернстом Райнером не було.

— Два роки… — вражено протягнула Рута. Її мозок буквально закипав, думки метатися, наче налякані рибки в акваріумі. За вікном просигналила машина, і коли звук клаксона завмер у її вухах, дівчина нарешті спромоглася виокремити з того хаосу, що панував у голові, напевно, найважливіше запитання. — Я хочу дещо з’ясувати. Якщо ви, змінивши минуле, продовжуєте його пам’ятати, якщо спогади абсолютно незмінні, чи означає це, що на їхньому місці не виникає нічого нового?

— Саме це й означає, — жінка мовби видихнула ці слова. — Та й як їм виникнути? Ти не проживаєш нову реальність, ти просто переміщуєшся в неї.

— Отже, ви не пам’ятаєте… — Рута затнулася. Нісенітниця: неможливо пам’ятати чи не пам’ятати те, що не переживав. Вона виправилася: — Тобто ви не знаєте нічого з того, що відбулося протягом тих двох років? І якби, прокинувшись, ви несподівано виявили, що щось непоправне трапилося з…

Анна зупинила її поглядом.

— Так. Усе правильно. Упродовж двох років сталося кілька подій, про які мені нічого не було відомо, і це створювало певні незручності, але…

Дівчина, мотнувши головою так, що волосся розмаялося перед обличчям, знову перебила її.

— Я не про те. Ця ваша здатність, — вона говорила так, ніби всі пояснення Анни її не стосувалися, — породжує цілу купу неув’язок, і парадоксів, і ситуацій, як, наприклад, у мене з Яковом Демидовичем. І ви стверджуєте, що таких, як ви, багато. Двадцять п’ятеро на кожну сотню тисяч — це ж немало, чи не так? Тож… — Рута аж похлинулася від хвилювання. — Як узагалі реальність тримається купи? Як усе це узгодиться, коли декілька особливих спробують змінити одну й ту саму подію водночас? А як щодо тих, поруч із ким немає професора Райнера, тобто того, хто може пояснити, що робиться? Чому я не знаходжу істеричних постів у соцмережах про те, що хтось прокинувся вранці, визирнув у вікно, а там — рідна тітка, яка померла три роки тому?

Постукуючи пальцями по жовтому «Молескіну», жінка потягнулася розгубленим поглядом за вікно. Дощ припинився, проте випогоджуватися, схоже, не збиралося. Хмари сунули низько й, чіпляючись за гілля дерев обабіч Відінської, розпадалися на клапті важкого сизого туману. Добре знайома вулиця видавалася моторошною та цілковито незнайомою. Поодинокі авто, що повертали на Степана Бандери, то розчинялися, то несподівано виринали із сірої мли.

Анна протяжно зітхнула.

— Ось ми й підійшли до найважливішого, Руто. Ніщо не дається просто так. Безжальний світ завжди знайде спосіб помститися.

Поки дівчина розмірковувала, чи варто сприймати останню фразу буквально, телефон знову ожив і під супровід оглушливого дзижчання поповз до краю стола. Рута, не дивлячись, схопила його та вимкнула звук. Коли вона звела очі, Анна дуже тихо, але твердо наказала:

— Розкажи мені про свої сни.

Рута втупилася в неї невидющими очима. Наче й дивилася перед собою, проте погляд не досягав Анни, нібито поміж ними раптом опустилася непрозора запона, й дівчина знала, що Анна все ще сидить з того боку стола, чула її, але більше не бачила.

— Ви ж уже все розповіли, — спробувала ухилитись вона. — У мене десь так само. Спочатку сни-спогади, потім кілька днів сниться, мовби я блукаю безлюдним, покинутим містом.

Це було зовсім не те, про що запитувала Анна. Точно не про безлюдні міста.

— Часто сниться щось із минулого?

Голос жінки змінився. Напевно, уперше за весь час розмови вона по-справжньому розкрилася. На коротку мить Рута побачила її наскрізь, побачила, як насподі слизьким клубком згорнувся страх і як цей страх поволі підводить свою огидну голову.

— Останнім часом так, — відповіла дівчина.

— Ти контролюєш себе? — промовляючи, Анна час від часу кривила губи, ніби заковтнула риболовний гачок і в проміжках між словами смикала за нього. — Тобто ці сни усвідомлені?

— Спочатку ні. Я лише спостерігала. А потім щось сталось, я перенервувалася й начебто опинилась у власному тілі. Таких снів було тільки два, тому… я не знаю.

— Ти щось змінювала в них?

Розмова починала нагадувати допит.

— Ну, дещо змінила.

— Що саме?

— Колір стін у кімнаті.

Анна ошелешено скинула брови.

— Що?

— Я ненавмисно. Так склалося. Визнаю, це дурниця, але я тоді ще не розуміла, що роблю. Просто перед сном зосередилась на тому, як батько образив мене, і…

Жінка жестом примусила її замовкнути.

— Що ще? Це все?

Рута якусь мить вагалась, та зрештою вирішила зізнатися.

— Ні, не все. Я випадково завагітніла. Місяць тому. Від хлопця, що збив нареченого Індії. Ну, ви ж пам’ятаєте цю історію. На переході неподалік «Арени». Але це сталося ще до того, я завагітніла до того, як він…

Дівчина проковтнула кінець фрази. Вона чекала, що жінка якось зреагує (не щодня твоя колишня учениця заявляє, що завагітніла від чувака, який потім убив нареченого її сестри), натомість Анна зронила одне-єдине слово:

— Далі.

Рута знизала плечима.

— Я більше не вагітна. Кілька днів тому почалися місячні.

— Я не про вагітність. Що зі снами?

Серце не пришвидшилось, однак забилося так важко, що Рута відчувала його удари аж у скронях.

(безжальний світ завжди знайде спосіб помститися)

— У снах з’явилися люди. — Дівчина голосно ковтнула слину. — Ну, не зовсім люди. Якісь істоти. Схожі на близьких мені людей, але з очима, немовби вмоченими в нафту. І в кожному сні вони переслідують мене.

— Як довго це триває?

Рута подумки порахувала.

— Уже п’ять ночей. Але я не всі ночі спала.

— О-ох, — видихнула Анна.

Серцебиття посилилося так, що відлунювало на шкірі вилиць, зубах і навіть на кінчику язика.

— Що? — насторожилася Рута.

— Я довго вагалася, чи кликати тебе на цю зустріч, — заговорила Анна. — На похороні Якова я стояла й бачила тільки тебе. Я вже вирішила, що поверну його. Просто не могла інакше. Яків був хорошим чоловіком. — Вона сіпнулася, злякавшись власних слів. — Він є хорошим чоловіком. Він ідеальний. Ми стільки пережили разом, і я не змирилася б із такою безглуздою смертю. Я виявилася цілком неготовою відпустити його, я… — голос був такий, наче Анна плаче, проте очі залишалися сухими. — Тож я дивилася на тебе й міркувала, чи ти пам’ятатимеш його смерть. Я вже знала, що ти здатна змінювати минуле, і намагалася збагнути, чи тобі відомо, що породжені у твоїх сновидіннях зміни стають реальністю. Я силкувалася придумати, як діятиму, коли за кілька днів або тижнів ти зустрінеш мого чоловіка на вулиці, живого й неушкодженого, і згадаєш, як бачила його у труні.

У Рути від почутого на шкірі виступили пухирці. Анна відвела погляд і втупилась у вимкнений телевізор за спиною дівчини.

— Учора, коли Яків схвильовано переповідав мені, що трапилося перед «Златою Плазою», я попервах злякалася та вирішила не втручатися. Я приблизно уявляла, як ти почуваєшся, припускала, що ти вважаєш себе божевільною, і малодушно вирішила, що зачаїтися й удати, ніби нічого не відбувається, — це найліпше з того, що я можу зробити. Лише через кілька годин, заспокоївшись, я усвідомила, що це неправильно. Нечесно. Я мушу застерегти тебе. І це, безперечно, найважливіша причина, чому я тут.

— Застерегти від чого? — У Рути здибилися волосинки на передпліччях.

— Не роби цього.

Дівчина розтулила рота, щоб запитати, чого саме не робити, але так і стулила його, не видавши жодного звуку. Вона чудово розуміла. Вони обоє розуміли.

— Більше ніколи не роби цього, — із притиском повторила Анна. — Скасування вагітності — це серйозно. Обов’язково поїдь кудись. Протягом наступного місяця намагайся якомога менше спати, заводь будильник що дві години, тікай від них уві сні, а потім, коли темрява відступить, а істоти не з’являтимуться в снах, забудь про те, що накоїла. І більше ніколи — ніколи! — так не роби.

Рута подумала про матір, про Інді. Згадала Іллю Ісаєва.

— Але якщо я…

— Ні! — несподівано запекло вигукнула жінка. — Благаю тебе: не треба! Не грайся з вогнем! Це небезпечно!

— Звідки ви знаєте?

Аннині очі стали неживі.

— Облиш минуле, — владно наполягала вона. — Ніякі жертви не виправлять того, що вже сталося. Ти повинна навчитися жити, пам’ятаючи минуле, але не змінюючи його. Ти маєш навчитися жити з помилками — не відпускати їх, не шукати ефемерного полегшення, просто жити далі, давши спокій тому, що відбулося. — Жінка помовчала. — Нікому не буде діла до всього, що ти назмінювала, якщо не буде тебе.

— АЛЕ ЧОМУ?! — скрикнула Рута. Відлуння власного голосу вдарило її, дівчина втягнула шию між пліч і заговорила тихше, проте так само гаряче: — Ви ж робили те саме! Ви щойно розповіли мені, як одним махом обнулили аж два роки свого життя! І ви… ви повернули Якова Демидовича! Чому мені не можна?!

Анна засміялася сміхом людини, яку життя вже нічим не здивує.

— Послухай: людей, які під час сну прослизають між волокнами реальності, немало. Твоя унікальність у тому, що ти — одна з небагатьох, хто пам’ятає це. Тобто ти прослизаєш усвідомлено. Проблема в тому, що внаслідок таких твоїх дій у текстурі реальності утворюються парадоксальні вузли. Ти сама це збагнула, бо продукуєш ситуації, які суперечать логіці Всесвіту. Тому Всесвіт намагається тебе позбутися. Ти наче вірус, який ламає усталений порядок речей, а істоти, що переслідують тебе вві сні, — це агенти імунної системи Всесвіту. Якщо зумовлені тобою зміни незначні — скажімо, переписана контрольна, — наслідків не буде. Якщо ж ти змінила щось справді важливе, істоти не відчепляться і переслідуватимуть, і силкуватимуться знищити тебе, бо ти для них — лише груба помилка у структурі реальності.

Рута не зводила з неї погляду. Анна не зупинялася:

— Так, вісім років тому я повернулася до Якова, для цього скасувавши зовсім несуттєву деталь: я просто не подала документи до ординатуру. І після цього почалося справжнє божевілля. Я не спала тижнями, а закунявши на мить, мусила втікати від потвор із маслянистими очима, що лізли до мене з усіх кутків. Я сказала Якову, що мене гнітить Київ, і ми перебралися до Рівного. Він улаштувалися на роботу в дванадцяту школу, я пішла на другу вищу в РДГУ й стала вчителем біології (працювати лікарем не хотіла). За кілька днів, мабуть, десь за тиждень, істоти дісталися Рівного. Я засинала, опинялась у зруйнованому Рівному й відчувала, як вони нишпорять, шукаючи мене. Істот було менше, ніж у Києві, і вони видавалися не такими ошалілими, та однаково дошкуляли й однієї ночі ледь не загнали мене в пастку. Після того я переконала Якова, що нам слід вирушити в подорож. Я ненавиджу автостоп, однак упродовж двох наступних місяців, аж до початку навчального року, ми вешталися Європою, начеб якісь волоцюги. Ночували в найдешевших хостелах, іноді в наметах при дорозі. Я тоді споживала більше кави й цигарок, аніж кисню, і зрештою ті потвори зникли. — Анна кахикнула. — Зрідка вони навідуються — здебільшого коли ночую в Києві, — але досі мені вдавалось уникати їх. Припускаю, що саме переїзд відіграв вирішальну роль: я вирвалась із середовища тих, на чиєму житті позначилися заподіяні мною зміни. Поволі здійняті брижі вляглися. Всесвіт угамувався та більше не вистежує мене ночами. Принаймні не так агресивно.

— Але ж Яків… — пошепки витиснула Рута.

Анна повільно покивала. Так, повернення Якова — це не скасування вступу до ординатури.

— Я вже пояснила: я не могла інакше. І добре знала, на що зважуюся. Я дочекалася кінця навчального року, перемістилася вві сні в той жахливий день і пішла на прогулянку з Данте замість Якова. — Жінка взялася до крові скушувати нижню губу. — Я підготувалася. Все продумала. Упродовж першого тижня не спала взагалі. Лише раз випадково задрімала, після чого десятки істот, і ти серед них, мерщій накинулися на мене. Темрява була повсюди, мене неначе куполом накрило, і… Це страшно. Я якимось дивом випірнула зі сну за мить до того, як пітьма задушила мене. Потім ми вибралися на відпочинок. Яків не любить спекотних країн і курортів, тож ми купили тур Ісландією. Це далеко, аж за океаном, я вважала, що буду там у відносній безпеці, й розслабилася, заснула першого ж дня перед басейном, і… — Аннин голос став майже по-дитячому писклявим, — я помилилася. Вони знайшли мене навіть там. З’явилися майже миттєво. У четвер ми повернулися до Рівного, і відтоді я не склепила очей і на мить. Та блін, я нормально не спала вже понад два тижні.

Дивлячись на неї, дівчина відчувала якесь неприємне холодне ворушіння в животі. Далі Анна говорила ніби сама до себе:

— Світ по той бік сну здається реальним. Гадаю, він і є реальним. Щось на кшталт підвалин світобудови, куди ми з тобою завдяки рідкісній комбінації мутантних генів можемо потрапляти. Ось тільки нам слід робити все для того, щоб туди не потрапляти. — Вона зиркнула на Руту потемнілим від страху поглядом. — Я думаю, ніхто не пише про рідних тіток, що постали з могили, через те, що Всесвіт із високою ефективністю позбавляється всіх, хто спричиняє брижі на його поверхні. Усіх, хто може таке писати, розчавлює чорнота.

У голові дівчини проскочило лячне запитання, і вона поквапилась озвучити його, доки страх, що завирував у череві, не примусив її замовкнути:

— Якщо істоти дістануть вас уві сні, ви помрете?

Анна жодної миті не вагалася:

— Так.

Рута зіщулилася, начебто хтось поклав крижану долоню їй на зашийок.

— Я про те, який це матиме вигляд у реальному світі? Наприклад, якщо я вві сні зіскочу з даху десятиповерхівки, що зі мною станеться? Батьки на ранок знайдуть у ліжку відбивну?

— Ти просто не прокинешся, — відповіла жінка. — Помреш уві сні.

— Ви впевнені? — Дівчина не мала підстав сумніватися в почутому, однак пам’ятала екзистенційний жах, що розпеченими голками прошив тіло, щойно відро відкотилося від ніг і вона, відчайдушно дриґаючи ногами, повиснула на нейлоновій скакалці посеред шкільного туалету. Тож приголомшливе усвідомлення, що вона вже кілька разів могла померти — ось так сконати вві сні — здавалося категорично неприйнятним. Руті не вдавалося просто взяти та впустити цю думку в себе. — У вас у Німеччині хтось уже помирав? Ви бачили це на власні очі?

— Знаєш, що таке СРСД? — похмуро запитала Анна.

— Ні. Що це?

— Синдром раптової смерті дорослих. Може, ти чула про синдром раптової смерті немовляти — це коли в дитини віком до одного року без жодної причини вві сні зупиняється дихання. На сьогодні ж медики наполягають на введенні нового терміна: синдром раптової смерті дорослого. СРСД охоплює всі випадки загибелі дорослих людей без видимих на те причин, і їх чимало. Щодо України не знаю, але в самій тільки Німеччині дві тисячі десятого року зафіксовано понад три тисячі випадків. Смерть зазвичай настає під час сну внаслідок зупинки серця або дихання, і під час розтину не виявляють ніяких відхилень. Професор Райнер припускав, що абсолютну більшість цих смертей варто пояснювати дією «імунної системи Всесвіту».

У Рути знову виникло відчуття, мовби клітини в її мозку закипають.

— І що тепер? Якщо після повернення Якова істоти не відступляться від вас, що ви робитимете далі? Як довго ви не спатимете? Ви ж не тікатимете все… — Дівчина різко стулила губи. — Анно…

Жінка, ледь нахиливши голову, дивилась у вікно. Чи то пак Руті ввижалося, що вона дивиться, бо очі спершу затуманились, а потім почали чорніти. І ще справа на Анниній шиї з’явилася темна смужка, схожа на слід від вимащеного сажею пальця.

— Анно Ігорівно! — Смужка під вилицею просто на очах проступила виразніше та видовжилась, і Руту раптом охопив холод, такий холод, що, здавалося, ще трохи — й вона помре від переохолодження. — Ви мене чуєте? Анно Ігорівно, будь ласка…

Ніякої реакції. Дівчина кинула переляканий погляд на баристу (той залипнув у телефон і не зважав на них), а тоді перехилилася через стіл і грубо поторсала жінку. Анна Чорнай рвучко скинула голову, ніби за туманом по той бік вулиці пролунала гучна сирена. Жінка стрепенулася та приклала долоню до шиї.

— Я заснула? — Її очі перелякано розширилися, немовби всі речі довкола раптово набули більшої чіткості. — Я вирубилася під час розмови, так?

— Мабуть, — пробелькотала Рута. — Не знаю.

— Ходімо. — Анна швидко підвелася.

— Куди?

— Мені вже час. Я відвезу тебе додому.

— А як же… — Не те щоб дівчина не хотіла переривати розмову, вона просто не уявляла, що робитиме після того, як Анна піде.

Утретє озвався телефон. Знову мати. Цього разу, сердито скривившись, Рута збила виклик. Коли вона підвела голову, Анна Чорнай, поклавши перед баристою кілька стогривневих банкнот, рішуче прямувала до виходу з кав’ярні. Дівчина поквапилася за нею.

Вони вийшли надвір і зупинилися. Нестерпно парило. З темних калюжних дзеркал у повітря здіймалися пасма білуватої пари. Рута відчула, як шкіру обличчя, неначе павутиною, вкрили дрібні теплі краплі — чи то туман, чи то мжичка, що безупинно сіялася з низького неба.

Вони стояли так хвилину, аж доки Рута, намагаючись проникнути у відсутній Аннин погляд, не запитала:

— Що далі?

— Життя — жорстока штука, — сказала Анна. — Воно рідко дає змогу комусь витягти виграшну карту. Те, що мені одного разу пощастило, не означає, що пощастить тобі. Я знала, на що зважуюся, коли повертала Якова з того світу, просто не чекала, що… — Жінка клацнула зубами, відсікаючи слова, які не мала наміру промовляти.

— На що не чекали? — Рута пильно глянула на неї.

— Нічого. — Анна виставила жовтий «Молескін» перед собою, нібито готувалася відбиватися від того, що підстерігало її в тумані. — Просто більше не роби цього. І поїдь з міста. Принаймні на якийсь час.

За мить до того, як жінка рушила до машини, хмари на сході прорвалися просвітом, і масне, жирне світло вдарило Руті по очах. Дівчина примружилася й лише зараз повною мірою осягнула, як змінилася її колишня вчителька. Страшенно худа, змарніла та невиспана. Через капіляри, що полопали в очах, і мертвотну землистість схвильованого обличчя Анна Чорнай скидалася на напівзогнилу зомбі.

Хмари зімкнулися — світло згасло майже так само швидко, як з’явилось, — і Рута тільки за кілька секунд усвідомила, що телефон, який вона стискає в руці, знову настирливо вібрує.

You got to watch them — be quick or be dead!

Iron Maiden, «Be Quick Or Be Dead», 1992[20]

63

Дощ ущух, проте повітря було масним від вологи, а низькі хмари із сивими пошматованими краями запаморочливо швидко пролітали над містом.

Анна висадила Руту на Грушевського, неподалік місця, де підібрала дві години тому. Рута, попри те що груди розпирало від суміші суперечливих почуттів, додому не пішла. Звернула на вулицю Орлова і, тримаючись затіненого боку, попрямувала до Пагорба Слави.

Від почутого голова йшла обертом. Рута була шокована, розгублена й водночас відчувала полегшення. Від цього думки плутались, а тілом, незважаючи на спеку, час від часу прокочувалися хвилі дрібного тремтіння.

Невдовзі по першій, коли дівчина дісталася перехрестя з Буковинською, їй знову зателефонувала мати. Рута довго та прискіпливо тупилась у телефон, ніби вірила, що від її погляду мелодія дзвінка урветься, проте так і не відповіла. Коли телефон усе ж затих, у свідомість пробилася неприємна думка, що додому сьогодні вона не повернеться. Дівчина не уявляла, де ночуватиме, та розуміла, що, просто закунявши у своїй квартирі, майже напевно опиниться у пастці.

Ноги самі несли її вперед. Рута міркувала, як далі діяти, куди себе подіти на наступні кілька днів, що сказати батькам, коли перед пішохідним переходом, за яким починалась алея Пам’яті, згадала про Русецького. Дівчина різко спинилася. Собі на сором вона не жалкувала, що покинула його в «Броварні на Грушевського», і визнавала, що спинилася насправді через інше. Рута дещо вигадала та, не бажаючи зав’язнути у ваганнях, правильно це чи ні, узяла телефон і швидко набрала анестезіолога. Якась її частина, поки тривали гудки, сподівалася, що Тимофій не відповість, але за чверть хвилини сигнали урвались і в динаміку пролунало радше засмучене, аніж сердите «алло».

Рута вхопила у груди повітря й говорила, не перериваючись, упродовж п’яти хвилин. Спершу перепросила за те, що не прийшла, далі розповіла, нібито дуже посварилася з батьками, сама дивуючись, із якою легкістю останнім часом їй вдається брехати.

Тимофій, вислухавши, буркнув, що йому жаль. Рута запитала, чи можуть вони все-таки зустрітися. Лікар довго мовчав перед тим, як поцікавитися, де вона. Рута пояснила. Виявилося, Русецький жив зовсім поряд — у багатоповерхівці на Київській, поблизу «Сільпо» — і пообіцяв підійти за лічені хвилини.

Якби її думки на той момент не були такі розшарпані та невпорядковані, Рута, напевно, здивувалася б цій поступливості, замислилася б над тим, чому після всього, що між ними сталося, Тимофій усе ще хоче її бачити, втім останніми днями все відбувалося надто швидко, її мозок буквально скипав від перевантаження та не встигав обробляти події в реальному часі.

Вони зустрілися на Буковинській, між офісом «Райффайзен Банку» й тим місцем, де колись була стоянка для автомобілів, а зараз височіла глуха задня стіна торгового центру «Арена». Лише побачивши Тимофія, Рута відчула, що мусить говорити — про що завгодно, аби тільки позбутися нервозності після спілкування з Анною. Коли хлопець наблизився, дівчина несподівано для самої себе підступила й незграбно обійняла його (перші обійми завжди незграбні), після чого, ігноруючи те, як збентежено витяглося його обличчя, почала говорити. Вона говорила й говорила, не замовкаючи. Розказала про Іллю, про те, як проспала екзамен з української, про сварку із сестрою, спілкування з якою їй страшенно не вистачає.

Вони спустилися до Київської й неквапом простували вулицею на захід. Низькі рвані хмари набрякали чорнотою, і невдовзі з них почав сіятися дрібний холодний дощ. Тимофій став. Рута скулилася — на ній були лише джинсові шорти та футболка, — глипнула скоса на хлопця й нарешті зважилася промовити:

— Я не хочу додому.

Вони сховалися під деревом за кілька кроків від пішохідного переходу, біля якого збили Іллю Ісаєва. Тимофій відвів очі вбік, однак майже відразу відсмикнув погляд і впер його собі під ноги. Рута зиркнула в той бік і помітила хлопця та дівчину, ненабагато старших за неї, які смокталися просто посеред тротуару, забувши про дощ.

Русецький звів голову й хрипко проказав:

— Пішли до мене.

Дівчина потупилася.

— Я не… — Саме цього вона й добивалася, але тепер, коли почула пропозицію, завагалася.

— Тобі є в кого зупинитися на ніч? — запитав хлопець.

Рута мотнула головою.

— Тоді ходімо.

Він розвернувся та закрокував назад до «Сільпо». Дівчина кілька секунд дивилася йому в спину, після чого подалася слідом.

Перед тим як порівнятися з хлопцем, вона дістала з кишені телефон, кілька секунд розглядала власне мутнувате відображення на екрані, а потім, затиснувши бокову кнопку, вимкнула його.

64

Квартира Русецького знаходилася на першому поверсі панельного будинку за номером вісімдесят три на Київській, хоча вікна виходили на Костромську та парк перед Пагорбом Слави.

Тимофій відімкнув вхідні двері й пропустив Руту вперед. Ледве за ним зачинилися двері, дівчина озирнулась, і вони витріщилися одне на одного. Рута — з настороженим сумнівом, хлопець — сконфужено. Спливло секунд п’ять, доки Тимофій мовив:

— Ну, проходь.

Квартира була двокімнатна. Рута зняла босоніжки та ступила до першої, більшої кімнати. Меблів — мінімум. Ліворуч попід стіною стояв розкладний диван, такий великий, що на ньому за бажання помістилося б троє. Дівчина відзначила дерев’яні бильця завширшки сантиметрів тридцять і перевела погляд на вузьку шафу для одягу, що височіла навпроти.

Під вікном розташовувався розкладний письмовий стіл. Поряд нього до стіни ліпилася завалена книжками консольна поличка. Ліворуч від шафи був прохід до меншої кімнати, а праворуч від вікна — двері на балкон. На балконі дівчина помітила велосипед і, наблизившись упритул до дверей, узялася його розглядати.

З-за спини долинув голос Тимофія:

— Я мушу притримувати однією рукою двері, тому щоразу, коли заношу велик, кермо дряпає стіну. — Він начебто просив вибачення.

Рута спершу не зрозуміла, про що йдеться, а потім зауважила на стіні збоку від балконних дверей смугу облупленої штукатурки.

Розвернувшись, дівчина побачила грандіозний плоский телевізор на стіні.

— Ого, — не стрималася, — він величезний… Я про плазму.

Тимофій лише махнув рукою:

— Це батьки подарували. Я майже не користуюся ним. Навіть не знаю, які там канали.

— То нащо він тут?

— Я під’єднав його до Інтернету й іноді вмикаю баскетбол. Ну, НБА.

— А… — Рута пройшла повз шафу й зупинилася перед другою кімнатою. — А тут що?

Усередині виявилося порожньо. Голі, ретельно поштукатурені стіни, й більше нічого.

— Нічого, — відповів хлопець. — Тобто там тільки тренажер, орбітрек. Я сам живу, і ця кімната ніби як не потрібна, то я її відвів під спортзал, типу, гантелями помахати, від підлоги повідтискатися, ну, всяке таке…

— Ок. — Рута байдуже стенула плечима, а потім стала до хлопця лицем і подивилася йому просто в очі. — Я з тобою не спатиму.

За лічені секунди Тимофій почервонів так, нібито щойно вискочив із сауни.

— Я нічого такого не думав.

«Думав», — вирішила дівчина.

— Просто хотіла відразу це з’ясувати.

— Я ляжу отам, — він мотнув головою в бік меншої кімнати, — на підлозі.

Рута роззирнулася.

— А ти маєш якийсь матрац чи щось типу того?

— Ні.

— То на чому ти спатимеш?

Тимофій почервонів іще дужче.

— Я ж сказав: на підлозі.

Дівчина проминула його, сіла на диван і відкинулась на спину, розвівши руки.

— Тут достатньо місця на двох. — Вона підняла голову й поглянула на Русецького. Він боявся вдихнути. — Якщо, звісно, ти пообіцяєш не розпускати рук.

Здавалося, що червоніти далі нікуди, але хлопець таки зміг.

— Я ляжу на підлозі. Нічого страшного.

— Та припини. — Рута сіла. — Я не заберу багато місця.

Зрештою Тимофій, кивнувши, погодився.

Коли дощ стишився, вони разом сходили в «Сільпо» й купили продуктів на вечір, а також зубну щітку та гігієнічні прокладки для Рути. Дорогою назад дівчина ввімкнула на трохи телефон. Після завантаження операційки на екрані спливло повідомлення про три пропущені дзвінки від Аміни. Рута зітхнула, закусила краєчок губи і, провівши пальцем по екрану, видалила повідомлення. Попри усвідомлення, що мати зараз місця собі не знаходить від тривоги, вона вирішила не реагувати. У міру того як нервове збудження після розмови з Анною влягалось, у свідомості зароджувався лячний і водночас притягальний задум, як усе владнати, як одним махом розгребти лайно, що назбиралося в її житті за останній місяць. Рута боялася тих невиразних, поки що не до кінця оформлених думок, але позбутися їх не могла. Вона усвідомлювала: їй потрібен час, щоб остаточно заспокоїтися й зважити все. Ще й багато чого залежало від того, що відбуватиметься цієї ночі. Їй потрібно заснути якнайдалі від домівки й дізнатися, чи знайдуть її істоти.

І лише потім щось вирішувати.

Після вечері Тимофій попередив, що йому завтра на роботу, тож він мусить лягти раніше. Хлопець видав Руті окрему подушку та ковдру, забився в куток дивана й демонстративно відвернувся носом до стіни.

Рута, не роздягаючись, примостилася на інший бік, накрила ноги легкою ковдрою і, заклавши руки під голову, втупилась у стелю.

Чверть години мовчали. Дівчина чула, як десь далеко за містом гуркоче грім. Спати не хотілося. Тимофій насправді також не спав. Рута якийсь час прислухалася до його нерівномірного дихання та зрештою, не витерпівши, озвалася:

— Спиш?

Хлопець, не обертаючись, буркнув:

— Ні.

— Я тобі заважаю?

— Не заважаєш. — Він перекрутився на інший бік. — А ти чого не спиш?

— Не знаю, — зітхнула Рута. — Розкажи щось про себе.

Більшість хлопців, яким вона подобалася, після цих слів зі шкіри пнулися, щоб її вразити, проте Русецький виявився не таким. Він двічі знизав плечима — це мало такий вигляд, наче намагався почухати спину об подушку, — а тоді одноманітно заговорив:

— Як і ти, закінчував дванадцяту школу. Мій батько — онколог, тому я ще змалечку знав, що буду лікарем. Навчався у Вінниці. Потім повернувся сюди. Далі три роки в інтернатурі і…

— Ні, — перебила його Рута. — Я це все знаю. Може, й не знаю, але можу дізнатися з твоїх сторінок у соцмережах. Розповідай щось таке, чого не знає ніхто.

— Ну-у… — Він запустив пальці у волосся, кілька секунд спантеличено німував, а тоді, сховавши голову між пліч, проторохтів: — У мене родима пляма над куприком… м… у вигляді серця.

— Ти гониш!

— Ні.

— Показуй!

Рута сперлася на лікоть, схопила з бильця телефон і ввімкнула ліхтарик.

— Ні! — замотав головою Русецький.

— Покажи, я сказала! — насупилася дівчина.

Хлопець нехотячи повернувся й на кілька сантиметрів відтягнув пальцем гумку трусів. Рута посвітила туди телефоном. Просто над куприком виднілася блідо-рожева родима пляма завбільшки з полуницю, справді віддалено схожа на символ серця.

Рута не могла не підколоти:

— О, це так мило.

— Ні, це не мило! — набурмосився Тимофій.

— Якби ти був геєм, було б дуже мило.

— Але я не гей!

Дівчина стрималася, щоб не бовкнути «жаль». Натомість попросила:

— Розкажи щось іще.

Хлопець невдоволено покректав, а вже за мить його обличчя підсвітила усмішка.

— Є дещо. Минулого тижня під час нічного чергування я приклеїв суперклеєм двірники на машині мого боса.

— Приклеїв до чого? — не зрозуміла Рута.

— Ну, до скла.

Дівчина пирснула.

— Навіщо?

— Бо він козел. Ставить машину просто попід приймальним відділенням. — Тимофій сердито звів брови на переніссі. — Не зовсім під відділенням, але ти ж бачила, у нас під лікарнею влаштували імпровізований паркінг для начальства, є спеціально розмічені місця. Чомусь так сталося, що моєму завідувачеві місця не виділили, але він однаково втуляє свій джип наприкінці ряду. Тачка в нього дай Боже, реально — танкер, і частково перекриває дорогу до приймального. Невеликі швидкі сяк-так протискаються, а трохи більшим реанімобілям, коли його корч стоїть на парковці, доводиться зупинятися на повороті, й потім бригади в буквальному сенсі несуть пацієнта на руках. Але оскільки мій бос завідує відділенням інтенсивної терапії, найважчих хворих — тобто саме тих, яких привозять на реанімобілях, — доправляють до нього, тому ніхто йому нічого не каже. Я, типу, захотів його трохи провчити.

— Він зрозумів?

— Ні. Змінив двірники, але машину й далі ставить де ставив. Наступного разу треба буде забити монтажною піною вихлопну трубу.

Хвилину вони мовчали, потім дівчина знову заговорила:

— Згадай найдивніший випадок, із яким стикався в реанімації. — Хлопець зітхнув, а Рута додала: — Тільки під найдивнішим я маю на увазі найхимерніший, а не найстрашніший.

Тимофій замислився.

— Не зовсім з реанімації, але… Коротше, влітку чотирнадцятого я проходив практику на швидкій у Тернополі. Ми якось прибули на виклик, а там мертва бабуся. Ну тобто давно мертва, її вже мали везти на кладовище: труна, вінки, ритуальний автобус, родичі зібралися. Всі в чорному. І повезли б, але останньої миті перед тим, як винести її з квартири, бабуся гучно хрóпнула. Її доросла донька гепнулася на підлогу без свідомості, зять із переляку викликав швидку. Ми пояснили, що таке трапляється, типу, людина помирає, бактерії продовжують робити свою роботу, в тілі накопичуються гази, а одним із найлегших шляхів для їхнього виходу є трахея. Виходячи, газ протискається крізь голосові зв’язки й на вихлопі утворюється звук, який нагадує стогін чи гортанне покректування. З боку це скидається на те, що труп скрушно зітхає. Але донька з чоловіком не повірили, здійняли ґвалт і зателефонували у поліцію.

— І що? — Рута не знала, кривитися їй чи сміятися. — Що ви зробили?

— Та нічого не зробили. Приїхали копи, подивилися, розвернулися та забралися. Ми теж подалися звідти. А нам услід кричали, що ми вбивці та що Супрун — це «ісчадіє ада». Мене насправді вбило, що ті чоловік і жінка реально думали, ніби варто покропити їхню бабусю чудодійними краплями — і вона встане й піде. Обоє були, м’яко кажучи, малоайк’юшними. Типові такі глядачі «1+1».

Рута перевернулася на спину та втупилася в стелю. Гілля дерев, що росли попід будинком, відкидало на стіни та стелю заплутані тіні, які раптом почали складатись у вищирені обличчя.

— Що? — насупився Тимофій.

— Нічого. Більше не треба розповідати історії.

— Добре, — у голосі проступило відверте полегшення.

— Ніколи.

— Та добре, добре.

Кілька хвилин вони лежали в тиші. Потім хлопець запитав:

— Аміна знає, де ти?

— Ні, не знає.

— То не говори.

— Я й не збиралася. — Русецькому могла бути відома дата її народження, але Рута вирішила ризикнути й збрехала: — Я вже повнолітня. — Вона помовчала. — Якщо із цим якісь трабли… тобто якщо потрібно, я піду.

— Ні. Усе гаразд.

Рута хотіла ще щось сказати, проте хлопець рівномірно засопів. Кілька секунд дівчина дивилася на нього, а тоді лягла на бік і прикипіла очима до велосипеда, чиє кермо проглядалося крізь шибку балконних дверей. Може, таки варто було залишити місто? Але вона не вдома, і поряд неї велосипед. Можна буде підірватися й одразу чкурнути навтьоки. Крім того, на відміну від Анни Чорнай вона не оживляла мертвих. Принаймні поки що. Зрештою Рута заплющила очі, сподіваючись, що після того, як зісковзне в сон, велосипед стоятиме на тому самому місці.

65″

Велосипед нікуди не подівся, хоча впродовж кількох секунд після того, як розплющила очі, Рута про нього не думала. Її сповивала в’язка півтемрява, і дівчина, злякавшись, рвучко скочила на ноги. У нутрощах дивана щось сухо тріснуло, Рута, глухо скрикнувши, сахнулася вбік. Озирнувшись, вона побачила, як бильце, біля якого лежала, просіло і, похилившись, уперлося краєм у стіну. Потому погляд метнувся до вікна, і дівчина видихнула. Не те щоб заспокоїлась, але видихнула принаймні вільно: у кімнаті було темно через зарості, що повністю затуляли вікно. Кілька гілляк навіть пробили балконну шибку.

Почекавши, доки стишиться биття серця, Рута навшпиньки прокралася на кухню та припала до вікна. Зелені тут було менше, та все ж дерева попід будинком стояли так щільно, що дівчина майже нічого не могла розгледіти. Притиснувшись щокою до мутнуватого скла, вона задерла голову та спробувала проникнути поглядом крізь нагромадження листя й гілок. Далеко понад кронами дерев відливало звичною мертвотною сірістю бездонне небо. Схоже, пітьми не було. Чи то пак не було на сході, куди виходили вікна квартири. Що робиться з іншого боку будівлі, Рута не знала.

Вона повернулася до великої кімнати та підступила до дверей на балкон. Ухопилася за ручку обома руками, змістила її вбік, смикнула на себе, проте двері не піддалися. Дівчина закрутила головою, шукаючи, чим би розбити вікно, а потім пригадала слова русявого хлопця, що врятував її у попередньому сновидінні.

(ці з білими очима… це сновиди)

(уникай їх, бо вони виказують тебе)

Рута замислилася. Іванка в її сні реагувала на звук. Будинок, у якому мешкав Русецький, був величезний, на кілька сотень квартир, малоймовірно, що серед пожильців немає жодного, хто страждав би на сомнамбулізм. Може, хтось просто зараз тиняється із закоченими очима сусідньою квартирою. Або в коридорі за дверима. Рута здригнулась і поворушила плечима, позбавляючись мурашок між лопатками. Звук розбитого скла приверне увагу, а тому, покрутивши ручку, вона вперлася ногою в стіну, закусила губу й узялася смикати. За третім разом двері подалися та з тихим шерехом прочинилися. Рута прослизнула на балкон і, схилившись, оглянула велосипед. Шини спущені, шестерні аж чорні від іржі, але, схоже, все решта на місці. Велик був на ходу.

Сідницями відпихаючи балконні двері, дівчина позадкувала та втягнула велосипед до квартири. Він виявився легким, значно легшим, ніж вона гадала. Рута зняла закріплений під рамою насос, притулила велосипед до стіни, поставила колесо ніпелем донизу, скрутила захисний ковпачок і, приєднавши до нього патрубок насоса, заходилася качати. За кілька хвилин вона впоралася з обома колесами. Передня шина підозріло швидко втрачала пружність, але Рута не стала на цьому зосереджуватися, вирішила, що зупиниться та підкачає її, щойно вибереться з міста.

Прилаштувавши насос назад під раму, вона пересунула велик до виходу з квартири. Вхідні двері були замкненими, і Рута добряче намучилася, доки відімкнула їх без зайвого шуму. Потому почала повільно відчиняти, очікуючи, що сходовим майданчиком розлетиться тріскотливе скрипіння, але завіси, на диво, не видали жодного звуку. Чверть хвилини, затамувавши подих, дівчина прислухалася, а тоді обережно визирнула з квартири. Стулки ліфтових дверей були вдавлені всередину, з шахти стирчала вкрита сірим слизом арматура, а з електрощитка звисали засотані павутиною дроти.

Набравши у груди повітря, неначе перед пірнанням, Рута переставила велосипед за поріг і покотила до виходу з будинку. Прокручування коліс супроводжувалося неприємним попискуванням, ніби хтось водив металом по мокрому склі, і дівчина на кожен такий звук кривилася. За крок від дверей під’їзду вона спинилася. Поклала ліву руку на кермо, правою відтулила двері та обережно вистромила голову надвір.

На зарослому високою травою дитячому майданчику, метрів за двадцять від виходу з під’їзду, хтось стояв. Рута, не стримавшись, перелякано кавкнула та шарпнулася від порога. Металева пружина захряснула двері, пахнувши дівчині в обличчя сухим пилом і кислуватим запахом заліза. Велик із глухим дзенькотом повалився на бетонну підлогу. Дівчина побігла геть, прикидаючи, чи встигне продертися крізь хащі попід східною стіною багатоповерхівки, доки її спіймають, коли знадвору долинуло:

«Не бійся!» Пауза. «Це я».

Рута завмерла на сходовому майданчику, повернулась обличчям до дверей під’їзду. Серце гатило так, що темніло в очах.

Хто — ти?.. — подумала вона. — Хто ти, в сраку, такий?

Двері розчинилися навстіж, впустивши до під’їзду хвилю тьмяного світла. На ґанку вималювався хлопець, той самий, що написав «Тікай!» під вікнами Іванчиного будинку. Дівчина відступила на крок і вперлася спиною в пощерблену стіну. Ліворуч щирився дротами потрощений щиток із лічильниками.

«Виходь, — сказав хлопець. — Тут нікого, крім мене, нема».

Рута не рухалася. Він жестом поманив її до себе.

«Я тебе не скривджу».

Його слова влітали у вуха, але розпорошувалися, не досягаючи Рутиного мозку. Зрештою хлопець зітхнув, нахилився, підняв велосипед і, вивівши його на вулицю, кинув через плече:

«Гаразд, можеш сидіти, доки не заспокоїшся. Я почекаю тут».

Він відпустив одвірок, і двері захряснулися. Прямокутник кволого світла стиснувся до ледь помітної лінії та щез. Дівчина кілька секунд не рухалася — дихала часто, наче загнаний у пастку звір, — а тоді рвонула слідом, із розгону штовхнула двері та вибігла надвір.

Хлопець сидів на бордюрі навпроти входу до під’їзду, зосереджено промацуючи задню шину Тимофієвого велосипеда. Колесо ще одного, меншого, але такого самого іржавого, виднілося з трави позаду.

Насамперед Рута потягнулася поглядом на захід — туди, де розташовувалася її десятиповерхівка. Небо в тому боці здавалося темнішим. Не геть чорним, а радше якимось каламутним. Дівчина вглядалася достатньо довго, щоб побачити фіолетові проблиски, що промайнули в темноті, ніби в далеких хмарах на горизонті спалахнули бузкові блискавки.

Хлопець підвівся. Підняв із трави свій велосипед.

«А де ці?» — запитала Рута, махнувши рукою на захід.

«Там, де й мають бути. Біля твого будинку на Грушевського».

«Вони не знають, що я тут?»

Хлопець заперечно мотнув головою:

«Поки ні».

«А дізнаються?»

«Якщо залишишся тут іще на ніч, мабуть, так». Він задер голову та обвів поглядом масив вікон десятиповерхової «шпаківні». «Ну або тебе почує сновида».

Скориставшись цим, дівчина почала його розглядати. Приблизно її зросту, може, ненабагато нижчий. Руки не худі, але без жодного натяку на м’язи. Кругле обличчя, русяве волосся, ледь опуклі зеленкуваті очі. І ямка на підборідді, така глибока, що в неї без проблем помістилася б соняшникова насінина.

«Ти чекав на мене?» — поцікавилася вона, коли хлопець опустив голову.

«Так».

«А як ти довідався, де на мене чекати?»

Він не відповів. Натомість кивнув на її велосипед:

«Піднімай його та поїхали».

«Куди?»

«Хочу дещо тобі показати».

Рута скинула голову, всім своїм виглядом показуючи, що з місця не зрушить, поки не розпитає про все, що їй потрібно.

«Хто ти?» — мовила вона.

«Я Марк», — назвався хлопець.

Окей, тебе звати Марк, — подумала Рута, а потім повторила:

«Хто ти?»

Його очі стали схожими на матове скло.

«Я хочу допомогти».

Дівчина мотнула головою.

«Це не відповідь».

Марк знизав плечима та промовчав.

«Що ти робиш у моєму сні?» — не вгавала Рута.

«Це не твій сон, — його обличчям майнула тінь усмішки. — Це взагалі не сон, ти ж знаєш».

Руту обсипало морозом.

«То ти… ти…» Вона сама не розуміла, чому почала фразу, позаяк не мала жодної здогадки, як її закінчити. Та остаточно замовкнути її примусило відчуття, що взялося неначе нізвідки: вона знає хлопця. Рута вивчала кругловиде обличчя Марка, і щосекунди її впевненість у тому, що раніше бачила його, зростала.

«Я тут, щоб тобі допомогти», — сказав він.

Дівчина примружилася. Звідки вона може його знати? Десь зустрічалися? Знайомий знайомого? Ні, не так. Відчуття було трохи інакшим. Так буває, коли дивишся на чужу, але все ж знайому людину, яку востаннє бачила багато років тому, й не можеш збагнути, чи це людина так змінилася, чи ти просто помилилася, сплутавши її з кимось.

«Я тебе знаю?» — вона вигнула брову.

«Навряд».

Рута ледь помітно здригнулася: він не відповів «ні». І ще вирішила, що він збіса дивний. Не лячний, ні, просто якийсь не такий, як треба.

«Із чим ти мені допоможеш?»

«Із твоєю проблемою».

«М?..»

«Я можу принаймні пояснити».

Не те щоб вона потребувала додаткових роз’яснень після розмови з Анною, та все ж вивалила кілька запитань:

«Хто ці істоти? Вони реальні? Чому вони з’являються? І чому переслідують мене?»

Марк обірвав її дещо різко:

«Стоп. По черзі. Тут усе реальне, мала б уже зрозуміти. Істоти теж. Далі — вони типу санітарів, які у сновидіннях “підчищають” людей, саме існування яких загрожує цілісності та несуперечності фізичної реальності. Чому вони з’являються? Бо ти скоїла щось таке, що зруйнувало або може зруйнувати причинність Усесвіту, а вони це чують, наче гієни — кров».

Але ж вони не гієни, — зауважила про себе Рута.

«Чому вони схожі на моїх рідних? — Дівчина згадала Лару та спохмурніла. — Окей, не завжди на рідних, але це обов’язково хтось, із ким я знайома».

«Це ти їх бачиш такими», — видав Марк.

Дівчина збентежилася:

«А ти хіба ні?»

«Ні. Для мене вони схожі на дементорів із “Гаррі Поттера” чи на назгулів із “Володаря Перснів” — безликі стрьомні сутності в подертих балахонах. Ти бачиш їх з обличчями, бо… — він замислився та кілька секунд мовчки ворушив губами, — ну, напевно, Всесвіт у такий спосіб показує, на кого найдужче вплинули твої дії, типу, з ким найбільша проблема».

Рута подумала про сестру. Потім про Іллю Ісаєва. Потім знову про сестру. Після чого прогнала геть думки про Анну Ігорівну.

«Ти сказав, що знаєш, як це вирішити».

«Сказав», — кивнув хлопець.

«Як?»

Він повернувся і, витягнувши шию, якийсь час дивився на захід. Заспокоївшись, знову поглянув на Руту.

«Загалом є три варіанти. Перший, — Марк відігнув указівний палець на лівій руці, — тікати».

«Ти кеп».

Він пропустив повз вуха насмішку.

«Тобі треба щоночі засинати на новому місці, якомога далі від місця, де засинала напередодні, вві сні не ловити ґав, постійно рухатися, бігти, за можливості їхати на велосипеді, коротше, робити що завгодно, щоб темрява не наздогнала тебе, і…» Хлопець затих.

«І?»

«Ну, сподіватися, що завдана тобою шкода врешті-решт розсмокчеться».

«Як довго на це чекати?»

Марк скорчив незрозумілу гримасу.

«Залежить від того, що ти натворила. Якщо пов’язані з тобою логічні суперечності в реальному світі незначні, теоретично втекти можна».

Перед очима Рути постало змарніле обличчя Анни Чорнай.

«А якщо я, наприклад, “воскресила” когось померлого? Ну, тобто не “воскресила”, — дівчина зобразила пальцями лапки, — ти розумієш, про що я». Збагнувши, що говорить у минулому часі, Рута похапцем додала: «Звісно, я нічого такого не робила, просто питаю, наскільки це вважатиметься серйозним».

У його очах щось промайнуло, і Руті здалося, що хлопцеві щось відомо. Тобто відомо значно більше, ніж він готовий поділитися.

«Серйозним? — відповів Марк так, що у неї мурашки по спині пробіглися. — Ні. Це буде смертельним. У такому разі, — він пересмикнув плечима, — ти не втечеш».

«Але…» — Рута застигла із роззявленим ротом.

«Тікатимеш, може, досить довго. Але врешті-решт вони наздоженуть тебе. І тоді світло для тебе згасне назавжди. Воскресити людину… — Він гучно пирхнув. — Повір мені — таке ніколи не розсмокчеться. Раніше чи пізніше ці потвори дістануть тебе».

Дівчина ковтнула слину.

«Які ще варіанти?»

«Другий, — крім вказівного, Марк відігнув середній палець, — можна вбити тих, кого стосувалися всі ті твої зміни. Хто через них зробився ніби як несумісний із…»

Рута перебила його:

«Вбити?»

«Так, — Маркове обличчя нічого не виражало. — Позбутися в реальному житті всіх, хто може виявити спричинені тобою парадокси».

«Е…»

«Що?»

«Це якась дурня. Я не розумію…»

«Що саме тобі незрозуміло? Річ же не в тому, що хтось навмисно старається тебе прикінчити вві сні. Річ у тім, що твій мозок унікальний, і ця унікальність призводить до виникнення парадоксів у реальності. Щойно ти знищиш усі парадоксальні вузлики, які настворювала, проблема зникне, і Всесвіт дасть тобі спокій».

Рута стрепенулася, почувши слова, які вже була чула від Анни, а тоді подивилася на хлопця зі скепсисом:

«Тобто, щоб вирішити мої проблеми, ти штовхаєш мене на вбивство в реальному житті?» Вона помовчала та повторила, виділяючи кожне слово: «Вбивство. В реальному. Світі».

Марк стенув плечима.

«Твоє життя таке саме реальне, як і те, що ти вважаєш сном. І мене не обходить, що на тебе там чекає. Я лише пропоную варіанти, як позбутися тіней, що женуться за тобою».

«Окей. Який третій варіант?» — запитала Рута.

«Він видасться тобі дивним».

«Розповідай».

«Я краще покажу». Хлопець сів на велосипед, поставив ноги на педалі. «Не відставай».

«Куди ми?»

«Це недалеко, в центрі міста, але треба буде зробити гак, — він кинув нашорошений погляд на захід. — Про всяк випадок».

Повз старий автовокзал вони вибралися на Данила Галицького, спустилися на південь до перетину з вулицею Степана Бандери, там звернули на захід і помчали аж до перехрестя з вулицею Чорновола. По тому хлопець рушив на північ, не збавляючи швидкості, прокотився повз обтиснутий заростями майдан Незалежності та навпроти будівлі кінотеатру «Україна» з обваленим дахом чкурнув у двори. Дівчина справно крутила педалі поряд.

Далі їхати не можна було — на схід від майдану хащі ставали непролазними. Якийсь час Марк і Рута тягнули велосипеди за собою, але швидко втомилися та зрештою залишили їх там, де вулиця Малий Узвіз упиралась у будівлю Головного управління національної поліції. Скрадаючись, вони дісталися третього корпусу РДГУ та причаїлися в чагарях неподалік місця, де починалася вулиця Квітки-Основ’яненка.

«Бачиш цей будинок?» — дивно схвильованим голосом запитав Марк.

Вулиця заросла так, що потрісканого асфальту майже не було видно. Будівель також не було, лише трохи далі й правіше від сховку, де принишкли хлопець із дівчиною, з нетрищ стриміла облуплена сіра десятиповерхівка.

«Який будинок?» — зобразила здивування Рута.

Хлопець знову проігнорував сарказм у її голосі.

«У реальному житті він жовтий, — його очі неприємно зблиснули. — Утратив колір за стільки часу».

«Ми зайдемо до нього?» — цього разу цілком серйозно промовила дівчина.

«Ні. Не хочу ризикувати, — Марк стрельнув швидким поглядом убік. Темрява тепер пульсувала на сході від них, за Палацом дітей та молоді. — Але хочу, щоб ти пішла до нього, коли прокинешся».

«В реальності?»

«Так. Треба, щоб ти дещо зробила з ліфтом».

«Навіщо?»

«Дослухай. Ти маєш зайти до другого під’їзду. Код на дверях: зірочка — решітка — шість — два — один».

«Шість, два, один, — повторила дівчина. — Окей».

«Можеш не запам’ятовувати, — не зводячи широко розплющених очей із будинку, хлопець змахнув у повітрі рукою. — Дочекаєшся, коли хтось виходитиме, і прослизнеш досередини».

«Чому тоді…»

Він не дивився на неї та, схоже, не почув жодного слова.

«Є дещо важливіше, що ти повинна запам’ятати». Марк дістав із кишені зжовклий папірець, розгорнув його і, потупившись, ніби передавав щось ганебне, вручив Руті. «Ти можеш забути, коли прокинешся, тому я підготував дещо, що допоможе тобі зафіксувати послідовність у пам’яті. Це, типу, схема».

Дівчина поглянула на аркуш.

«Що це?»

«Порядок проходження поверхів».

Вивчаючи накреслену від руки схему, Рута супилася.

«Я не розумію».

«Я знаю, тому слухай мене уважно, — хлопець узяв її обличчя в руки так, наче думав поцілувати. — Коли потрапиш до під’їзду, викличеш ліфт на першому поверсі та зайдеш до кабіни сама. Потім поїдеш на четвертий. На четвертому не виходь; щойно ліфт зупиниться, рушай на другий. Із другого поверху, так само не виходячи, піднімайся на шостий. Потім із шостого — назад на другий, звідти — вгору на восьмий, а з восьмого — знову на другий, і насамкінець — на десятий. Усе, як я намалював, бачиш? — він тицьнув пальцем у жовтий папірець. — Четвертий-другий, шостий-другий, восьмий-другий, і десятий. Увесь цей час мусиш бути сама. Тебе ніхто не повинен бачити в кабіні, інакше все даремно».

«А як хтось побачить?» — уставила дівчина.

«Тоді все спочатку, з першого поверху. А тепер найважливіше, — він нахилився майже впритул, і його віддих залоскотав Руті обличчя, — на п’ятому поверсі перед тим, як двері відчиняться, тобі потрібно відступити вглиб ліфта, бо до кабіни заскочить дівчинка».

«А чому саме на п’ятому? — запитала Рута. — І звідки ти знаєш, що це буде саме дівчинка?»

«Знаю. Буде дівчинка, — відкарбував Марк. — Припускаю, ти злякаєшся, це нормально, але, хай там що, не залишай кабіни. Коли вона зайде, двері зачиняться, після чого… після чого… — його очі забігали, — можеш натиснути будь-яку кнопку. Поїхати на перший, наприклад».

Чого я маю її лякатися? — подумала Рута, а вголос запитала:

«І що?»

«Нічого, — хлопець видихнув. — Це все».

«Я повинна покататися на ліфті, а тоді проїхатися з дівчинкою з п’ятого на перший?»

«Так».

«І що це дасть?» — Рутині очі підозріливо примружилися.

«Обнулить усе».

«Як це?»

«Отак. Істоти більше тебе не переслідуватимуть».

«Але, — певна річ, вона йому не повірила, — це якась дурня».

Марк невдоволено випнув підборіддя.

«Окей. Тоді обирай будь-який з перших двох способів».

Рута відвела очі й, туплячись поглядом у похмуру багатоповерхівку, обмізковувала почуте. Хлопець морочить їй голову, ясно, як день. Але навіщо йому це? Чого він добивається?

«Ми вже вдруге вшиваємося від істот на велосипедах, — невпевнено почала дівчина. — Може, є якийсь інший спосіб, ну, щоб пересуватися в цьому світі?»

Він мотнув головою.

«Велосипеди не завжди під рукою. Я кілька разів намагався завести автомобілі, проте мені ще жодного разу не вдалося. Припускаю, окремі з них на ходу і, може, навіть із бензином у баках, але абсолютно всі з розрядженими акумуляторами».

Рута пригадала вказівник «ВИХІД» над дверима з відділення інтенсивної терапії.

«В одному зі снів я опинилася в реанімації міської лікарні, і там над дверима світився зеленим вказівник “Вихід”. Він же повинен був живитися від чогось. Якісь батарейки чи щось таке».

Хлопець глумливо всміхнувся.

«Ну, наступного разу можеш збігати по ті “батарейки” та спробувати від них завести автомобіль».

Дівчина набурмосилася.

«Що буде, якщо я відмовлюся та не скористаюся жодним варіантом?»

«Ти що, тупа?»

Її обличчя налилося багрянцем.

«Я не…»

«Досі не зрозуміла, як це серйозно?»

«Звісно, я зрозуміла! — огризнулася Рута. — Але…» Несподівано вона осягнула, що сперечатися далі немає сенсу, і замовкла.

За хвилину Марк заговорив уже спокійніше:

«Знаю, ти мені не віриш. Але прийде час, і ти згадаєш мою розповідь. Обов’язково. Просто запам’ятай: перший — четвертий — другий — шостий — другий — восьмий — другий — десятий — і насамкінець п’ятий».

Дівчина ще раз поглянула на аркуш із цифрами. Маркова розповідь, вочевидь, була безглуздою вигадкою, його історія просто не могла мати логічного обґрунтування, тож Рута вирішила не марнувати час на подальші розпитування. Вона зіжмакала папірець і заштовхала його до кишені.

«Звідки ти це все дізнався?»

«Що саме?» Марк спрямував погляд не на обличчя, а на кишеню, куди Рута поклала намальовану ним схему.

«Ну, про цей будинок, про те, що тут роблять істоти, про мене врешті-решт».

«Ти не одна така, — ухильно відповів хлопець. — Далеко не перша».

«Це не відповідь».

Його погляд раптом став тоскним, наче в собаки, що дивиться на їжу, до якої не в змозі дотягтися, і якимось недоречно тріпотливим голосом Марк проказав:

«Я достатньо довго тут, щоб розібратися».

І знову — його обличчя видалося знайомим. Проте за мить Рута викинула це з голови. Тривожна здогадка немовби пробила діру в її черепі й палаючим метеором прошила мозок, розбризкуючи навсібіч усі інші думки. У свідомості дівчини несподівано чітко постало розуміння, чому весь час відчувала, начебто Марк якийсь дивний. Він нагадував радше річ, а не людину. Щось, що мало б давно сконати, проте досі живе.

Глянувши через плече, хлопець знову кинув погляд на схід, а тоді схопив Руту за руку та повів геть. Ось тільки, хай скільки дівчина озиралася, вона не бачила темряви, яка б сунула навздогін. Небо над їхніми головами залишалося світлим.

66″

Марк провів Руту до місця, де вони залишили велики, після чого, гарячкуючи, наказав якомога швидше забиратися з міста.

Дівчина вмостилася на велосипед, востаннє подивилася на хлопця та закрутила педалі. Вирулила на Соборну і, петляючи між ямами, попрямувала на захід. У межах міста дорога ще була більш-менш, тож за чверть години Рута дісталася Луцького кільця — кругової розв’язки на північному заході Рівного, за якою починалося шосе на Луцьк.

Після кільця дорога стала набагато гіршою. Дівчина, вимушено сповільнившись, нарешті помітила, що обидва колеса трохи спустили. Вона проїхала півкілометра, посеред Обарова зупинилася та зняла з рами насос. Виштовхавши велосипед на узбіччя, Рута обстежила поглядом довколишній ландшафт. Обабіч поруйнованої луцької траси темніли зарості, лиш де-не-де у просвітах між гіллям виднілися руїни колись ошатних котеджів. Не виявивши нічого підозрілого, вона присіла та підкачала спершу переднє, потім заднє колеса.

Рута вже майже закінчила й готувалася зняти шланг насоса з ніпеля, коли раптом у кущах праворуч і трохи позаду себе почула шелест і потріскування. Наче хтось, не переймаючись здійнятим шумом, продирався крізь чагарі до дороги. Дівчина завмерла і, не підводячись, повернула голову на той звук.

Секунд десять нічого не відбувалось, а потім на витягнуту вздовж дороги й зарослу високою травою галявину вийшла літня жінка. Рідке сиве волосся було заколото гребінцем. Пом’ята нічна сорочка сповзла з плеча, оголивши з одного боку зморшкуваті груди. Жінка завмерла за кілька кроків від порепаного асфальту й закрутила головою. Коли обличчя на мить опинилося перед Рутою, дівчина розгледіла моторошно закочені очі без зіниць. Спиною шугнули мурахи.

Сновида.

Рута затамувала подих. Жінка не рухалася. Дівчина виждала хвилину, а тоді взяла до рук захисний копачок, різким рухом зняла шланг насоса, та поставити ковпачок на місце не встигла. Ніпель пирснув повітрям, видавши коротке насичене «чш-ш-ш». Жінка стрепенулася та повела головою до Рути.

А наступної миті зі сходу, від міста, надійшов глухий виляск. Через три секунди до місця, де застигла дівчина, немовби докотилася хвиля від вибуху. Повітря — вся його маса відразу — зрушила з місця й неначе зсунулася на кілька метрів на захід. Рута відчула легкий поштовх у груди, побачила, як синхронно нагнулися, ніби кивнувши, а потім випросталися дерева, почула, як, сколихнувшись, зашелестіла трава.

Літня жінка із закоченими очима попрямувала до асфальтівки. Дорогою її ноги заплуталися в траві, вона впала на випростані руки, проте майже відразу підвелася та побрела на Руту далі. З переляку дівчина впустила захисний ковпачок. Розуміючи, що не встигне знайти його до того, як стара наблизиться, вона схопила першу, до якої змогла дотягтися, каменюку і, випроставшись, пожбурила нею в жінку. Камінь поцілив у шию над лівою ключицею, відскочив і вдарив у підборіддя. Жінка закинула голову та вишкірилася, але удар несподівано збив її з пантелику. Вона заклякла та витріщалася тепер у той бік, де камінь приземлився на дорогу, а не туди, звідки він прилетів. Остерігаючись, аби не хруснуло в коліні, Рута опустилася навпочіпки, навпомацки відшукала ковпачок, а тоді тремтячими пальцями накрутила його на ніпель.

Віддалившись на півсотні метрів, дівчина озирнулася. Жінка із закоченими очима йшла за нею назирці, одначе Рута цим не переймалася — вона легко відірветься. Значно більше хвилювало те, що коїлося над містом. Темрява розпухала, наче дріжджове тісто, у розривах, де чорнота здавалася не такою щільною, вихоплювалися темно-бузкові протуберанці. Вони розхристано звивалися на тлі сірого неба, схожі на зміїв, що підняли голови, видивляючись, хто їх потурбував.

Рута відвернулася та щодуху закрутила педалі.

Вона гнала, не зупиняючись, наступні кілька годин.

67

Прокинувшись, Рута виявила, що вона на дивані сама. Дівчина перевернулася на спину, потягнулася, піднесла долоню до рота й кілька разів хекнула, перевіряючи віддих.

Сонце вже зійшло, однак було ще рано. Рута нахилилася до широкого бильця, взяла до рук телефон, увімкнула його і, дочекавшись, поки стихнуть повідомлення про пропущені дзвінки від Аміни, подивилася на екран. За чверть восьма. А тоді прислухалася. Знадвору чулися приглушені голоси, у ванній хлюпала вода, крізь її шум пробивалося гугняве наспівування. Тимофій Русецький, мугикаючи під носа примітивну мелодію, приймав душ.

Згадавши сновидіння, Рута насупилася. Цього разу вона не бачила істот і, попри зустріч зі сновидою, відносно легко відірвалася від пітьми, а тому гнітюче відчуття, що оселилось у свідомості після розмови з Анною Чорнай, притупилося. Проте дівчина супилася, бо їй не подобалося почуте від Марка. Якщо відверто, Марк їй теж не сподобався, хоч і видавався знайомим. Спершу Рута вирішила викинути його з голови, але згодом, повагавшись, усе ж наблизила смартфон до очей, відкрила блокнот і похапцем, поки числа не зникли з пам’яті, занотувала надиктовану хлопцем послідовність: 1–4—2—6–2—8—2—10—5… Рута не збиралася її перевіряти абощо, просто не хотіла картатися за недбалість, якщо раптом ці химерні числа таки знадобляться.

На протилежному бильці, сповіщаючи про надходження текстового повідомлення, глухо дзизнув смартфон Тимофія. Рута повернула голову. Смартфон лежав екраном донизу, тож погляд дівчини зупинився на матово-синьому чохлі зі стилізованим зображенням стетоскопа. Кілька секунд вона його уважно розглядала, а потім відчула, як усередині неспокійним черв’яком заворушилася підозра.

Рута повільно обвела поглядом кімнату та нарешті замислилася над ланцюжком подій, що привів її сюди. Вона потрапила до реанімації, молодий анестезіолог урятував її, згодом, коли її виписали, він зателефонував і запросив на побачення, проте Рута відшила його. Невдовзі вона сама його набрала, вони домовилися про зустріч, мило спілкувалися, поїли в «Маку», після чого вона побачила Якова Демидовича і… сталося те, що сталося. Попри це, коли вранці наступного дня Рута написала Русецькому, хлопець одразу погодився на нову зустріч. Вона не прийшла. За кілька годин перетелефонувала та попросила вибачення, Тимофій зустрівся з нею й урешті-решт пустив до себе додому. Вони не переспали, Рута відразу дала зрозуміти, що йому нічого не світить, та однаково хлопець дозволив їй залишитися.

Не те щоб у цьому було щось надзвичайне. Жодна з подій окремо не викликала запитань, але всі разом вони чомусь насторожували. Ось ці альтруїзм, чуйність і цілковита відсутність самоповаги здавалися Руті дивними. Дівчина подумала, що будь-хто інший на місці Русецького заблокував би її номер ще після інциденту перед «Златою Плазою». І точно не погодився б на спілкування після того, як Рута не з’явилась у «Броварні на Грушевського». У неї було таке враження, ніби він… він…

Якась думка билася під поверхнею свідомості, проте дівчина ніяк не могла за неї вхопитися.

Рута витягла шию та прислухалася — плюскіт і мугикання не затихали, — а тоді ривком пересунулася через півдивана, сягнула рукою до телефона в синьому чохлі й ухопила його.

Сівши так, аби краєм ока бачити двері ванної кімнати, вона активувала смартфон і провела пальцем по заставці. Пароля не виявилося. Передусім дівчина зазирнула в текстові повідомлення. Реклама від lifecell, есемес із «Нової пошти», повідомлення про час прибуття таксі, виписка з рахунка в «Приватбанку». Нічого цікавого.

«Або він підчищає повідомлення».

Рута сама не знала, що шукає, і загалом усвідомлювала, що те, чим зараз займається, — ганебно, але спинитися не могла. Жагуча цікавість глушила кволе попискування совісті в зародку. Після текстових повідомлень дівчина взялася за Фейсбук. Пробіглась очима по акаунту (Тимофій підписав себе як Tymo Rusetsky), але теж не з’ясувала нічого вартого уваги: місце роботи, місце навчання, контактна інформація; розмовні мови — українська й англійська; стосунки — все складно. Нудьга смертельна. Хоча в користувачів Фейсбуку чомусь інакше й не буває. У голові проскочила думка, що розробникам не зайве було б додати до клієнтської угоди пункт: «Чи згодні ви робити все, що від вас залежить, щоб ваш акаунт був нудним, як річний звіт міністерства юстиції?» — після чого Рута згорнула сторінку та відкрила Інстаграм. Спершу проглянула стрічку, потім перекинулася на акаунт. Фото з батьками, фото зі значно старшим чоловіком у лікарському халаті на вході до відділення інтенсивної терапії, чийсь собака, відпочинок на природі, спортзал, велосипед, велосипед, велосипед. Нудно. І аж занадто правильно. Гран-прі на світовій першості з правильності та занудства.

Без особливого ентузіазму Рута вирішила перевірити телефонну книгу, але, виходячи з Інстаграму, випадково зачепила пальцем «плюсик» унизу екрана — кнопку для додавання нового фото. Перед очима постала галерея з фотознімками та завантаженими на телефон картинками. Рута ледачо прогорнула їх униз і вигнула брову: Русецький мав півтора десятки фото в роздягалці спортзалу в самому рушнику, хоча ніде їх не виставляв. Дівчина ще раз провела пальцем угору, прогортаючи фотознімки, і раптом…

— Сука… — мимоволі лайнулася.

Обличчя витяглося, Рута піднесла телефон до очей. Що за фігня?

Вона мерщій згорнула Інстаграм, відкрила галерею, зайшла в розділ «Завантаження» та заціпеніла, роззявивши рота. Понад три чверті файлів у розділі складали її фотографії в білизні. Рута зі злістю подумала про Саву Нестерова, однак, придивившись, зрозуміла, що фотограф ні до чого: на всіх знімках стояли водяні знаки компанії «Obsessive», а це означало, що Русецький просто завантажив їх із сайту. Там також були фотографії інших дівчат, окремі — в аж занадто відвертій та абсолютно непрактичній білизні, однак абсолютна більшість — її.

Рута навмання відкрила декілька файлів і звернула увагу на дати завантаження: 27 квітня, 28 квітня, 1 травня, 3 травня…

— Клятий збоченець, — прошипіла вона.

Відчувши, що у неї пересохло в горлі, дівчина відкинула телефон, вибігла на кухню, схопила першу, що потрапила під руку, склянку, налила з чайника води та пила величезними ковтками, аж поки не похлинулася. З ванної досі долинало неголосне мугикання — Тимофій продовжував безтурботно наспівувати.

Рута пригадала його найперший несподіваний дзвінок. Вона ще тоді здивувалася, звідки анестезіолог узяв її номер.

(звідки номер мобільного?)

(узяв у реєстратурі… з реєстраційної картки)

Ага, ще чого! Лобом розповзлися зморшки. Не міг він його там узяти! Формально її не клали до лікарні, а привезли ледь живу до реанімації, і ніхто не запитував її домашню адресу чи номер телефону. Рута замислилася. Ймовірно, її телефон підібрала Анна Чорнай і згодом лишила в реанімації. Дівчина пам’ятала, що смартфон був розряджений, отже, Русецький мусив спершу зарядити його, щоб дізнатися її номер. Дівчина скривилася: вона лежала без свідомості, а Русецький у цей час нишпорив у її телефоні.

Чорт. Чорт! Як же огидно!

Вона метнулася назад до кімнати, забрала свій телефон, сяк-так поправила футболку й шорти та прожогом вискочила з квартири.

Рута підтюпцем спустилася до тролейбусної зупинки навпроти супермаркету «Сільпо» та зупинилася, міркуючи, куди податися. Через дорогу височіла будівля старого автовокзалу. Додому вона не піде. По-перше, через те, що боїться там заснути. А по-друге, Аміна майже напевно поведе її до невролога чи психіатра, а це вже ніби як не актуально. Ночувати під відкритим небом теж не варіант: над головою знову купчилися грозові хмари. Якийсь час дівчина зважувала, чи не зателефонувати Саві й Тарасу та перебути якийсь час у Києві, але згодом у неї з’явилася краща ідея: поїхати до Тернополя, спробувати помиритися з Інді та заночувати у неї в гуртожитку.

Дочекавшись зеленого сигналу світлофора, Рута перебігла на інший бік і попрямувала до автовокзалу. Обійшовши автостанцію, вона зупинилася на платформі, звідки відправлялися маршрутки на Тернопіль. Найближча відбувала о 8:15.

Праву руку Рута інстинктивно прикладала до серця, немовби намагаючись сповільнити його пришвидшене биття, а лівою відшукала номер сестри, натиснула на «Виклик» і приклала смартфон до вуха. Довгі гудки, здавалося, лунали цілу вічність, але зрештою Інді відповіла. І затихла.

— Це я, — виждавши кілька секунд, сказала Рута.

У динаміку — тиша. Рута насупилася, відірвала телефон від вуха та зиркнула на екран. Таймер відраховував секунди, отже, Інді не розривала зв’язок. Рута приклала телефон назад і мізинцем узялася терти шрам над бровою, водночас складаючи в голові наступну фразу. Хочу приїхати до тебе… Ні, не так. Можна я приїду?.. Ще гірше. Зрештою, зібравшись на силах, вона відкарбувала:

— Я їду до Тернополя. Нам треба поговорити.

Спливло ще кілька секунд, доки Інді озвалася. Невдоволено, майже осудливо:

— Вночі мені телефонувала мама.

Рута прикусила кінчик язика.

— І що?

— Нічого! — підвищила голос сестра. — Коли ти нарешті перестанеш поводитися так, наче всі люди довкола — лише сировина для твого его?

«Що?» — у Рути відвисла щелепа.

— Це не так!

— Тобі мало Іллі? Думаєш іще маму звести в могилу?

«Що ти верзеш?!» — Рута вільною рукою затулила обличчя.

— Інді, я не…

— Ти б чула її голос! — вигукнула Індія.

Рута схлипнула, проте нічого не промовила. Опустила погляд, втупилася під ноги й мовчала, аж поки Інді, трохи заспокоївшись, не взялася розповідати:

— Батьки збираються заявити в поліцію про твоє зникнення. Ти неповнолітня, тебе шукатимуть. І ще мама сказала, що ти… — Вона затнулася, добираючи менш категоричний вислів, і Рута подумки відзначила, що ще, напевно, не все втрачено. — Сказала, що в тебе не всі вдома.

— У мене все гаразд, — застогнала дівчина. — Окей, не все. Тобто все якраз не гаразд. Але це не має жодного стосунку до маминої версії.

— Де ти провела ніч?

Рута завагалася, доки відповісти:

— У анестезіолога, який виходжував мене в реанімації.

Якийсь час Інді мовчала, обмірковуючи почуте.

— Ти з ним… ну… — Сестра не приховувала відрази.

Рута заплющила очі й ледь закинула голову.

— Ні, я не спала з ним. Але, блін, навіть якби й так, що з того?

— Нічого! Ти тупо не помічаєш, не усвідомлюєш, що з тобою відбувається. Ти геть пустилася берега!

Вуха різонули знайомі високі тони, що проступали в голосі Григора, коли він волав, і Рута, спалахнувши, не вигадала нічого кращого за крикнути:

— Хто ти така, щоб засуджувати!

— Ти й зараз лише про себе думаєш! — дорікнула сестра. — А я говорю про маму, не про тебе!

— О, не треба, я тебе прошу, — крізь зуби процідила дівчина. — Останнє, чого я зараз потребую, — це вислуховувати від тебе нотацію. Його звати Тимофій, йому двадцять шість, і мені здавалося, що він нормальний. Я сподівалася, він зможе мені допомогти. Але помилилася. Вкотре. У цього козла на телефоні була папка з моїми фотками в білизні. Йому треба було тільки затягти мене в ліжко. — Вона видихнула, голос згас. — Я щойно звалила від нього, і мені більше немає куди піти.

Чверть хвилини сестри німували. Потім Інді мовила:

— Зателефонуй мамі.

Рута знала, що не телефонуватиме, одначе стомлено промимрила:

— Добре, але…

— Ніяких «але». Зателефонуй. — Пауза. — І набереш, коли будеш у Тернополі.

Після чого розірвала зв’язок.

Кілька секунд Рута крутила в руках телефон. Від згадки про матір стискалося серце, проте телефонувати вона не збиралася. Принаймні поки що. З іншого боку, Рута боялася, що Аміна справді заявить про її зникнення в поліцію, після чого її зловлять і силоміць повернуть додому. Поміркувавши, дівчина відкрила додаток «Повідомлення» та надрукувала есемес:

08:01

Зі мною все добре. Повернуся сьогодні або завтра. Мусиш мені вірити. Будь ласка, не хвилюйся…

Перечитавши, вона натиснула «Надіслати», переконалася, що повідомлення доставлено, і вимкнула смартфон.

68

Дорогою до Тернополя Рута подумки повернулася до останнього сновидіння: що більше міркувала про нього, то дужче переконувалася, що знає Марка. Ні, вона не знайома з ним, але точно десь бачила. Це вочевидь було давно та стосувалося… Дівчина взялася терти лоба. У надрах свідомості зринув невиразний спогад: це якось пов’язано зі школою. Її школою?.. Рута наморщила носа. Ні. Марк з вигляду її одноліток, якби він навчався у дванадцятій, вона була б його відразу впізнала.

Але котрою тоді?

Рута довго копирсалася у спогадах, але нічого вартого уваги більше звідти не витягла, тож на під’їзді до Кременця ввімкнула телефон, під’єдналася до Інтернету та ввела у Google запит: «Марк школа Рівне». Угорі списку результатів сервер розмістив посилання на статтю трирічної давності, опубліковану на сайті газети «Рівне вечірнє». Рутині очі розширилися. Вона натиснула на заголовок і стала читати:

У Рівному безвісти зник підліток (ФОТО)

23.05.201609:32

Чотирнадцятирічний школяр зник у п’ятницю, 20 травня.

Як інформують у прес-службі Обласного управління національної поліції, вже третій день поліцейські Рівненської області розшукують безвісти зниклого неповнолітнього хлопця.

Грозан Марк Вікторович (нар. 4 березня 2002 року) у п’ятницю, 20 травня, о десятій ранку вийшов із багатоповерхівки на вулиці Квітки-Основ’яненка, в якій донедавна мешкала його сім’я, та до цього часу не повернувся. Хлопець навчався у восьмому класі ЗОШ № 15 міста Рівного.

Батько Марка, Віктор Грозан, у 2015–2016 роках очолював мережу меблевих салонів «Затишна кімната» у Рівненській та Волинській областях і якраз напередодні синового зникнення отримав підвищення — посаду регіонального директора компанії у Львові. Грозани готувалися до переїзду, і Марк зник за лічені хвилини до того, як сім’я мала вирушити до Львова.

Нашому кореспондентові також стало відомо, що з певних, не зумовлених станом здоров’я, причин Марк Грозан упродовж останнього місяця не відвідував школу й навчався за індивідуальним планом.

Прикмети хлопця: зріст 150–155 см, плечі вузькі, волосся середньої довжини, трохи кучеряве на кінчиках, русяве. Обличчя кругле, з пухкими щоками, має помітну ямку на підборідді. Очі зеленкувато-сірі. Був одягнутий у футболку зеленого кольору, сині джинси та чорно-білі напівкеди «Converse».

Поліцейські шукають Марка та просять усіх, хто має хоч якусь інформацію про його місцеперебування, негайно повідомити її, зателефонувавши на спецлінію за номером 102 чи звернувшись до найближчого відділення національної поліції.

Вона пригадала: три роки тому про це зникнення говорило все місто.

Під текстом було вміщено фотографію, з якої на Руту дивився щокатий хлопчак у кумедних круглих окулярах і просторому сірому худі. Руки ховалися в накладній кишені на животі, голова втискалася поміж пліч — хлопець усміхався, проте відчувалося, що фотографуватися не любить. Рута, примружившись, наблизила обличчя до екрана. Звісно, той, кого вона зустріла у сні, був старшим, на півтори голови вищим, дещо ширшим у плечах і абсолютно точно без пухких щік. Але… це був він. Були риси, цілковита подібність яких не викликала сумніву: колір і текстура волосся, великі, ледь опуклі очі та — найважливіше — виразна ямка по центру м’якого підборіддя. Відхилившись від екрана, Рута не сумнівалася, що бачить перед собою хлопця зі свого сну, тільки на три роки молодшого.

Вона ще раз нервово пробіглася по статті й зупинилася на реченні про багатоповерхівку на Квітки-Основ’яненка. Хвилину вистукувала пальцями по корпусу смартфона, потім запустила Google Maps і ввела назву вулиці. Щойно додаток вималював карту, дівчина, навіть не збільшуючи зображення, усвідомила, що в статті йдеться про той самий будинок, який показував Марк: на Квітки-Основ’яненка інших багатоповерхівок не було.

Попри застояну духоту салону, спиною шугнули холодні мурашки.

Залишалося з’ясувати ще дещо. Знаючи повне ім’я, Рута повторила запит, додавши в пошуковому рядку ще й прізвище. Дівчина уважно вивчала посилання за посиланням, всюди натрапляючи на інформацію про зникнення Марка. Вона продерлася крізь півдесятка сторінок із результатами, але так і не вичитала жодного слова про те, що хлопця відшукали. Живого чи мертвого.

Маршрутка зупинилася на станції Кременця. Рута повернулася до фотографії на сайті «Рівне вечірнє», довго розглядала її, а тоді вимкнула телефон…

Отже, Марк Грозан. Її одноліток, який безслідно зник три роки тому. Якого до цього часу не знайшли. І який вві сні привів її до власного будинку.

69

О пів на дванадцяту маршрутка прибула на центральний автовокзал Тернополя. Рута активувала смартфон, здивовано відзначила відсутність повідомлень про пропущені дзвінки від матері та зателефонувала сестрі. Індія запропонувала зустрітися в центрі. Рута пояснила, що їй конче потрібно в душ, і сестра запросила її до гуртожитку. У Рути залишалося зовсім мало грошей, проте вона втомилася, та ще й надворі зірвався вітер і знову збиралося на дощ, тож вона вирішила поїхати на таксі.

Сестра чекала її на прохідній. Вони не обійнялися, навіть не привіталися, лише зміряли одна одну мовчазними поглядами, після чого Інді розвернулася та попрямувала до сходів. Рута боязким кивком привіталася із розімлілою від задухи вахтеркою та поквапилася за сестрою.

Ліфт не працював, сестри стали підійматися пішки: Інді попереду, Рута на метр позаду. Відлуння їхніх кроків розліталося порожніми й через те незвично тихими коридорами. Рута аж скулювалася від того.

— Ти тут узагалі сама? — поглипуючи навсібіч, поцікавилася вона в сестри.

Інді довго мовчала. Рута вже не сподівалася почути відповідь, коли сестра, не озираючись, зронила:

— Є ще одна дівчина-іноземка, яка залишилася на літо. Їй теж дозволили пожити.

«А ти? — подумала Рута. — Чому дозволили тобі?» Одначе поставити запитання вголос не наважилася.

Дівчата зійшли на четвертий поверх — такий самий моторошно порожній — і ступили до кімнати Індії. Сестра дістала чистий рушник і шампунь, Рута попросила ще тампон або гігієнічну прокладку (ті, що придбала вчора в «Сільпо», забула в Рівному), взула сестрині шльопанці та почовгала до ванної.

Поки вона приймала душ, Інді приготувала обід — молоду картоплю із сардельками та салатом із зелені. Руті знадобилося чверть години, щоби привести себе до ладу. Вони всілися за стіл і їли в цілковитій тиші, втупившись очима в тарілки. Рута не була голодною, але не хотіла ображати сестру, тож з’їла все до крихти. Інді швидко прибрала зі столу та понесла посуд на кухню. За хвилину повернулася, склала руки на грудях і, опустившись на скрипуче ліжко, спрямувала важкий погляд на молодшу сестру.

Рута вилізла на ліжко навпроти (на ньому був тільки матрац), підігнула ноги під себе, стулила докупи долоні й довго розгойдувалася, перш ніж запитати:

— Що ти тут робиш?

Очі Індії затуманилися. Шумно зітхнувши, вона згорбилася, ніби невидимий стержень, який примушував її тримати спину рівною, а голову високо піднесеною, розм’як і зігнувся, і Руті здалося, наче всередині її сестри ось-ось щось надірветься і вона обізветься, а може, навіть кинеться й ухопить її в обійми, та це тривало лише мить. Менш ніж за секунду погляд Індії загострився, і вона вороже відрізала:

— Це не твої справи. Чого ти тут?

Рута припинила розгойдуватися. Ковтнула слину.

— Багато всього сталося відтоді, як ти поїхала. І те, що я розкажу, для тебе, напевно, звучатиме, м-м… — дівчина прикусила губу, зважуючи, як би уникнути слова «неправдоподібним», — звучатиме дивно. Але я прошу тебе дослухати до кінця.

І вона почала розповідати. Про яскраві сни першого та другого типів і про відчуття дежавю після них; про загибель Якова Демидовича та дивну поведінку Анни Ігорівни; про власне самогубство й про те, як після повернення з реанімації сновидіння стали усвідомленими, а минуле почало змінюватися. Дівчина згадала, як стіни в її кімнаті зробилися чорними, описала зустріч із Яковом, якого вважала мертвим (який, власне, і мав бути мертвим), і нарешті переповіла сестрі вчорашню розмову з Анною. Завдяки підготовці перед другою зустріччю з Русецьким, Рута знала, що й за чим казати, та попри це кілька разів затихала, з подивом виявивши, що усвідомлено говорити правду іноді важче, ніж на ходу вигадувати брехню.

Її монолог тривав годину, і весь цей час Рута намагалася не затримуватися поглядом на обличчі сестри. Зрештою вона вмовкла та несміливо, спідлоба подивилася на Індію.

Сестра витріщалася на неї, начебто риба з акваріума.

— Ти заради цього до мене приїхала?

— Ну… так.

— Нічого кращого не могла вигадати? — Рута не відводила очей від зневажливо вигнутої складки рота й мовчала. — Я не знаю, що тобі відповісти. Я думала, ми розмовлятимемо про Іллю. Про нас. А ти… — Інді скривилася. — Чорна кімната? Блін, вона вже три роки чорна!

— Ти мені не віриш… — розчавлено видихнула Рута.

Світ немовби потьмянів, і на око набігла перша сльоза. У пам’яті зринули якось почуті від Індії слова…

(ти моя сестра, і що б я не робила, це не зміниться)

…а наступної миті з дивним відстороненням усвідомила, що тепло від них, яке до цього моменту зігрівало її, раптом почало згасати. Інді штрикнула її палаючим, колючим поглядом.

— Звісно, я тобі не вірю, — промовляла вона таким тоном, неначе записувала голосове повідомлення. — Навіть якби вірила, мене це не обходить. Я вже казала: так, колись ми були нерозлийвода, але тепер я сама по собі, а ти сама по собі.

У свідомості Рути спливли болісні спогади про чи не єдиний за багато років випадок, коли вони серйозно посварилися. Індія щойно приїхала з навчання, сім’я зібралася за столом, і батько завів мову про вакцинацію. За день до того у Григорового хрещеника народився син, і батько маляти вагався, чи вакцинувати його. Чверть години Григір розводився про отруйний вміст усіх вакцин, про коктейль з алюмінію, ртуті та формальдегідів, про те, що ефективність вакцинації не доведено, і зрештою завершив упевненим: Бог і сам про все подбає. Незадовго до того про вакцинацію розповідали на основах здоров’я, тож Рута знала: все, що нагородив батько, — нісенітниця. Дівчина кидала промовисті погляди на сестру, проте Інді наче води в рот набрала. Після вечері Рута дорікнула сестрі. Інді огризнулася, мовляв, ти також мовчала, на що Рута заперечила, що вона просто школярка, а її сестра — майбутній лікар, чия робота, зокрема, полягає в тому, щоби переконувати людей, що вакцинація потрібна. Інді образилася так, що вони не говорили до обіду наступного дня.

Рута пригадувала, як думала тоді, що Інді більше ніколи до неї не озветься, і зараз у її грудях проростала така сама болісна важкість, підсвідомий страх, що точку неповернення вже пройдено.

— Переночуєш сьогодні у мене, — підсумувала Інді. — А завтра я посаджу тебе на маршрутку до Рівного. — Вона помовчала. — Тебе зустрінуть батьки.

— Не будь такою жорсткою… — ледь чутно попросила Рута.

— Будеш розказувати мені про жорстокість? — Інді зміряла сестру презирливим поглядом. — Після всього, що зробила зі мною? Після всього, що зараз робиш із мамою?

Вона не те щоб злилася. Просто конфлікт затягнувся, і тепер ніхто вже не знав, як із нього виплутуватися. Її Ілля загинув, хтось повинен відповісти за це, і поки над Лавриком не відбувся суд, нехай це буде рідна сестра. Логіки не було ніякої, і дівчина добре це усвідомлювала, проте не могла нічого із собою вдіяти. Після сотень годин, які вона провела, сховавши обличчя у мокру від сліз подушку, Інді несподівано виявила, що геть розучилася прощати. Тупо не уявляє, як це.

Відчуваючи, як на очі навертаються сльози, Рута підхопилася й вибігла з кімнати в коридор. Зачинила за собою двері, сповзла по стіні та, обхопивши голову руками, вткнулася лобом у коліна. Їй не вдавалося позбутись відчуття, ніби осудливий погляд сестри протискається крізь цегляну кладку й дістає її навіть за стіною. Рута прокручувала в голові почуте, не помічаючи, як тихі уривчасті схлипування помалу переростають у монотонне ридання. За якусь хвилину дівчина захлиналася від глибокого болю справжньої втрати.

А ще вона розуміла, що Інді не залишила їй вибору.

70

До вечора сестри не перемовилися й словом. Мовчки повечеряли, Інді мовчки постелила Руті на сусідньому ліжку, після чого так само мовчки вляглися. Рута хотіла побажати сестрі на добраніч, але та демонстративно відвернулася обличчям до стіни.

Прогріта за день будівля ніяк не охолоджувалася. О пів на одинадцяту Інді встала й відчинила навстіж іще одну стулку вікна, що, втім, не дуже допомогло.

Рута також не спала. І на мить не склепила очей. Витягнувшись на повен зріст, прислухалася до ритмічного перестуку коліс і протяжних гудків, що час від часу долинали із заходу (четвертий гуртожиток ТДМУ розташовувався неподалік залізничного вокзалу) й намагалася не думати ні про що. Надмірне зосередження на проблемі зазвичай шкодить появі правильного рішення. Вона боялася, що через величезну кількість суперечливих думок у неї просто заклинить шестерні. Однак спогади — не зовсім думки. Ми рідко усвідомлено обмірковуємо те, що відклалось у пам’яті, частіше спогади просто постають перед очима, і нема на те ради.

Перед Рутиним внутрішнім зором повільно пропливали вчорашній сон, сьогоднішня розмова із сестрою та розповідь Анни Чорнай.

Інді зрештою рівномірно засопіла, а Рута продовжувала лежати, не рухаючись, навіть не кліпаючи, неначе робот, у якого сів акумулятор. Дівчина поволі заспокоювалася. Невдовзі по першій думки втихомирилися, наче хтось поклав на лоба прохолодну вологу марлю, і Рута визнала, що річ не в тім, що в неї немає вибору, річ у тім, що вона хоче це зробити. Якщо відверто, вона розуміла це ще тоді, коли сідала в маршрутку до Тернополя, чи й раніше, лише не наважувалася собі зізнатися. Вона спробувала розрулити все правильно, природним шляхом, і не змогла. Що тепер? Ілля мертвий, Інді її ненавидить, батьки вважають божевільною. Їй нема за що чіплятися в цій реальності. І водночас вона знала, що може все виправити. Достатньо лише перенестись у сновидінні в той день, коли загинув Ілля, і врятувати хлопця. І тоді все стане так, як було.

Ну, майже.

Перед Рутиними очима знову зринуло цілковито позбавлене кольору, змарніле обличчя Анни.

(не роби цього!)

(навчися жити з помилками)

(нікому не буде діла до всього, що ти назмінювала, якщо не буде тебе)

За мить по тому Аннине лице потемніло й поважчало, і жінка заговорила ламким голосом Марка.

(таке ніколи не розсмокчеться)

(раніше чи пізніше потвори дістануться до тебе)

Але в тому то й річ. Це лише слова. Анна Ігорівна врятувала від студента-вбивці свого чоловіка й не схоже, щоб жалкувала про це. Звісно, вона була виснажена й зацькована, але жива. Якщо вдалося їй, чому не може вдатися Руті? Нехай доведеться тривалий час утікати від істот. Нехай минуть роки, доки вона їх остаточно спекається. А п’янке відчуття жертовності лише підхльоскувало, додавало рішучості. Вона мусить зробити це. Не заради себе, а заради сестри.

Бо важить не те, що тобі дають, а те, чим заради тебе поступаються.

Рута повернулася набік, згорнулася калачиком і подумки перемістилася в той день, коли загинув Ілля. Понеділок, 20 травня. Уранці вона не пішла до школи, півдня провела в парку на Пагорбі Слави, після обіду мати розповіла Григорові, що їхня донька завагітніла, батько нагримав на неї, і тоді Рута втекла й до пізньої ночі блукала містом. Ще той деньок видався. Дівчина морщила носа та копирсалась у спогадах, обираючи яскравий момент, який слугував би відправною точкою для входження у сновидіння, коли раптом широко розплющила очі й безгучно, самими губами, витиснула розпачливе: бляха!.. Рута зненацька збагнула, що в цій версії реальності вже не була вагітною, а отже, той понеділок минув інакше, і їй не відомо як. Тож тепер вона навіть не уявляє, за що чіплятися, що змінювати та як це все позначиться на реальності. Єдине, чого залишалася певна: приблизно о п’ятій годині вечора навпроти магазину «Сапсан» Лара збив на смерть Іллю Ісаєва. Дівчина невесело посміхнулася, зміркувавши, що розуміє тепер, чому Всесвіт так прагне її позбутися, а тоді, знову наморщивши лоба, взялася гадати, що все-таки відбулося того понеділка. Якщо вона не була вагітна, то мала би провести весь день у школі. Останнім уроком була історія України. Напевно, вона досиділа до кінця, а по завершенню рушила додому, і це означає…

Рута заплющила очі й вибудувала в уяві найбільш імовірне закінчення того навчального дня: п’ять по третій, лунає дзвоник, вона збирається, виходить із класу та спускається до вестибюля. Штовхає двері на пружинах, на мить зупиняється на шкільному ґанку та мружиться на сонце. Небо затягує хмарами. Неймовірно парить. Насамкінець вона збігає сходами на подвір’я, повертає на Грушевського та йде додому.

Стоп. А тепер усе спочатку.

П’ять по третій, лунає дзвоник, вона виходить з кабінету історії та спускається до вестибюля…

Дівчина прокручувала в голові цей епізод, аж поки не відчула, як свідомість, немовби скинутий у воду якір, занурюється в темні глибини сну.

71′

«Ти куди?»

Дівчат оминула група їхніх однокласників, Рута провела їх поглядом і тільки після того відповіла:

«Маю справи».

«Які?» — Іванка Бадалян, ледь схиливши голову, вигнула брову.

«Треба дещо владнати», — викручувалася Рута.

«Що владнати?» — не відступалася Бадалян.

Цього разу Рута промовчала. Іванка зробила очі, як у кота зі «Шрека», та попросилася:

«Можна я з тобою?»

Рута глянула на телефон — 15:08, у неї приблизно дві години, — і ухильно промовила:

«Ти збиралася додому».

Іванка випнула підборіддя.

«Ти теж».

«У мене змінилися плани».

«Коли?»

«Щойно».

«І не розкажеш?»

«Вибач, це стосується лише мене».

Зрозумівши, що подруга не поступиться, Іванка Бадалян похнюпилася.

«Знову побачення?»

Рута стулила губи та промовчала. Хай краще думає, що так.

Іванка з удаваним несхваленням у голосі пробуркотала:

«Прастітутка, — ще й показала подрузі язика. — Я тебе ненавиджу».

Рута сяйнула усмішкою у відповідь:

«Я теж тебе люблю, Бадалян!»

Уже розвертаючись, Іванка докинула:

«Іди в сраку, Статник. Завтра вранці чекаю на детальний звіт».

Рута усміхалася подрузі, але щойно та стала до неї спиною, усмішка зблякла.

Дівчина попрямувала у бік старого автовокзалу. Торговий центр «Арена» від її школи відділяло не більш як три сотні метрів, і Рута подолала їх за лічені хвилини. Коли до пішохідного переходу через Київську залишилося кількадесят кроків, вона зупинилася. З того боку вулиці, просто навпроти Рути, виднілася вітрина магазину вогнепальної зброї «Сапсан», але дивилася вона не на магазин, а на тротуар перед ним. Білого мінівена, який дівчина бачила на відеозаписі й через який Іллі Ісаєву довелося виїхати на ліву смугу, не було.

Хвилин п’ять Рута тупцяла на місці, міркуючи, що це може означати, а тоді вирішила, що ще, напевно, рано і рушила до переходу. Вона саме перебралася на південний бік вулиці, коли мінівен вигулькнув на заході. За ним волікся шлейф сизого диму. Фургон наблизився й став навпроти магазину. З водійського місця на дорогу вибрався невисокий чоловік у коротких шортах і дешевих шльопках. Волохатий живіт випирав з-під футболки. Кумедно загрібаючи шльопанцями, водій перетнув тротуар і зник у магазині.

Упродовж наступних двох годин Рута міряла кроками відстань між «Сапсаном» і бібліотекою для юнацтва, міркуючи, як краще вчинити. Від спеки її обличчя розчервонілося, спиною безперестану стікав піт. Раз чи двічі вона підступала до мінівена, але, пам’ятаючи про камери, надовго не затримувалася. Коли годинник на телефоні показав сімнадцяту, дівчина вирішила, як діятиме.

Рута підійшла до краю тротуару та закрокувала на захід, назустріч Іллі. Приблизно посередині між «Сапсаном» і супермаркетом «Вопак» дівчина застигла, прикипівши поглядом до перехрестя Київської та Грушевського.

Час спливав нестерпно повільно. Сімнадцята нуль п’ять… сімнадцята десять… сімнадцята дванадцять. Приблизно о чверть по п’ятій Ілля з’явився. Рута спостерігала, як він загальмував перед перехрестям, чекаючи на зелений сигнал. Коли світлофор перемкнувся, Ілля пропустив кілька машин і наліг на педалі.

Попри спеку Рутині передпліччя вкрилися гусячою шкірою. Дівчина почекала, доки хлопець наблизиться, а тоді вискочила на дорогу й несамовито замахала над головою руками. Ілля її помітив, але не впізнав, і замість того, щоб загальмувати, почав оминати, виїжджаючи на ліву смугу.

Ні, ні, ні!

Руті здалося, ніби нутрощі обростають кригою. Дівчина замахала ще несамовитіше. Ілля озирнувся через плече, переконуючись, що позаду немає машин, а тоді узяв лівіше й опинився за метр від розділювальної смуги. Він був у окулярах, однак не впізнавав Руту! «Кретин підсліпуватий! — шугнуло в мозку. — Наступного разу перед тим, як сісти на велик, прикручуй до голови бінокль!»

Вона вискочила ще далі на дорогу й очманіло загорлала:

«Стій! СТІЙ! — неначе регулювальник, обома руками вказуючи на тротуар. — Геть з дороги!»

Ілля вдарив по гальмах — шини сухо зашурхотіли, лишаючи на асфальті вузькі чорні сліди, — і викрутив кермо праворуч. Велосипед вилетів на тротуар, і хлопець тільки дивом не загримів долу. Він вчасно скинув праву ногу з педалі, відштовхнувся нею від бордюру, а тоді ще кілька метрів проскакав на ній з перехнябленим велосипедом поміж колінами, аж поки не зупинився.

«Що за?..» Він відстібнув і зняв шолом. Поправив окуляри.

Рута прожогом забралася з дороги, підбігла до хлопця й бовкнула перше, що спало на гадку:

«Ти як?»

Серце билося в істеричному нападі.

«Це ти?» — його очі розширилася. Ілля нарешті впізнав її.

«Ага, я, — захекано покивала Рута. — Привіт».

«Ти чого? — Він мотнув головою на дорогу. — Що на тебе найшло?»

«Просто тебе побачила. Хотіла…»

Дівчина недоговорила. Повз них на шаленій швидкості промчав брудно-білий універсал на польських номерах. Швидкість була запаморочливо великою. Здійнятий автомобілем потік повітря розметав Рутине волосся, а Іллю змусив до краю напружити передпліччя, щоб утримати велосипед.

«Ти бачила?» Хлопець провів машину вдавано сердитим поглядом, бо голос звучав безтурботно.

«Так».

Ще б пак таке не побачити.

«Скажи, козел? — Він глянув на дівчину та промовив: — Ти, типу, врятувала мене». Ось тільки говорив Ілля несерйозно: його очі були холодними та відстороненими.

Хрін там, телепню, — подумала Рута, — я щойно витягла тебе з того світу.

If I cancel tomorrow, the undead will thank me today.

Iron Maiden, «Only The Good Die Young», 1988[21]

72

Сон поступово збляк, і Рута розплющила очі. В кімнаті було жарко. Або вона заспала до обіду, і сонце встигло напекти будівлю, або ж це найзадушливіший ранок у її житті, і вдень, коли сонце вишкребеться до зеніту, вони всі засмажаться до дідькової матері: простирадло під нею було вогким, а шия й бік, на якому лежала, липкими від поту.

Дівчина потерла пальцями очі й підвелася на ліктях. Чорні стіни, опущені жалюзі, її робочий стіл, шафа із розсувними дзеркальними стулками. Все на місці. Кімната як кімната. А тоді, схопившись долонями за живіт, немовби хтось щосили вгатив їй у сонячне сплетіння, Рута сіла на ліжку.

Чорні стіни?

Срань Господня! Вона не в гуртожитку в Тернополі, а у своїй кімнаті в Рівному! У вухах аж загуло від викиду адреналіну, а в голові миттєво зринули Маркові слова.

(усе залежить від того, що ти накоїла)

О, так, цього разу вона накоїла дещо збіса грандіозне. Вона змінила все аж так, що її перекинуло у просторі. Це означає, що не було ніякої поїздки до Тернополя, ніяких розмов із Тимофієм Русецьким, вона не сварилася з Індією і… Чорт забирай, стільки всього мало б відбутись інакше!

«Бляха, — Рута, перелякано кліпаючи, водила очима по кімнаті, — по ходу, я наламала дров».

Та в міру того, як меншало у крові адреналіну, переляк швидко слабшав і його змінювало дивне збуджене поколювання у грудях. Ілля живий, сестра знову щаслива, і все завдяки їй, Руті. Дівчина раптом усвідомила, що ще ніколи не відчувала такої бентежної та водночас піднесеної невизначеності. Свобода волі в чистому вигляді, вольовий субстрат без жодних домішок. Їй здавалося, наче вона — богиня, яка щойно наділила померлого життям.

Або ні.

Хтозна, як воно все обернулося.

Спершу треба з’ясувати.

73

Довго чекати не довелося. Двері зненацька розчахнулися, й Інді вихором влетіла до кімнати:

— Вимітайся! Скільки можна спати! Ілля незабаром прийде!

— Ілля? — тремтливою луною перепитала Рута.

— Ну так, блін, Ілля!

— Який Ілля? — Дівчина закашлялася, щоби приховати тремтіння голосу.

— Мій Ілля! — Інді була надто збуджена, щоб щось помічати. — Мала, ти що? Не тупи!

Квартиру сповнило примітивне поліфонічне пілікання — хтось подзвонив у двері.

— Це він. — Інді запанікувала. — Вимітайся! — Вона схопила сестру за щиколотку та потягнула з ліжка. — Швидше! Швидше!

Рута, пручаючись, учепилася за бильце в узголів’ї.

— Але це моя кімната!

— Це єдина кімната, де є кондиціонер.

— Навіщо вам кондиціонер?

— Я ж тобі казала: ми обговорюватимемо весілля.

— Підіть до кав’ярні!

Інді закотила очі, мовляв, сама йди до кав’ярні.

— Вставай. Не хочу нічого чути.

— От ненормальна…

Рута підвелася, влізла в шорти, накинула футболку, пальцями розгребла волосся і, міркуючи про те, як багато всього пропустила (вони вже узгодили дату весілля?), поплелася в коридор. Ілля переминався з ноги на ногу на порозі кухні й, стримано киваючи, про щось перемовлявся з Аміною.

Руті перехопило подих, але вона спромоглася начепити на обличчя безжурну усмішку та якнайбуденнішим тоном видала:

— Привіт.

Хлопець повернув до неї голову:

— О, привіт!

Дівчина ледве стрималася, щоб не ляпнути: «Ти живий». На зосередженому й дещо збентеженому обличчі Іллі (його повсякденний вираз) блукала тінь блаженної усмішки. Рута дивилася на нього та відчувала, як від стоп через литки, стегна та поперек до грудей підіймається холодне поколювання. Усе, звісно, було не так драматично, як під час зустрічі з Яковом — по-перше, вона була психологічно готова, по-друге, їй пощастило не піти на похорон Ісаєва, — та все ж дівчина не могла позбутися думки, що бачить перед собою мерця. Поки хлопець щасливо всміхався до неї, вона думала про те, що ще вчора ввечері його напіврозкладеною плоттю ласували хробаки.

— Маєш гарний вигляд, — сказала вона й подумки додала: збіса непоганий, як на чувака, в якого кілька тижнів тому після зіткнення з автомобілем порозривало половину внутрішніх органів. Повз вуха ковзнув чийсь істеричний смішок, і лише за секунду Рута збагнула, що це вона реготнула.

Інді, проминаючи сестру, ляснула її по сідниці.

— Закатай губу. — Вона підступила до Іллі, коротко чмокнула його. — Цей красень уже заброньований.

Хлопець зазирнув до зали та привітався з Григором, після чого вони з Інді подалися до Рутиної кімнати. Аміна гукнула з кухні, що незабаром підійде до них. Рута продовжувала стовбичити посеред коридору, прочісуючи пальцями сплутане волосся. Вона всміхалася, проте ейфорія поступово спливала, натомість у животі бралося намотувати кола неприємне порожнисте відчуття. Рута нещодавно переглянула «Чорнобиль» від HBO, а тепер почувалася так, ніби щойно пройшла фазу «радіаційної ейфорії», коли відразу після опромінення людину опановує відчуття піднесення, яке, втім, швидко минає, після чого… ну, починається реальне життя.

Її нудило. Міцний запах кави, що линув із кухні, ледь не збивав з ніг. Рута відступила від проходу до зали, щоби прибрати з поля зору батька, повернулася до дзеркала й зустрілася очима з власним відображенням. І що тепер? Надворі сяяло сонце, у залі шурхотів вентилятор, Григір в самих трусах допрасовував сорочку перед виходом на роботу. Проте все буде інакше, щойно на землю впаде ніч. Щойно вона заплющить очі, від цього показного спокою не залишиться й сліду.

Вночі. Все. Буде. Інакше.

«Господи, що я накоїла?»

По той бік сну на неї чекає ціла зграя істот, що прагнуть випиляти її з реальності.

Дівчина тупилась у підпухле після сну обличчя та не могла вдихнути. Здавалося, спека випалила весь кисень у квартирі.

74

За кілька хвилин Рута опанувала себе. Вона знала, на що зважувалася, а тому нема чого нарікати.

Коли Аміна приєдналася до Іллі та Інді, Рута прослизнула на кухню, всілася на табуретку під холодильником і, підтягнувши ноги до себе, обхопила коліна. Замість жувати шмарклі треба міркувати, як тепер діяти. Передусім слід подбати про велосипед. На восьмому поверсі користі з нього ніякої, і навряд чи в неї буде час спускати його, але дівчина прикинула, що зможе спати на вулиці. З велосипедом в обіймах. Принаймні якийсь час. Друге — потрібно купити у «Вопаку» енергетиків. Багато енергетиків. Третє — не забувати ставити будильник, як радила Анна Чорнай. Рута взяла до рук телефон, відкрила «Будильник» і в налаштуваннях обрала повторювати сигнал щопівгодини. Повагавшись, зменшила інтервал до п’ятнадцяти хвилин, а потім… дещо вигадала. Вона почувалася невиспаною та припускала, що за кілька хвилин, якщо їй не заважатимуть, знову засне. Рута поглянула на годинник. За чверть десята. Тоді перевела очі на екран і виставила будильник на 9:50. Вона спробує закуняти, всього на кілька хвилин, влаштує коротку вилазку по той бік, щоб дізнатися, що на неї чекає.

Дівчина зробила звук у будильнику на максимальну гучність, притулилася головою до бокової стінки холодильника та заплющила очі.

75″

Спершу щось неголосно гупнуло у вікно зали. Скло не розбилося, лише задеренчало. Так, наче в шибку влетіла ворона. Чи голуб. Чи, може, Григір щось упустив?

Рута подумала: ну хіба тут заснеш?

А потім пролунали три важкі удари у вхідні двері. Останній такий потужний, що стінами розійшлася хвиля дрібного тремтіння. І тільки після цього дівчина усвідомила, що щось не гаразд. Вона більше не відчуває тепла від радіатора на задній стінці холодильника та не чує гудіння компресора. Рута розплющила очі й замліла. Темно. Вона ледве розрізняла газову плиту з облупленою фарбою на кутках, гори розбитого посуду, перехняблену люстру. Черкнувши пальцями по стіні за спиною, згребла пучками сірий липкуватий мох на кахлях.

Вона вві сні.

Бляха.

І хтось щосили гатить у двері її квартири.

Дівчина підвелася та визирнула у вікно. Зловісна чорнота пульсувала за лічені метри від стіни будинку. Вчепившись обома руками у мертвий телефон із електролітними плямами на корпусі — просто тому, що мусила за щось учепитися, — Рута на негнучких ногах вибралася з кухні в коридор. Стала за два кроки від вхідних дверей. Удари тепер змінювали один одного. З-за одвірка вихоплювалися хмарки пилу, на дірявий килимок біля порога сипалися шматки штукатурки, а в щілину між дверима та порогом, неначе дим, прослизали блискучі темно-фіолетові пасма.

Фак, фак, фак…

Думки в голові немовби перекривали одна одну. Припускаючи, що це через пітьму, Рута затамувала подих, нахилилася до дверей і припала до вічка. У щільній темряві коридору час від часу спалахувало щось схоже на електричну дугу бузкового кольору. Її сяяння якраз вистачило, щоб дівчина роздивилась і, закричавши, миттю відсахнулася. Потвори. Десятки потвор. Повзають по стінах, повзають одна по одній. Сходовий майданчик просто напханий істотами, що корчаться, звиваються та тягнуться до дверей її квартири. Рута ніби до банки з колорадськими жуками зазирнула.

Схоже, вони почули її крик — відчули присутність за дверима, — бо удари почастішали. Дверна рама просто на очах почала кришитися та відділятися від стіни.

Рута позадкувала. Відступила на п’ять кроків і, порівнявшись із входом до зали, знову вловила дзвінке «дун-н-н» від удару об шибку. Дівчина повернула голову. На тлі чорноти, що мінилася за вікном, було важко що-небудь розгледіти, але Рута все ж побачила істоту ззовні будинку — вона розкарячилася на підвіконні, невідь-як тримаючись за віконну раму. Істота зірвалася б, якби вивільнила руки, тож намагалася самою лише головою розтрощити скло.

Дівчина продовжила відходити. Краєм ока зауважила, що у батьківській спальні начебто трохи світліше, і тієї самої миті вхідні двері не витримали. З металевим скреготом зірвались із завіс, пролетіли половину коридору та гепнулися на підлогу.

Істоти ввалилися до квартири суцільною тріпотливою масою. Рута знала їх усіх: Інді, Аміна, Григір, Лара, Тимофій Русецький, капітан поліції Гайдаш, водій фургона, що вчора по обіді зупинився навпроти магазину «Сапсан», її вчителі, Анна Ігорівна, батьки Іллі Ісаєва і, певна річ, сам Ілля. Хлопець здавався на голову вищим, ніж у реальному житті, та якимось розбухлим. Неначе мрець, що сплив на поверхню, тиждень пролежавши у стоячій воді.

Рута розтулила рота, щоб заверещати, і тоді…

76

…телефон надривався в її руках. Світ довкола поплив — спершу накренився, а потім підлога немовби стала дибки й ударила Руту в лице. За мить дівчина зрозуміла, що це не підлога наступає на неї, а вона сама летить униз головою з табуретки, проте руки виставити не встигла і, гучно зойкнувши, проорала носом килим.

Обличчям розповзлися струмки пекучого болю. Рута піднялася на одній руці над підлогою, а другою торкнулася кінчика носа й аж шикнула від болю.

Будильник продовжував розкотисто теленькати.

— Ти там заснула? — пролунав із великої кімнати голос Григора.

З Рутиного носа на килим упала краплина крові. Вона машинально спробувала її змахнути, але тільки глибше втерла у ворс.

«Чорт».

— Ні!

— То чому не відповідаєш? — обурився батько.

Дівчина натиснула «Завершити», і теленькання обірвалося. Тієї миті на килим упали ще дві темно-червоні краплини.

«Зараза!» Вона затулила носа долонею й метнулася до умивальника.

Серце, як завше після сильного переляку, бухало важко, мовбито переганяло судинами в’язке мастило, а не кров. Рута вмилася холодною водою, дістала з холодильника банку якогось соусу та приклала її до носа. Потім роззирнулась і прислухалася. Крізь вікно до кухні вливалося тепле червневе світло. Поверхом нижче працював телевізор. З її кімнати пробивався збуджений голос Інді: «Мам, будь ласка, будь ласка, ну будь ласочка!» Рута ніколи не чула, щоб сестра говорила таким тоном, і скривилася.

Контраст із тим, що коїлося в квартирі менш як хвилину тому, оглушував, і їй хотілося розплакатися.

Утім дівчина опанувала себе. Коли тремтіння в ногах стишилося до прийнятного рівня, вона нахилилася та підняла з підлоги телефон. Пройшовши до холодильника, Рута знову вибралася на табурет з ногами. Вона згадала, який жахливий вигляд мав Ілля у сні, й здригнулася. Рута боялася. У неї жижки трусилися й усередині все хололо від згадки про сон, однак якимось дивом страх змістило на задній план інше відчуття. Дівчині навряд чи вдалося б несуперечливо описати його словами. Якась дика суміш хворобливої цікавості, первісного жаху й огиди найвищого ступеня. Колись один її придуркуватий однокласник скинув їй відео, на якому терорист з ІДІЛ відрізав голову полоненому американцеві. Не підозрюючи, що перед нею, Рута почала дивитися. Вона блискавично вимкнула запис, щойно зрозуміла, про що він, але все ж устигла дещо розгледіти. Мабуть, тиждень після того вона не могла позбутися спогадів про побачене. Уявляла, про що думав і що відчував той бідолаха, і попри власне бажання (а також повністю усвідомлюючи ненормальність цього), міркувала, що б вона відчувала в схожій ситуації — перед камерою та із приставленим до горла ножем. Зараз Рута переживала подібне: думки про те, що станеться, якщо істоти впіймають її, заполонили мозок. Вони роздеруть її на шматки? Задушать? Перегризуть горлянку? А що вона відчуватиме під час цього?

Щоб хоч якось відволіктися, Рута поглянула на телефон. Поки вона перебувала вві сні, від Іванки Бадалян у Месенджері з’явилося повідомлення.

Ти бачила?

І якесь посилання. Рута не стала його відкривати — не до того було — й відписала:

Що там?

Іванка була в мережі. Відповідь надійшла через секунду.

Анна Ігорівна намагалася вбити Якова Демидовича.

Рута скочила на ноги так рвучко, наче хтось підсмикнув її за плечі. Телефон затремтів у руках. Вона перемкнулася на журнал викликів і набрала Іванку. Та відповіла миттєво, ніби тримала палець над кнопкою «Відповісти»: у динаміку не прозвучало жодного гудка.

— Статник, це, на хрін, якась жесть, — випалила подруга.

— Ти, блін, серйозно? — Рута хрипіла, неначе після застуди.

— Прочитай статтю.

— Я не встигла. Зразу набрала тебе.

Іванка мала текст перед очима й узялася похапцем цитувати:

— У Рівному заарештували вчительку середньої школи, яка намагалася вбити свого чоловіка… У середу перед світанком вона завдала йому кілька ножових поранень, однак чоловік зміг утекти та покликати на допомогу… Сусіди знезброїли жінку, після чого зателефонували до поліції… Прізвища не називають, але є фотка, як поліцейські виводять її з під’їзду. Обличчя заблурене, проте волосся, постава, одяг… і ще будинок — оця цегляна багатоповерхівка на Крушельницької, їхній під’їзд, ну, де живуть Чорнаї. Ти ж знаєш. Я навіть на Google Maps заходила та перевіряла. Це вона, Рут. Це Анна Ігорівна.

Рута мовчала. Не могла згадати, як дихати.

— Ти ще тут? — покликала Іванка.

— Так.

— Прикинь, ця чувіха вчила нас цілих п’ять років!

Рута, з якимось дивним відстороненням відзначивши, що її подруга радше збуджена, ніж шокована, не відповіла. Подумала: «От би ти здивувалась, якби почула, що місяць тому ми з тобою ходили на похорон цього самого чоловіка», — але не знайшлася на слова. Натомість силкувалася зрозуміти, що сталося. Вона два дні тому бачилася з Анною. Не те щоб тоді все було гаразд, але точно ніщо не віщувало, що Анна Чорнай замахнеться на вбивство.

(можна вбити тих, кого стосувалися зміни)

(вбити?)

(так, позбутися в реальному житті)

За чверть хвилини Іванка озвалася:

— Чого мовчиш?

— Не знаю, що сказати, — хрипким голосом протягнула Рута. — Я тупо в шоці. Просто не віриться.

— Я теж! А прикинь, якби ця психована почала вимахувати ножем у школі. Вона ж могла коли завгодно злетіти з котушок.

Рута не хотіла це слухати й швидко завершила розмову:

— Вибач. Незручно говорити. Пізніше наберу.

Опустивши руку, вона ошелешено втупилась у плями крові на килимі. Що робити? З ким порадитися? Григір? О Боже, ні. Аміна? Рута уявила, як вдирається до своєї кімнати, де сестра з нареченим вирішують, яким має бути їхнє весілля, і з порога заявляє, що помре, варто їй лиш на секунду закуняти. Бо вві сні її переслідують істоти з викоченими очима та трикутними зубами, які з’явилися там через те, що Рута…

Бляха. Яка маячня!

Дівчина намагалася залишатися спокійною — принаймні зовні, — проте всередині відчуття внутрішнього тремтіння наростало. Невдовзі їй стало важко дихати, а в кінцівках зародилося неприємне холодне поколювання. Ще через півхвилини задишка посилилась, її почало морозити й паморочилось у голові. Рута відчула, що мусить подітися з квартири та вийти на відкритий простір, збагнула, що не впорається з панічним нападом у чотирьох стінах, і як була — з нечесаним волоссям, навіть не вмившись, — вискочила з квартири.

Рік чи півтора тому вчителька іноземної запропонувала обрати довільну англомовну статтю й до наступного уроку підготувати переклад. Рута вибрала статтю «There will be hell to pay»[22] з британської газети «Daily Mail», написану після того, як росіяни збили малайзійський «Boeing» над Донбасом. Дівчині сподобалося написане, а найдужче — те, як соковито звучав заголовок: there will be hell to pay. Коли, насупившись, вона закрокувала геть від будинку, ця фраза знову зринула у свідомості, слова постали перед очима так чітко, неначе їх видряпали на склі. Рута супилася, тупилась під ноги, та не могла виштовхати їх із голови: о так, there will be hell to pay, тепер уже точно.

77

Спершу Руті здавалося, що вона рухається навмання. Дівчина вийшла дворами до десятої школи, звідти спустилася до Палацу дітей та молоді, а потім, перетнувши занедбаний парк і опинившись на вулиці Миколи Хвильового, зрозуміла, що ноги самі несуть її до будинку на Квітки-Основ’яненка.

Вулиця Хвильового була короткою. Вона витягнулася на чотири сотні метрів із заходу на схід — від ПДМу до будівлі Головного управління національної поліції. Приблизно така сама за довжиною вулиця Квітки-Основ’яненка впиралася в неї з півдня, ближче до ГУНП. Рута віддалилася від ПДМу на якихось півсотні кроків і побачила десятиповерхівку, до якої вві сні привів її Марк Грозан. Будівля справді була жовта.

Що більше дівчина наближалася, то відчутніше сповільнювала крок. Вона не знала, що робитиме, воліла не зосереджуватися на цьому, просто брела вперед. Вона думала про будинок, аби не думати про Анну Чорнай.

За хвилину Рута дісталася вулиці Квітки-Основ’яненка та зупинилася під будинком, не заходячи у двір. Ковзала поглядом по темних вікнах. Будівля була порівняно новою та зовні гарною, ось тільки… щось із нею було не гаразд. Звідкілясь линув дивний запах, дівчина ловила його ніздрями, вбирала в себе подих будинку, і він не те щоб їй не подобався, а радше був якимось хворобливим. Багато вікон залишалися брудними, досі із захисною плівкою на металопластикових рамах; Рута на око прикинула, скільки їх, і здивувалася, зрозумівши, що принаймні у половині квартир ніхто не живе. І це попри те, що вулиця тиха, а до центру рукою подати.

Із двору з’явився літній згорблений чоловік, неуважно зиркнув на Руту обведеними зморшками очима та закрокував у бік Соборної. Дівчина простежила поглядом за старим, а тоді спробувала пригадати накреслену від руки схему, яку показував Марк. Цифри були в її телефоні, але дівчина хотіла відновити їх із пам’яті. Перший… четвертий… другий… шостий… другий… восьмий… другий… десятий… і п’ятий. Начебто так. Усе правильно.

Обмацуючи очима горішні поверхи, Рута супилася. Вона знала цифри, і що з того? Навіщо це? Перед нею звичайний житловий будинок, а в цій безглуздій послідовності немає ніякого прихованого сенсу.

Чи все-таки є?

Зрештою складки над переніссям розгладилися, Рута опустила погляд і вирішила, що нічого страшного не станеться. Принаймні не серед білого дня. Перед очима постало змучене обличчя Анни Чорнай. Дівчина розпачливо закусила губу. Уві сні на неї чекає щось таке, від чого їй, імовірно, закортить убивати власних родичів. А це ж лише ліфт. Як їй відомо, ніхто й ніколи не помирав від того, що забагато катався на ліфті. Щонайгірше — вона посміється із власної довірливості та наївності, та й по всьому.

(Анна Ігорівна намагалася вбити Якова Демидовича)

Дівчина звернула у двір, відшукала очима другий під’їзд і підступила до дверей. Легко згадала код — зірочка, решітка, шість, два, один, — але перед тим, як набирати, затрималася. Що, як код виявиться хибним? Вона дочекається, коли хтось виходитиме, і пірне досередини? Чи забереться й піде геть? Рута потерла шрам, що розтинав брову, потім швидко набрала код і повела бровою, коли електронний замок видав короткий сигнал, а двері прочинилися. Вона потягнула їх на себе та зайшла. Усередині було прохолодно, панувала півтемрява й дух чужого будинку. Рута піднялася сходами на майданчик першого поверху й завмерла навпроти ліфта.

Тихо. Аж занадто тихо, як на такий великий будинок.

У мозок знову закрався сумнів, одначе дівчина його швидко придушила й торкнулася кнопки виклику ліфта. Цифрове табло спалахнуло, і розсувні двері роз’їхалися — ліфт стояв на першому.

«Напевно, залишився після старого», — подумала дівчина, прослизаючи до кабіни.

Вона розвернулася обличчям до дверей, ще раз прислухалася — мертва, якась аномальна безмовність тиснула на барабанні перетинки, — а тоді, смикнувши плечима, втопила «четвірку». Стулки зімкнулися, вгорі розмірено застугонів електродвигун, і кабіна плавно рушила вгору.

Звідкись з-за спини легенько війнуло прохолодним повітрям, залоскотавши Руті шкіру.

Ліфт зупинився на четвертому. Дівчина трохи почекала, обвела поглядом сходовий майданчик і натиснула «двійку».

На другому поверсі було порожньо. Рута знайшла «шістку», двері прогуркотіли, і ліфт перемістився на шостий.

На шостому — така сама пустка. Дівчина знову натиснула «двійку», після чого, не підозрюючи, що майже дублює слова, що крутилися в голові Марка три роки тому, коли він уперше проходив поверхи в цій самій послідовності, подумала: «Що я тут роблю? Для чого це все?»

Вона вдарила по «вісімці» ще перед тим, як двері на другому розчахнулися повністю. За мить до того, як стулки закрилися, Рута вловила грюкання квартирних дверей на якомусь із горішніх поверхів. Потім, коли ліфт поповз угору, до вух долинули звуки кроків і пришвидшеного дихання. Немовби хтось наввипередки з нею біг на восьмий поверх.

Рута, щоб краще чути, підступила до щілини між стулками, а тому, коли кабіна зависла, стояла біля самісіньких дверей.

Стулки розійшлись, і вона відсахнулася, ледве втримавшись на ногах. На сходовому майданчику навпроти входу до ліфта, наїжившись, стовбичила висока дівчина. На вигляд її віку, може, на рік-два старша. Кругле обличчя, коротеньке каре, срібний кульчик у ніздрі. Вона штрикнула Руту недобрим поглядом і кинула:

— Ти хто? — голос був густий і недоброзичливий.

Рута не відповіла. Карі очі незнайомки дивилися на неї з переляком і майже звірячою люттю водночас. Зрештою, розуміючи, що має щось сказати, Рута бовкнула:

— Я тут не живу…

— Я знаю, що ти тут не живеш, — аж просичала незнайомка. — Що ти тут робиш?

Її підборіддя затремтіло, ніби вона ось-ось заплаче, хоча, певна річ, плакати ніхто не збирався. Незнайомка мала такий вигляд, наче лаштувалась учепитися Руті пальцями в горлянку.

— Ти бачила Соломію? Це стара тобі розповіла? — через хвилювання на денці її голосу щось вогко забулькотало. — Чи ти зустріла Марка? Ти бачила його?

Рутині очі розширилися. Раптово її всю, з голови до ніг, обсипало мурахами. Відчуття було таким сильним, що дівчині здавалося, неначе шкіру прохромлюють тисячі крижаних голок.

«До сраки все», — подумала вона та пристукнула кнопку першого поверху. Двері почали зачинятися, проте незнайомка встромила поміж стулками ногу. Двері з тихим гуркотом роз’їхалися. Дівчина повторила, тепер уже з погрозливими нотками:

— Я питаю, що ти тут робиш?

Рута кілька секунд тупилась у її ногу, а тоді, грубо відштовхнувши дівчину, вискочила з ліфта й помчала сходами донизу. Сьомий… шостий… п’ятий… четвертий… третій поверхи. На майданчику між другим і першим Рута загальмувала та прислухалася, але в під’їзді було тихо. Незнайомка не побігла за нею і нічого не кричала навздогін.

Нічого.

Узагалі нічого.

Якщо не зважати на те, що вона запитала про Марка.

Сáпаючи, Рута подолала решту сходів і вибралася надвір. Чверть хвилини, задерши голову, розглядала вікна багатоповерхівки, а тоді розвернулася й закрокувала геть.

Прямуючи до центру міста, дівчина міркувала про те, що їй за будь-яку ціну слід поговорити з Анною.

78

Обігнувши будівлю управління нацполіції, Рута вийшла на Соборну та спустилася до майдану Незалежності. Номера телефону Анни Ігорівни вона не мала. Теоретично дівчина могла набрати Якова Демидовича — вони якось обмінялися контактами, — проте розуміла, що за сьогоднішніх обставин це не дуже гарна ідея.

Рута проминула майдан і, втупившись собі під ноги, плелася Соборною. Думала, як їй зв’язатися з Анною. Навпроти «Злати Плази» перескочила на інший бік і рушила до Лебединки. Попри будень, перед торговим центром було чимало людей. Обабіч виходу на літню терасу ресторану «New York Street Pizza» височіли чималі колонки, з яких, звиваючись у повітрі, лилася запальна південноамериканська мелодія. Коли дівчина майже досягнула місця, де чотири дні тому перетнулася з Яковом Демидовичем, у кишені джинсових шортів ожив телефон. Рута дістала його, глянула на екран, після чого її брови злиплися в одну лінію.

То був Лара.

Секунд десять дівчина витріщалася на екран, гадаючи, що цьому козлу треба від неї, а потім усвідомила, що в цій версії реальності вона не вагітніла, Ілля не гинув на дорозі, а отже, цілком імовірно, вона досі зустрічається з Ларою. Чи то пак Лара вважає, що вона з ним зустрічається.

Скривившись, Рута натиснула «Відповісти».

— Йоу, привіт!

Голос аж кипів піднесенням. Дівчина уявила, як його рот — ота дірка в обличчі — посміхається, і, пересіпнувшись, холодно відказала:

— Привіт.

Хлопець насторожився й заговорив так, ніби тримав щось під язиком і боявся вдавитися.

— Ти не в настрої?

— В настрої.

Він стиха кахикнув.

— Ну ок. Що робиш тоді?

— Гуляю.

Рута фізично не могла видушити із себе більше ніж два слова.

Лара засопів, як бик.

— Ти точно окей?

— Абсолютно.

Секунд п’ять хлопець мовчав, а тоді продовжив зі стримуваною радістю, напевно, подумавши, що знайшов фразу, яка покращить їй настрій:

— Йдемо завтра на «Рокетмена»?

— Ні.

— Ти ж хотіла…

Руті раптом набридло паритися через його почуття. Лара — козел, і вона не повинна з ним панькатися.

— Я не хочу тебе бачити, — відрубала вона. — Узагалі.

— Чому? — у голосі забриніло щире здивування.

— Тому що в тебе член розміром з креветку.

Звісно, Рута цього не знала. Той їхній типу перший раз вона не пам’ятала зовсім. А зараз узагалі сумнівалася, що в цій версії реальності вони кохалися (радше так, аніж ні, проте стверджувати напевно не бралася). Їй лише кортіло його принизити. Не просто відшити, а примусити почуватися нікчемою.

Лара затихнув на півхвилини, мовби води в рота набрав. Зрештою, коли Рута вже вирішила, що хлопець мовчки проковтне її «пояснення», він стурбовано мовив:

— Та що з тобою таке?

— Відвали. — Дівчина зі злістю втягнула повітря крізь зуби. — Більше не телефонуй мені. Затямив? — І розірвала зв’язок.

Розпашіла й знервована Рута заскочила до «Макдональдзу», взяла собі кави та попрямувала на алею кованих фігур. Намагалася зосередитись на Анні, але думки вперто зісковзували на Лару. У пам’яті чомусь сплив день, коли до школи прийшов капітан Гайдаш. Вона після того відпросилася з консультації, безуспішно намагалася зв’язатися з Богданом і зрештою зателефонувала Божинді. Розмова з ним склалась огидно. Божинда не знав, що Лара збив нареченого Індії, й переконував Руту, нібито Лаврика попри все відмажуть, а потім…

Дівчина помасажувала пальцями на скроні. Не треба. Досить про таке згадувати.

Та розмова не йшла з голови, неначе повиснувши в її мозку. Рута, не розуміючи, чому підсвідомість за них чіпляється, супилася й кусала губи. Що в тій розмові особливого? Божинда, вважаючи, що заспокоює її, запевняв, що вони витягнуть Лару, сказав, що його брат, який працює в центрі безоплатної правової допомоги, порадив Ларі відігнати машину за місто й заявити про…

Рута враз зупинилася. Завмерла, ніби сапер, що наступив на протипіхотну міну. Ось воно! Брат Божинди — адвокат. Йому має бути відомо, як зустрітися з Анною. Він може допомогти!

Рута сіла на лаву, відставила паперовий келих із кавою й узяла до рук телефон. Уже налаштувалася зайти на Фейсбук, коли зненацька у пам’яті зринуло, що це вона телефонувала Божинді, а не навпаки, тобто це він надсилав їй свій номер, і натомість тицьнула пальцем у піктограму Месенджера. Лише після того, як вікно Месенджера розгорнулося на весь екран, дівчина усвідомила, що в цій версії реальності вона не переписувалася з Божиндою, а тому його номера немає серед збережених повідомлень. «Ну окей, — кава схолола, і вона зробила ковток, — додамся в друзі та ще раз напишу йому». Вона вже занесла палець, аби перескочити із Месенджера, коли погляд сфокусувався на верхньому рядку в списку повідомлень. Наступної миті Рута, гучно кавкнувши, викашляла каву через ніздрі.

Угорі вікна висіло непрочитане повідомлення від користувачки, що не належала до Рутиних фейсбук-друзів. Ім’я користувачки було Anna Chornai. Дівчина поглянула на дату надсилання. Третя нуль п’ять ночі. Сьогодні. Якщо Рута правильно зрозуміла, Анна Чорнай надіслала їй повідомлення за лічені години до замаху на Якова Демидовича. Відчуття нестачі повітря, що зникло після пішої прогулянки до центру міста, відновилося. За ним повернувся надокучливий тремор у руках. Торкнувшись тремтячим пальцем екрана, дівчина відкрила повідомлення. Воно виявилося величезним. Рута прогорнула його до початку та стала читати.

Руто, доброї ночі!

Пишу тобі, по-перше, через те, що зараз ніч і я не можу зателефонувати, а по-друге, навіть якби зателефонувала, ти навряд чи зрозуміла б хоч слово з того, що я говорила б. Учора ввечері у мене почалися проблеми з дикцією. Усе через безсоння. Зараз я пишу зв’язно лише тому, що перечитую написане. Іноді по п’ять разів. Над цим абзацом сиділа чверть години. Та йдеться не про це.

Є дві новини: погана й добра.

Погана полягає в тому, що за останні кілька днів усе дуже погіршало. Я не сплю сімнадцяту ніч поспіль, і це вже світовий рекорд (у Гіннеса пише про хлопця, що протримався «всього лиш» одинадцять). Ще на дев’ятий день у мене виникли труднощі з розрізненням реального життя та сновидінь. Простіше кажучи, замучили галюцинації. Тканина реальності наче стоншилась, і тепер я бачу тих істот повсюди. Це так ніби вони прослизають зі сну в реальне життя. Підстерігають за гаражами у дворі, чигають у ванній моєї квартири. І що довше я не сплю, то ближче вони підкрадаються. Я не впевнена, чи це тільки у моїй голові, чи істоти справді вдираються до нашої реальності. Ну, ти ж розумієш: цілком можливо, те, що ми сприймаємо за глюки, є виявами істот зі світу по той бік сну. До вчорашнього дня я схилялася до думки, що в мене просто галюцинації. Я налякана, мозок виснажений і показує саме те, чого боюся. Але вчора дещо змінилось — Яків став дивним. Він поводиться так, нібито щось проривається вже крізь нього. Він знає, що я довго не сплю, і це щодень більше його дратує. Я мушу ховатися від нього в іншій кімнаті, проте вчора він прийшов до мене, і нависав наді мною годину, і бубнів моторошним, зовсім не своїм голосом: чому не спиш?.. чому не спиш?.. чому не спиш?..

Це страшно, Руто. Яків щойно відступився, зачинився у нашій спальні, і я взялася писати тобі.

Тепер добра новина… Ну, як добра… Багато залежить від того, чи зможеш ти допомогти, але принаймні я сподіваюся…

Увесь цей час я не припиняла пошуки дієвих способів розірвати зв’язок зі снами. Я нейрофізіолог, і хай яким дивовижним здається світ по той бік снів, ніколи не сумнівалася в тому, що наша здатність потрапляти до нього постає на фізіологічному підґрунті. Я шукала якийсь перемикач у мозку, деактивація чи ліквідація якого розірвала б наш зв’язок із ним. І нібито знайшла дещо. Дещо, що можна прибрати хірургічним шляхом, і це… Не знаю.

Я не знаю, чи це реально.

Але хіба в мене залишився вибір?

Увечері я зателефонувала професору Райнеру, проте він не захотів мене слухати. Досі ображається через те, що я пішла. І я насправді його розумію. Особливих багато, та не так часто вдається зустріти когось, хто не просто має диплом лікаря, а ще й спеціалізується на нейрофізіології.

Начхати на Райнера!

Я пишу тобі, бо довідалася, що того дня, у неділю, коли ти зустріла мого Якова, ти була з Тимофієм Русецьким. Яків допомагав відносити тебе до карети швидкої, а тоді перекинувся з хлопцем кількома словами. До того, як ти опритомніла. Я зрозуміла, що ви з Тимофієм близькі, ну, спілкуєтеся чи щось таке, і через те прошу тебе зателефонувати йому завтра… чи то пак уже сьогодні вранці та запросити на зустріч.

Дівчина на мить відлипла від повідомлення й спантеличено потерла пальцем перенісся. Вони були близькі. Були. До вчорашнього вечора, коли вона все перекреслила.

Потім стала читати далі:

Насправді мені потрібен не Тимофій, а його батько, Олександр Русецький, він онколог, завідує обласним протипухлинним центром. Але сама я не переконаю старого, навіть якби нормально розмовляла, — він мене не слухатиме, — а тому вирішила спершу порозмовляти з його сином. І я хочу, щоб ти також пішла зі мною. Удвох ми зможемо переконати Тимофія, а потім уже втрьох поговоримо з його батьком. Звучить наївно й занадто оптимістично? Так, я це усвідомлюю. Але, здається, я вже писала вище: хіба в мене залишився вибір?

Зателефонуй мені, щойно прочитаєш це повідомлення.

097 532-32-66

Рута відірвалася від телефона й жадібно заковтнула повітря. Ніщо не вказувала на те, що Анна збиралася прикінчити на світанку свого чоловіка. Можливо, після стількох днів без сну вона збожеволіла, а може… щось сталося. І тепер Анна Ігорівна в СІЗО. Оскільки за два з половиною тижні те саме може трапитися з нею, дівчина усвідомлювала, що тепер тим паче мусить поговорити з жінкою.

Ні на що особливо не сподіваючись, вона зателефонувала за номером, вказаним у повідомленні. Операторка нудним голосом повідомила, що абонент перебуває поза зоною досяжності. Тоді Рута зайшла у Фейсбук, увела в рядку пошуку «St. Bozko» й у спадному списку вибрала акаунт Божинди. Вона надіслала хлопцеві запит у друзі, потім натиснула «Повідомлення» й узялася зосереджено друкувати:

Привіт. Мені потрібна твоя допомога. Не питай звідки, але я знаю, що твій брат працює в безкоштовній правовій допомозі. Це стосовно моєї вчительки, тієї, яку арештували сьогодні вранці. Чув про неї? Та, що нібито намагалася вбити свого чоловіка. Так ось, я хочу знати, чи можу я з нею зустрітися. Це взагалі реально? Твій брат зможе допомогти? Для мене це дуже, ДУЖЕ важливо.

Перечитавши текст, Рута відправила повідомлення. А за кілька секунд додала:

Будь ласка, відпиши.

І згорнула вікно Месенджера.

79

Наступні півтори години Рута блукала Лебединкою, спостерігаючи, як низовий вітер жене дрібний водяний пил над поверхнею озера та калюжами, що залишилися після нічної зливи.

Пополудні, коли сонце почало припікати, дівчина знову подалась до «Злати Плази», спустилася на підземний рівень і в супермаркеті купила дві пляшки енергетика «Green Energy». Напис на упаковці обіцяв приплив енергії, допомогу в боротьбі зі стресами та поганим настроєм. Саме те, чого вона потребувала.

Одну з пляшок Рута випила відразу. Тривожність не зникла, зате сонливість і відчуття голоду наче рукою зняло.

Блукаючи торговим центром, дівчина міркувала, що робитиме після того, як Божинда відповість. Вона сподівалася, що його брат улаштує зустріч. Але що це дасть? Анна розкаже, що вона з’ясувала, пояснить, що то за перемикач у мозку та як його деактивувати, але після того Руті однаково доведеться йти до Тимофія Русецького. Проблема в тому, що в цій реальності Тимофій не знає про її існування. Дівчина пригадала збережені фото на його телефоні та криво всміхнулася. Знає, звісно, але оскільки вона не потрапляла до реанімації, вони не знайомі, тож Руті доведеться добряче постаратися, щоби переконати анестезіолога хоча б у чомусь. Як затягнути його в СІЗО для розмови з Анною, вона взагалі не уявляла. І чи захоче Анна Чорнай після того, як опинилася за ґратами, їм що-небудь говорити? Бо навіть якщо Русецький повірить, навряд чи він зможе зарадити, поки жінку триматимуть у слідчому ізоляторі.

Отак усе зважуючи, дівчина вийшла зі «Злати Плази» на площу та майже відразу відчула спиною чийсь погляд. Вона виждала кілька секунд, ніби ненароком озирнулась і аж зубами клацнула від здивування. Неподалік кіоску з морозивом і вафлями стояв і витріщався на неї Тимофій Русецький. Рута спочатку рвучко відвернулася, а тоді обурилась: якого біса? Це він має нітитися, а не вона! Дівчина звела голову й уп’ялася в хлопця викличним поглядом.

Тимофій не відривав від неї очей.

«Ну, так, — німо знущалася з нього Рута. — Ти зависаєш на сайтах із дівчатами в білизні, качаєш фотки тих, що сподобались, і майже напевно мастурбуєш на них, а тут виявляється, що одна із цих дівчат живе у твоєму місті». Її думки, напевно, проектувалися на обличчя, мов на екран, бо хлопець залився фарбою аж до коренів волосся. Однак погляд не відвів. Він намагався, але не міг, нібито боявся, що варто лиш на секунду відволіктись — і довгонога брюнетка з екзотичною зовнішністю розтане, як марево.

Рута не стрималася та показала йому середній палець. Це було по-дитячому, вона відразу це зрозуміла, проте нічого вже змінити не могла: «пташка» вилетіла, і Тимофій її побачив. Чекати на реакцію дівчина не стала. Задерши підборіддя, крутнулася на п’ятах і рішуче закрокувала геть від «Злати Плази». Тимофій, червоніючи так, що, здавалося, шкіра під волоссям ось-ось задимиться, проводжав її очима, аж поки Рутина постать не зникла за Свято-Воскресенським собором.

Повернулася Рута до порожньої квартири. Батько поїхав на роботу, а мати з Інді та Іллею, напевно, пішли скуплятися до весілля.

Дівчина зачинилась у своїй кімнаті та що п’ять хвилин перевіряла, чи не з’явилося повідомлення від Божинди. Стас чомусь не відповідав, але й Рута після початкової бурхливої нервозності не те щоб заспокоїлась, а радше скотилася до якоїсь напруженої рівноваги. Всі відчуття немовби притупилися. Вона посьорбувала «Green Energy» та заспокоювала себе тим, що час іще є. Принаймні дві-три ночі вона протримається.

І попри все, на цей момент найважливішим було не спати. Не спати за будь-яку ціну. А потім вона що-небудь вигадає.

80

Упродовж дня Рута майже нічого не їла, вдовольняючись калоріями з енергетиків. Перед заходом сонця вона пройшлася до «Вопака» й затарилася на ніч півдюжиною банок «Ред Булу».

Невдовзі по одинадцятій вечора під залишеним у Месенджері повідомленням з’явилася позначка, що Стас Божко його прочитав. Дівчина, завмерши, довго чекала на відповідь, однак того дня хлопець так і не відписав.

Прийдешню ніч Рута провела перед відчиненим вікном у своїй кімнаті, дивлячись на зорі, що слабко мерехтіли в нічному небі, та повільно накачуючи кров кофеїном, вітамінами й глюкозою із синьо-сріблястих банок. Думаючи про те, який чудовий світ і як не хочеться його втрачати.

81

Божинда обізвався в четвер уранці. Рута вийшла з душу, ні на що не сподіваючись, натиснула бокову кнопку на телефоні й завмерла, побачивши над іконкою Месенджера червону одиницю — сповіщення про одне непрочитане повідомлення.

Дівчина розгорнула діалогове вікно та ковзнула поглядом по одному-єдиному реченні:

Мабуть, це вже не актуально.

Нижче Божинда додав посилання на новину на сайті «Рівне вечірнє». Рута відкрила його, вникла в заголовок, після чого її палець відскочив від екрана, а очі розширилися. Стаття була короткою.

Звинувачена в замаху на свого чоловіка вчителька померла у слідчому ізоляторі

13.06.201908:27

У ніч на четвер у слідчому ізоляторі Рівного померла жінка, що напередодні намагалася вбити свого чоловіка.

Тридцятивосьмирічну вчительку біології однієї з рівненських загальноосвітніх шкіл арештували після того, як вона кілька разів ударила ножем свого чоловіка, також учителя. Чоловік відбувся легкими пораненнями, його життю наразі нічого не загрожує.

ЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: У Рівному жінка намагалася вбити свого чоловіка

Як зазначив представник Головного управління національної поліції у Рівненській області, повідомлення про смерть підозрюваної надійшло близько четвертої години ранку. На місце події виїхала слідчо-оперативна група. За попередньою версією, жінці раптово стало погано, вона померла в камері до прибуття парамедиків. На цей момент судмедексперти встановлюють причину смерті.

Рута пробіглась очима по новині, проте ще довго після цього просто тупилася в екран смартфона невидющим поглядом. Серце працювало з перебоями, наче поламаний насос.

(тікатимеш, може, досить довго)

(але врешті-решт вони наздоженуть тебе)

(і тоді світло згасне назавжди)

Коли телефон потемнів, Рута підвелася та пройшла на кухню. Інді ще спала, а більше нікого у квартирі не було: Григір сьогодні виїхав раніше, а Аміна ще до восьмої вирушила до лікарні приймати зміну.

На плиті стояв приготований матір’ю сніданок, одначе Рута навіть не глянула в той бік. Через передозування енергетиками її піднуджувало, перед очима час від часу миготіли сірі мушки, а у вухах не стихав низький шум, що нагадував відгомін моря звіддалік. За якийсь час дівчина знову подивилася на телефон, відкрила Месенджер і розгорнула вчорашнє повідомлення від Анни. Ще раз перечитала його. Анна шукала перемикач у мозку, деактивація чи ліквідація якого розірвала б зв’язок зі світом по той бік снів. І вважала, що знайшла.

«Ні. Бляха, ні! — Рута спересердя стукнула кулаком у бокову стінку холодильника. — Це нечесно!» Що, як на ту мить жінка вже втратила розум, а відтак усе написане є маренням божевільної? Та про це тепер ніяк не дізнатися, бо Анна мертва. Це нечесно, чорт забирай!

Дівчина знесилено відклала телефон. На секунду в голові зависла якась незріла думка, але доки Рута змогла на ній зосередитися, вона потонула в тривожній гнітючості, що чорною хвилею затопила свідомість.

Коли перший шок минув, а відчуття, ніби серце намагається вискочити через горло, зникло, дівчина взялася гарячково міркувати. Отже, Анна Ігорівна пише їй повідомлення, стверджує, начебто знає, як позбутися сновидінь, однак не зазначає подробиць і просить улаштувати зустріч із Тимофієм. За кілька годин вона нападає на Якова Демидовича з ножем. Можливо, через галюцинації. Анні могло здатися, що вона потрапила в сон, тож, сплутавши чоловіка з тими потворами, жінка, захищаючись, ледь не вбила його. А можливо, й ні. Може, вона добре усвідомлювала, що робить. Ось тільки все це не має значення, оскільки приблизно за добу Анна Ігорівна гине й точно — абсолютно точно! — не через галюцинацію.

Та сама — невикінчена — думка знову промайнула перед внутрішнім зором. Рута насупилася. Не панікувати. Цілком імовірно, що Анна загинула, бо її замкнули в чотирьох стінах. Ну справді: як довго вона могла опиратися сновидінню, перебуваючи за ґратами? Та ще й після сімнадцяти безсонних ночей? Рута раптом збагнула, що конче мусить довідатись, як саме померла її колишня вчителька. І схоже, дівчина здогадувалась, до кого звернутися. Вона взяла до рук телефон і набрала матір.

Аміна відповіла майже відразу:

— Алло.

— Мам, доброго ранку, це я.

— Я чую.

Дівчина, закинувши голову, вперлася тім’ям у стіну й далі розмовляла, неначе звертаючись до стелі:

— Можеш говорити? Я не заважаю?

— Кажи.

— Хочу дещо попросити.

Аміна відчула, як здригнувся доньчин голос, і занепокоєно спитала:

— Щось сталося?

— Ні, — Рута взялася терти лоб понад шрамом. — Тобто так, сталося.

— Я слухаю тебе.

Дівчина помовчала, збираючись із думками.

— Ти ж чула новину про те, що мою біологічку звинуватили в замаху на Якова Демидовича?

— Я щойно прочитала, що вона померла в ізоляторі.

— Ага. Це Анна Ігорівна. Дружина Якова Демидовича.

— Знаю. І що?

— Можеш дізнатися причину?

Аміна не зрозуміла.

— Причину чого?

— Її смерті.

На кілька секунд мати підвисла.

— Навіщо тобі?

Рута видушила з горла нервове покашлювання. Вона не мала заготовленої відповіді.

— Можеш чи ні? Я не уявляю, до кого ще звернутися.

— Руто, але вона ж не на операційному столі померла, — з хисткою настороженістю зауважила жінка, — вона взагалі не лежала в лікарні. Звідки я…

Дівчина нетерпляче перебила її:

— Я розумію, мам. Але повинні ж проводити експертизу, щоб з’ясувати, що з нею сталося? Ну, так же ж? І я подумала, може, в тебе є знайомі та хтось розкаже, що там і як.

— Я не маю знайомих серед судмедекспертів, — відповіла Аміна, — але якщо тебе це аж так цікавить, попитаю в Борисовича. — Вадим Борисович Веремієнко завідував ургентним хірургічним відділенням, у якому вона працювала. — Він може когось знати.

— Мам, попитай, — промовила Рута таким тоном, нібито хтось тримав біля її горла ножа, а від того, яку інформацію роздобуде мати, залежало її життя. Хоча певною мірою саме так і було. — Будь ласка.

— Добре. — Жінка притлумила бажання продовжити розпитування. — Я наберу тебе.

82

Аміна зателефонувала значно швидше, ніж Рута сподівалася — не минуло й години після їхньої розмови.

— Ти слухаєш мене? — озвалася мати, щойно дівчина прийняла виклик.

— Так. Кажи.

— Я дізналася. Тобто Вадим Борисович дізнався. — Аміна рідко підвищувала голос через хвилювання, але зараз вимовляла слова набагато голосніше, ніж зазвичай. Руті навіть довелося тримати телефон на певній віддалі від вуха. — Він поговорив зі знайомим з обласного бюро судово-медичної експертизи. Там зараз страшний переполох. Справа дуже дражлива, жінка померла в СІЗО, це ніби як кидає тінь на правоохоронні органи, тож розтин закінчили ще о восьмій ранку. Але, Руто, перед тим як розповідати, я мушу тебе запитати: ти щось знала? Чому для тебе це важливо?

Рута відчула, як пришвидшується пульс. Аби ж вона могла пояснити.

— Нічого такого, — вона намагалася надати голосу якнайбуденнішого звучання. — Просто цікаво. Останнім часом Анна Ігорівна була трохи нервовою і, е-е, засмученою, але нібито нічого підозрілого.

— Твоя Анна Ігорівна померла від задушення, — сказала Аміна. — Хоча у висновку експерта майже напевно стоятиме «серцева недостатність».

— Умгу, — крізь стулені губи мугикнула Рута.

— Там усе дуже непросто, — уже майже кричала мати, наче боялася, що донька її не почує. — На шиї залишилися синці, хоча жінка весь час була в камері сама. — З динаміка раптом долинув іще один, приглушений голос. Хтось підійшов, Аміна, затуливши мікрофон долонею, відповіла. А за мить повернулася до розмови: — Ти тут?

— Так.

— Я знаю, як це звучить, — у її горлі заскрипіло. — Ну, це ж очевидно. Борисович тактовно поцікавився, чи хтось із поліцейських, бува, не перестарався, проте з’ясувалося, що ні. Є запис камери спостереження, де видно, що твоя вчителька була в камері сама, коли це… м, коли все почалося.

— Що почалося? — холонучи, уточнила Рута.

— Вона почала задихатися. Корчитися без жодної причини. Начебто хтось її душив, але довкола нікого не було. — Аміна ковтнула слину. — Та й це ще не все.

Дівчина притиснула телефон так, що заболіло вухо.

— Що ще?

— Вадим Борисович не бачив того відео, але лікар, з яким він спілкувався, додав, що за кілька годин до початку асфіксії Анна Ігорівна поводилася дуже дивно. То металася камерою, ніби несповна розуму, то провалювалася в якийсь ступор, ні на що не реагуючи, а десь за годину до смерті вона спробувала проштрикнути шию шпицею.

Рута по-риб’ячому хапнула повітря роззявленим ротом, відсторонено відзначила, що частота серцевих скорочень буквально злітає до небес і ось-ось поб’є всі рекорди, та перепитала:

— Свою шию?

— Так. Лікар сказав, це дуже лячно було. Вона десь узяла шпицю, загнала собі в шию під правим вухом і намагалася проштовхнути якнайдалі. Хтось із поліцейських це помітив і зупинив її. Шпицю забрали, жінці почали надавати допомогу, а через годину вона померла. І раптом ти захочеш поцікавитись, то ні — смерть настала не через рану. Вона виявилася не дуже глибокою. Анна Ігорівна задихнулася. Тобто спершу збожеволіла, а тоді задихнулася.

Рута зціпила зуби й не дихала. Їй здавалося, що вона опустилась під воду і досить їй розтулити рота, як у легені поллється вода.

Look for something that is hard to find

Searching somewhere deep inside your mind.

Hope you find just what you’re looking for

Heaven’s waiting with an open door.

Iron Maiden, «When The River Runs Deep», 2015[23]

83

Рута таки заштовхала в себе трохи яєчні, здебільшого задля того, щоб заспокоїти Інді: сестра відразу відчула, що в її голові панує дике сум’яття, та навіть почала допитуватися, проте потім зателефонував Ілля й вона перемкнулася на нареченого.

Рута стала мити посуд, але, сполоснувши тільки одну тарілку, облишила. Закрила кран і заціпеніла з кухонним рушником у руках. Незавершена думка, що проскакувала в голові під час розмови з матір’ю, нарешті оформилась у свідомості. Перед очима сплив жовтого кольору «Молескін», який Анна принесла із собою на зустріч. Ось воно — Анна вела щоденник! Звісно, існувало чимало «але». Може, вона не встигла занотувати, що саме виявила. Може, занотувала, одначе дуже стисло й Рута нічого з тих записів не зрозуміє. А може, жінка таки збожеволіла й останні її нотатки взагалі маячня. Та в тому то й річ, що Руті цього не дізнатися, доки вона не побачить усе на власні очі.

Поставала проблема — дістати записник. «Молескін» міг бути в Анниному авто, та найімовірніше, знаходився в Чорнаїв удома, десь серед Анниних речей, і після хвилини напружених роздумувань Рута не вигадала нічого кращого, як зателефонувати Якову. Вона усвідомлювала, що вчителеві зараз вочевидь не до неї та що, задля пристойності, варто було б виждати кілька днів, однак чекати не могла.

Повісивши рушник, Рута вийшла в коридор. Інді не прибирала постіль і зараз лежала на дивані. Заклавши ногу на коліно, водила ступнею у повітрі й розслаблено перемовлялася з Іллею. Рута прослизнула повз залу до своєї кімнати, замкнулася зсередини, відшукала номер Якова й натиснула «Телефонувати». Півхвилини лунали гудки, після чого виклик обірвався. Картаючи себе за настирливість, дівчина набрала номер удруге. За другим разом Яків таки відповів:

— Алло.

І з телефона раптом війнуло морозним холодом.

— Доброго дня, — дратуючись через малодушну писклявість у власному голосі, привіталася Рута.

— Слухаю. — Дівчині перехопило подих. Він не впізнав її. Почекавши, Чорнай повторив: — Я слухаю! Хто це?

— Це я, — вона чула свій голос немовби з боку, — Рута. Рута Статник з 11-А.

— А… — його голос трохи потеплішав. Зовсім трішки. — Привіт. Пробач, не впізнав тебе. Зараз просто трохи важко, і я не…

— Ні, ні, нічого. Все гаразд. Усе нормально.

Дівчина замовкла, відчувши, що їй бракне кисню. Не щодня спілкуєшся з людиною, яку місяць тому на твоїх очах опустили в могилу.

Чорнай запитав:

— Як ти?

Блін. Це вона мала запитувати. Рута зціпила зуби. Треба зібратися, інакше втратить контроль над розмовою.

— Я хочу висловити… хочу… Я дуже співчуваю вам у тому, що сталося.

Зі слухавки полились якісь звуки, щось середнє між утробним кумканням і схлипами, та вони майже відразу урвалися. Потім секунд десять не долинало жодного звуку. Рута навіть поглянула на телефон, щоб упевнитися, що вчитель не обірвав дзвінок.

— Вона була хорошою, — зрештою промимрив Яків. — Я не знаю, що на неї найшло й чому так сталося. Божевілля якесь.

Дівчина спромоглася видушити із себе небагато:

— Так, Анна Ігорівна була хорошою.

— Я не знаю, Руто… — його голос вигнувся й затремтів. — Досі не можу осягнути це все… Це так важко.

— Я розумію, повірте. — Брехня, звісно. Що Рута насправді розуміла, то це те, що мусить перейти до справи. — Якове Демидовичу, мені треба вас дещо запитати. Але якщо раптом моє запитання видасться вам грубим чи… чи просто недоречним… Ну, я все зрозумію. Але… я мушу.

— Мені ще не повернули тіло, коли буде похорон — невідомо.

Рута заплющила очі. Боже, який жах.

— Я не про те. — Їй хотілося провалитися крізь землю.

Яків був надто пригнічений, щоб дивуватися, тож байдуже мовив:

— Питай.

— Ваша дружина… — Дівчина закашлялася. Усе тіло німіло від страху й огиди до самої себе.

— Так?

Рута зосередилася.

— Вона вела щоденник.

Його голос змінився так різко, що дівчина сіпнулась і ледве втримала телефон у руках.

— Звідки ти знаєш?!

Істоти в її снах не розмовляли, але якби вони розмовляли, то їхній голос, напевно, звучав би саме так.

— Якось його б-бачила. «М-молескін».

— Що тобі до її «Молескіну»?

Руті приверзлося, що до неї заговорив зовсім інший чоловік. Вона ніколи не чула, щоб Яків промовляв із такою ненавистю.

— Вибачте, — пробелькотала вона.

І тоді Чорнай зірвався:

— Ти рознюхала, що в ньому? Як давно ти дізналася, що Анна збожеволіла? Навіщо тобі її щоденник? — Крізь слова проривався прихриплий свист. — Це хтось зі школи, так? Чи тобі заплатили за цей дзвінок? Це журналісти? — Він уже майже кричав. — Що їм потрібно? Ці нікчеми вирішили щось накопати? Відповідай! — Пауза. А потім його голос неначе роз’їла кислота: — Як ти могла, Руто?!

Продовжувати було безглуздо. Дівчина прошепелявила, наче з її рота раптом зникли всі зуби:

— Пробачте, що потурбувала… пробачте мені. — І розірвала зв’язок.

84

Із кухні долинув обурений голос сестри:

— Ти чого недомила посуд?

Запитання так дисонувало з тим, що творилось у Рутиній голові, що якийсь час дівчині здавалося, ніби воно пробилось у її свідомість із потойбічного світу.

Інді посмикала за дверну ручку, потім по-котячому пошкрябалась у двері:

— Ау, ти де? Чого замкнулася?

Рута заховала телефон і відімкнула двері.

— Ну? — сестра запитально вигнула брову.

Тих кількох секунд Руті вистачило, щоб опанувати себе. Прикрившись натягнутою посмішкою, вона проказала:

— Хочу нагадати, що кріпацтво в Україні скасували ще тисяча вісімсот шістдесят першого.

— Яке кріпацтво? — Інді склала руки на грудях. — Ти в себе вдома!

— А ти хіба ні?

— Технічно вже ні: я сплю на дивані, тож я, типу, гостя. Але якщо ти пустиш мене назад до моєї кімнати, так тому й бути — я вже помию посуд.

— Ну добре, — Рута здійняла руки, наче здавалася, — добре, — і почовгала на кухню.

Лише переконавшись, що сестра не пішла слідом, дівчина розслабилася й дозволила обличчю розпачливо витягнутися. Про щоденник можна забути. Вона зможе його дістати, лише вдершись до квартири Чорнаїв.

Туплячись у порожнечу та поринувши в невеселі роздуми, Рута на автоматі домивала посуд. Тарілки, сковорідка, чашки, виделки. Насамкінець сполоснула ніж, але, витаючи думками десь далеко, вона надто сильно натиснула на губку й різонула лезом палець. Шикнувши, дівчина впустила ніж і сфокусувала погляд на долоні. Поріз виявився неглибоким, та все ж на пальці проступила кров.

Рута злизала кров і присмокталася губами до ранки. Закрутила кран, відступила від мийки. У мозку немовби зчепилися та з натужним скрипом зрушили з місця заіржавілі шестерні. Дівчина раптом пригадала мозоль, який натерла, коли в її сні вперше з’явився Марк Грозан. Вона тікала велосипедом на північ від поруйнованого й отруєного темрявою Рівного, кермо було незручним, гумові насадки десь завалялись, а крутити педалі довелося довго, тож урешті-решт на внутрішній поверхні долоні надувся величезний пухир. Навіть досі, проводячи пальцями, вона відчувала на тому місці шкарубке потовщення.

Мозоль. Рута «забрала» його із собою до реального світу.

Насупившись, дівчина заходилася згадувати. Перед очима зринув надувний матрац, який Іванка залишила на підлозі своєї кімнати, коли Рута ночувала у неї, потім велосипед на балконі у квартирі Русецького, за ним телефон, який вона стискала в руках на цьому самому місці, коли вчора вранці провалилася в сон, а насамкінець — роман Крістіни Клайн «Сирітський потяг», прочитаний уві сні два роки тому. Усі ці речі розсипалися від старості, проте щоразу опинялися саме там, де були на момент засинання. Рутиним тілом розплилось ущипливе тепло: схоже, вона зрозуміла, як прочитати щоденник.

Хвилину, не більше, дівчина обмірковувала деталі, а потім, усе ще притискаючи губи до порізу, рішуче попрямувала з кухні. Від збудження їй аж запаморочилось у голові.

Рута подалася на балкон і вивела звідти міський дівчачий велосипед «Dorozhnik Retro» із низькою рамою та кошиком перед кермом. Не найкращий засіб, щоб відриватися від погоні, проте дівчина сподівалася, що сьогодні втікати їй не доведеться.

Почувши вовтузіння, Інді виглянула в коридор.

— Ти куди? — звела брови.

— Кататися, — не дивлячись на сестру, відповіла Рута.

— Не жарко?

Дівчина пристукнула кулаком по стегні.

— Хочу трохи розтрусити жирок.

Інді хотіла зауважити, що жирку в неї як у горобця після голодної зими, але не встигла. Рута похапцем взула босоніжки та виштовхала велик із квартири.

85

До цегляної багатоповерхівки за номером шістдесят дев’ять на Соломії Крушельницької Рута дісталася за лічені хвилини. Опинившись у дворі, скочила із сідла, підкотила велик до лавки неподалік під’їзду з квартирою Чорнаїв і нашорошено роззирнулася. Розташування було найслабшим місцем її плану: надто близько. Від її десятиповерхівки до будинку Чорнаїв можна було без поспіху дійти пішки за сім хвилин. Звісно, було б набагато спокійніше, якби Яків жив на іншому кінці міста, десь аж на Макарова, та вибирати не доводилося. Рута мусила ризикнути. І річ навіть не в тім, що ризик був того вартий, вона просто не мала інших варіантів.

Сперши велосипед на лавку, Рута видобула телефон. Годинник показував чверть по десятій. Після безсонної ночі картинка перед очима час від часу змазувалася та підпливала, і дівчина мусила мружитись, аби розгледіти цифри на екрані.

Вона відкрила налаштування будильника й виставила сигнал на 10:20. Потім задерла голову, відшукала очима вікна квартири на четвертому поверсі, в якій мешкали Яків та Анна, й подумала, що п’яти хвилин не вистачить. Повагавшись, дівчина перевела будильник на 10:25.

Але Рута не заснула ні через п’ять, ні через десять хвилин, ні навіть через півгодини. Вона перестаралася з енергетиками: насичена кофеїном кров шумувала у вухах, і сон уперто втікав.

О пів на одинадцяту дівчина побрязкотіла велосипедом геть із двору. Довше залишатися під під’їздом вона не хотіла — боялася, що Яків її випадково побачить.

Рута обігнула будівлю з півночі, заштовхала велик у траву за занедбаним кіоском із забитими дошками вікнами, в якому, судячи із вицвілого напису, колись продавали цигарки й дешеві алкогольні напої, а сама присіла поряд, спершись спиною на задню стіну кіоску. Східна стіна будівлі височіла просто навпроти неї, проте дівчина знала, що вікна у квартирі Чорнаїв дивляться на захід, тож Яків Демидович не зміг би її помітити, просто виглянувши на вулицю, а на людей, що проходили повз, їй було начхати.

Спливло півгодини, потім година, потім ще одна. Рута втомилась постійно переналаштовувати будильник (вона щораз далі відсувала сигнал — спершу на двадцять, потім двадцять п’ять хвилини, а тоді на півгодини). Її шкіра повільно смажилася на сонці, та заснути дівчина не могла. Вона затримувала дихання, намагалася повністю позбутися думок, одначе сон постійно вислизав.

О першій будильник укотре спрацював ухолосту. Рута встановила наступний сигнал на 13:40, після чого, не встигнувши прибрати палець з екрана, дзьобнула носом і відчула, як тихим заколисуючим потоком її відносить в океан пітьми. Свідомість вимкнулась миттєво, ще до того, як повіки повністю заплющилися. Так, наче хтось клацнув тумблером у дівчини в голові.

86″

На місці кіоску лежала купа розкришеної цегли та гнилої деревини.

Рута мимохідь обвела поглядом велосипед і, ладна бігти до під’їзду, скочила на ноги, проте завмерла обличчям на північ. Чорнота витягнулася від Палацу дітей та молоді через Рутину багатоповерхівку аж до дванадцятої школи й далі, та шокувало не це. Пітьма рухалася. Вона й раніше мінилася та вистрілювала протуберанцями, а тепер пульсувала вся її маса відразу. Немов жива. Темрява на півночі розмірено надималася й опадала, неначе ковальський міх для роздування вогню, видаючи схожі на стогін якоїсь тварини-гіганта звуки. Що кілька секунд у стогони вплітався огидний вологий хрускіт, ніби десь там у чорноті тисячі собак водночас угризалися в товстенні кістки. Зрідка понад усім цим розлягався, мовби від падіння чогось дуже важкого, гуркітливий виляск, супроводжуваний дзенькотом розбитого скла.

У темряві абсолютно точно відбувалося щось недобре, але Рута не мала жодного бажання дізнаватися, що саме.

Дівчина вибралася з кущів, оббігла будівлю та влетіла до під’їзду, в якому мешкав Яків Демидович. На мить її засліпила темрява, Рута зупинилася, важко сапаючи й чекаючи, поки зіниці розширяться достатньо, щоби бачити в півсутінках. Потому, уважно стежачи, куди ступає, вона рушила на четвертий поверх.

За дві хвилини Рута наблизилася до квартири Чорная. Вона часто дихала, однак серце гнало кров так швидко, що вона не встигала насичуватися киснем. Що, як двері замкнені? Їй доведеться придумати, як висадити їх, це саме по собі ще те завдання, але ще важче провернути його, не здіймаючи шуму. Продовжуючи безпомічно, наче викинута на берег рибина, зіпати ротом, Рута згадала про сновид і затремтіла.

Тільки не сновиди, — застукотіло в голові, — будь ласка, будь ласка, тільки не сновиди!

Велосипед залишився надто далеко від входу до будівлі, тож якщо зараз хтось її виявить, їй кінець.

Рута торкнулася дверної ручки з таким виразом на обличчі, немовби боялася, що та вибухне, потому заплющилася, смикнула її вниз і полегшено зітхнула: вхідні двері стояли незамкненими.

У ніздрі вдарив сморід зіпрілого паперу. Дівчина пройшла за поріг і, тримаючи вхідні двері напіввідчиненими, роззирнулася. Квартира була двокімнатною. Навпроти входу розташовувався прохід до невеликої спальні. Праворуч наполовину перекритий поваленою шафою для одягу коридор вів до великої вітальні. Ліворуч були ванна, туалет і кухня.

Передусім, настрашено завмираючи, Рута позаглядала до всіх кімнат і лише після того, як переконалася, що у квартирі, крім неї, нікого немає, зачинила за собою вхідні двері.

Пошук почала зі спальні. У невеликій кімнаті майже не було де розвернутися. Вузька дводверна шафа, широке двоспальне ліжко з невисокими тумбочками обабіч, робочий стіл із купою письмового приладдя, принтером і допотопним, ще ламповим монітором «Samsung» на ньому. Рута полізла в тумбочки, вигребла весь мотлох із шафи, перевернула монітор, обшукала стіл і підлогу під столом. Подивилася навіть під ліжко, але нічого схожого на жовтий «Молескін» не знайшла.

Через п’ять хвилин дівчина подалася до вітальні. Там був великий диван, два крісла, журнальний столик і телевізор із тріснутим екраном в кутку перед балконом. Над диваном висіла трирівнева консольна полиця, а навпроти на всю довжину стіни витяглася велетенська книжкова шафа — все до краю заставлене книгами. Рута кинула погляд за диван, здіймаючи хмари душної пилюки, відсунула обидва крісла, познімала книги з консольної полиці, проте потім зупинилася. Анниного щоденника ніде не було.

Що, як він не в квартирі? — розгублено крутила головою дівчина. — Що, як Анна залишила записник у машині? Або взагалі зберігала у школі?

Рута вже намірилися забратися з вітальні, щоб обстежити шухляди у перехнябленій коридорній шафі, коли раптом зачепилася поглядом за одну книжку. Вона не вважала Якова Демидовича педантом, але книги завжди були для нього предметом особливої дбайливості. Навіть зараз, попри навколишній безлад, книги в шафі було розміщено строго за авторами й за роками видання для кожного автора. За винятком однієї — на четвертій унизу полиці, що лежала горизонтально поверх інших книжок. Усі вертикально, у строгому порядку, а одна просто лежить. Корінець книжки був коричневий, та попри це Рута випростала руку й узяла її. На палітурці не було назви, а внизу, під задньою сторінкою обкладинки, теліпалася гумка, що розсипалася від самого доторку. Дівчина перегорнула обкладинку й похлинулася вдихом — вона тримала в руках «Молескін» Анни. Кілька секунд Рута розгублено кліпала, не вірячи в те, що їй вдалося. Записник від часу потемнів, став майже бронзовим, і якби він не лежав, а стояв вертикально, вона нізащо не виявила б його серед тисяч інших книг у цій квартирі.

Не вчитуючись, дівчина перегорнула кілька сторінок. Записи вицвіли, та абсолютно точно залишалися читабельними. Від нервозного передчуття у неї на секунду потемніло в очах. Утім Рута швидко опанувала себе, згорнула записник, прошмигнула під скособоченою шафою назад у коридор, повернулася до спальні та підступила впритул до вікна. Тут було трохи світліше.

Вона взялася гарячково шелестіти сторінками, шукаючи останні записи, проте прочитати нічого не встигла. Крізь одноманітний бентежний гул, який і на мить не затихав і весь цей час пульсував на півночі, несподівано прорвався оглушливий гуркіт. Звук був такої сили, що в будинку затремтіли шибки, а підлога захиталася, наче під час землетрусу. Рута виглянула у вікно якраз учасно, щоби побачити, як цегляна дев’ятиповерхівка на Княгині Ольги, метрів за двісті від будинку Якова, немовби провалюється сама в себе. Її стіни раптом укрилися тріщинами, бетонні перекриття, неначе доміно, почали руйнуватися під власною вагою, зриваючи від підніжжя густі хмари пилу. За чверть хвилини з гуркотінням, від якого закладало вуха, тридцятиметрова дев’ятиповерхівка впала, повністю щезнувши в клубах сірої порохняви. За пиловою хмарою мав би виднітися парк Шевченка, а натомість зловісно тріпотіла пітьма.

«Ніхріна собі», — прошепотіла Рута. Вібрація вляглася, однак дівчиною продовжувало тіпати, тепер уже з переляку.

Притиснувши записник до грудей, вона метнулася з квартири. Мерщій збігла на перший поверх, озираючись на чорноту, обігнула будівлі, виштовхала з кущів свій «Dorozhnik» і помчала на південь, геть від темряви.

Земля під колесами час від часу здригалася так, ніби десь позаду тривало виверження вулкана. Рута більше не мала чіткого плану та рухалась навмання. Вирішила, що виїде за місто й заховається в кущах понад дорогою, сподіваючись, що їй вистачить часу до того, як спрацює будильник, аби хоча б одним оком кинути в Аннин щоденник. Вона розуміла, що це її останній шанс — удруге поцупити записник з-під носа у потвор не вдасться, — а тому, мружачи очі від пилу, здійнятого ударною хвилею, щосили налягала на педалі.

Позаду неї з гучним тріском валилися дерева.

Проминувши кілька кварталів, дівчина звернула на вулицю Олекси Новака, бо далі на південь дороги, по суті, не було — повністю заросла чагарями. Не збавляючи швидкості, Рута прокотилася повз другий корпус НУВГП і порівнялася із входом до третього, коли ланцюг, який з’єднував шестерні, з лунким «дзенннь!» розірвався. Шестерня заднього перемикача передач злетіла з кріплення й шугнула асфальтом, обганяючи велосипед.

Скривившись, наче їй скрутило живіт, дівчина загальмувала. Серце перетворювало на відбивну м’язи грудної порожнини, від поту чухалося під пахвами. Вона нестямно закрутила головою, вперлася поглядом у темний прямокутник входу до корпусу (дверей не було), якусь мить, вагаючись, роздивлялася його, а тоді, схопивши «Молескін» із кошика, шпурнула велик на асфальт і побігла до університетської будівлі.

87″

Підлога була дерев’яна, і розсохлі дошки гостро зарипіли, коли Рута зайшла.

Коридор пролягав углиб будівлі на півдесятка метрів, а тоді роздвоювався. Ліва його частина закінчувалася глухим кутом, права вела до сходів на другий поверх. У галереї було лише двоє дверей. Дівчина смикнула за ручку найближчих. Завіси скреготнули, Рута встромила голову в отвір і роззирнулася.

Приміщення за дверима виявилося велетенським і завдяки широким вікнам уздовж південної стіни достатньо добре освітленим. Насамперед Рута зауважила височенну стелю — перекриття відділяло від підлоги щонайменше п’ять метрів. Потім вона побачила вантажівку з піднятим капотом і частково вийнятим двигуном. На ободі масивного чорного колеса білів напис крейдою «КрАЗ». Над затягнутим брезентом кузовом висіли гаки двох, розташованих перпендикулярно один до одного, стельових консольних кранів. Попід стіною вишикувався ряд заіржавілих верстатів. Сім чи вісім, не менше. Два були просто велетенські. З боків і позаду вантажівки на стендах стояли моделі двигунів внутрішнього згоряння та промислових турбін.

Механічний факультет, — здогадалася дівчина, — якась лабораторія.

Вона прослизнула до приміщення та беззвучно причинила за собою двері.

Один зі стендів за КрАЗом був порожній — просто прямокутна бетонна тумба. Рута підступила до нього, всілася і, розгорнувши «Молескін», пробіглася очима верхній запис на першій сторінці.

26.05.2011

Сьогодні четвер, 26 травня, перший день після того, як я успішно перекреслила два роки свого життя. Яків зі мною, і, схоже, у нас усе гаразд. Якщо, звісно, не зважати на те, що я майже нічого не знаю з того, що сталося впродовж цих двох років (зате добре уявляю, що на мене чекає вночі).

Я починаю вести цей щоденник, щоб, по-перше, зафіксувати все, що дізналась у Геттінгені, по-друге, записувати сюди власні висновки на основі пережитого (такий собі бортовий журнал людини, яка, знехтувавши всіма засторогами, наважилася кинути виклик минулому), а по-третє, просто вести щоденник на випадок, якщо раптом (я не маю наміру цього робити, але все ж…) знову захочу щось змінити вві сні. Припускаю, що, якщо сумлінно вести записи, то після чергової зміни минулого вони зміняться відповідно, і, переглянувши їх та зіставивши з тим, що пам’ятаю, я сформую досить точне уявлення, як розгорталися події в новій реальності. Саме цього зараз не вистачає. Боюся ляпнути чи втнути якусь дурницю.

Поки що я радше збуджена, ніж налякана. І ще, певна річ, рада, що Яків зі мною (зранку, поки він був у душі, я передивилася фото на його телефоні, схоже, ми ці два роки непогано проводили час).

Наступний тиждень спробую не спати. За цей час потрібно переконати Якова поїхати з Києва хоча б на кілька тижнів.

Це все цікаво, звісно, але треба рухатися далі. Рута розуміла, що їй не вистачить часу на весь щоденник. Вона взялася похапцем гортати сторінки, коли раптом, помітивши дещо, зупинилася.

«Що це?» — голос аж захрип від хвилювання.

Запис, у який уп’ялася очима Рута, був за 2 листопада 2012-го.

02.11.2012

Новий сон, і чергова зустріч із Машкою. Вона починає мене напружувати, однозначно, і я не уявляю, як її спекатися. Цього разу вона була просто нестерпна, норовила кудись потягти мене, щось показати. Я намагалась допитатися, що саме, але у відповідь Машка лише скиглила та переконувала, що я повинна піти з нею. Коротше, вона жахливо поводилася.

NB. Ненавиджу підлітків!

NB2. Сподіваюся, О.С.С. не прочитає цього щоденника.

Зрештою я здалась, і дівчина посунула мене до центру міста, тобто до якоїсь будівлі неподалік упр. поліції. Будинок нічим особливим не вирізняється…

У цьому місці хтось наче встромив холодні пальці в Рутині нутрощі.

Будинок нічим особливим не вирізняється, просто собі десятиповерхівка, поруйнована не більше й не менше за інші (хоча довкола висоток, крім неї, нема, найближчі на Соборній, але то все п’ятиповерхівки). Машка підвела мене до одного з під’їздів, а тоді розповіла якусь зовсім несусвітню історію. Я навіть не знаю, чи варто її тут згадувати. Говорила, нібито будинок особливий, і якщо виконати один ритуал у його ліфті, то я стану невидимою для людей уві сні й одним махом позбудуся всіх своїх проблем. «Ритуал» полягав у тому, щоби проїхати поверхи у певній послідовності. Почати з першого, потім на четвертий, з нього на другий і т. д. Ось послідовність (якщо я правильно все запам’ятала):

Дурня, чи не так?

Я не повірила, про що їй і повідомила, після чого Маша влаштувала істерику. Справжню, блін, істерику. Тупала ногами, дерла нігтями своє обличчя та кричала, що я мушу, мушу піти в реальному житті до цього будинку та зробити все, як вона наказала.

Я просто розвернулася та покинула її там.

Та сама послідовність. Той самий будинок. Рута почувалася так, ніби її підсмажують на повільному вогні.

На півночі загуркотало. Темрява зжувала ще одну багатоповерхівку, — відсторонено відзначила дівчина. Вона розуміла, що будильник будь-якої миті може вирвати її зі сну, та попри це взялася гортати сторінки не вперед, а назад, шукаючи момент, коли та дівчинка з’явилася в Анниному сновидінні. Рута не могла це облишити просто так. За мить погляд зачепився за запис, датований 23 жовтня.

23.10.2012

Сьогодні знову снилася руїна. Хмара була десь на сході, далеко, і я вже навчилася ментально відмежовуватися, передчувати, коли вони можуть бути поряд, тож не надто хвилювалася. Саме через це ледь не вмерла від страху, коли наштовхнулася на дівчинку-підлітка. Не сновиду! Зовні вона була як я, цілком нормальна тобто. Вона теж перелякалася та спершу взялася тікати, але повернулася. Сказала, що її ім’я Маша. Просила називати Машкою. Я вирішила, що дівчинка також особлива, поцікавилася, де вона перебуває (в сенсі, де спить у реальності) і як давно потрапляє в руїну, проте Машка, схоже, взагалі не зрозуміла, про що я. Ближче до пробудження я помітила, що вона якась дивна — тіло дванадцятилітньої, але очі старої, — проте, схоже, нешкідлива.

Рута збагнула, що «руїною» Анна позначала ветхий світ по той бік сну, а «хмарою» — темряву, з якої з’являються істоти.

Згорбившись над «Молескіном», Рута продовжила читати.

26.10.2012

Знову дівчинка. Та сама. Машка. Цього разу хмара вигулькнула підозріло близько до старого автовокзалу, і я відразу забралася на захід, від гріха подалі, і малá весь час плелася за мною хвостиком.

Я спробувала її розговорити, проте вона не реагувала. Взагалі. Лише зиркала спідлоба та мовчки сунула назирці. І це було… ну, не те щоб страшно, просто мало такий вигляд, начебто Машка — це маленький голодний стерв’ятник, який лише чекає на момент, коли я впаду, щоб почати викльовувати мені очі.

Дурне порівняння, та якось так я це відчула.

Поки ми отак крокували, у моїй голові виникла думка, що Машка може мати якісь свої рахунки зі світом, тобто ми втікаємо від її, а не від моєї хмари, і це, звісно, мені не дуже сподобалося, тож я зупинилась, присіла біля неї та запитала, що вона хоче. І тоді Машка нарешті відповіла. Сказала, що хоче повернутися додому. Я поцікавилася, де її дім, але вона знову наче води в рот набрала.

Це все дуже дивно.

Наступним був уже прочитаний запис за 2 листопада. Рута перескочила його.

04.11.2012

Цієї ночі насолоджувалася безсонням. Читала десь до четвертої. Решту часу міркувала про дівчинку зі сну. Багато всього незрозумілого з нею, і це не дає спокою.

На ранок таки пішла до вказаного нею будинку. Нічого такого, просто подивитися. Біля будинку відчула шкірою несильну вібрацію в повітрі (може, здалося). Таке буває, коли наближаєшся до ліній електропередач чи до гігантського трансформатора під напругою, але, мабуть, я себе накрутила.

Зайти до будинку не наважилися. Не те щоб злякалася, просто не схотіла. По-дитячому це якось було б. Тож просто роздивлялася.

Ну, загалом саме те, що я й думала: будинок як будинок.

Крім того, за останні кілька місяців чорнота відступила. Я бачила, як вона виповзає з-за горизонту, але не встигає наблизитися. Я прокидалася швидше.

Тому навіщо?

19.11.2012

Майже два тижні відносного спокою, і сьогодні знову з’явилася ця мала. І ще й причепилася з претензіями, мовляв, чому я не скористалася її «ритуалом». Я не зреагувала, та мене насторожило, звідки вона знає, що я не скористалася. Чи означає це, що якби я скористалася її порадою, ця шмаркачка відразу про це дізналася б? Але як?

Я відповіла, що це взагалі-то не її клопіт, і тоді вона мене вдарила — несильно, ледь штурхнула рукою, так зазвичай б’ють ще зовсім несвідомі діти, — і втекла.

21.11.2012

Сьогодні знову не сплю. Намагаюсь уявити, скільки людей у цей самий момент змінюють минуле вві сні. Тисячі? І так щоночі. Ми не знаємо достеменно фізичного механізму, але я переконана, що будь-яка людина з надлишковими зв’язками в мозку спроможна це робити. Проблема в тому, що майже ніхто цього не усвідомлює. А потім вони й гинуть отак само — засинають і не прокидаються, не усвідомлюючи, що Всесвіт «підчищає» їх уві сні. Я міркувала про це ще в Геттінгені: скільки життів можна було б урятувати, якби була можливість поширити наявну в нас інформацію? На жаль, Райнер мав слушність: здатність деформувати минуле так глибоко вкорінена в саму текстуру реальності, що для сторонніх науковців просто не існує методики її підтвердження. Хай що б ми змінювали, для решти спостерігачів здаватиметься, ніби так і було. Відповідно, у разі оприлюднення результатів наукова спільнота вважатиме всю нашу групу збіговиськом недоумкуватих шарлатанів. І тоді професорові можна забути про ґранти, головування в Медичному центрі, публікацію статей і т. п.

Я все розумію, але як усе-таки жаль…

22.11.2012

Машка.

Не знаю, як пояснити, але вона починає поводитися дивно. Вона й раніше викликала питання, а тепер… Цієї ночі знову знайшла мене. Знову переважно мовчала, тільки ходила слідом. Одначе сьогодні вперше було моторошно. Не здогадуюся чому. Напевно, через те, що досі не можу ідентифікувати її природу в реальності. Хто вона? І що тут робить? Ну тобто є сновиди, є ходаки, що виринають із темряви, і є особливі, та ця мала інакша. Ні перше, ні друге, ні третє.

Щось, що має людську подобу, проте людиною не є.

Рута відволіклася від щоденника й на кілька секунд утупилась нерухомим поглядом у порожнечу павільйону. Думала про те, як точно остання фраза описує її враження від Марка: щось, що мало б давно сконати, та досі живе. Вона б не здивувалась, якби виявила, що Машка мешкала в тому будинку на Квітки-Основ’яненка.

Із роздумів її вивело коротке глухе постукування та розкотистий тріск, що долинули з півночі, — схоже, пітьма дісталася парку Шевченка. Часу лишалось обмаль. Вистромивши між губами кінчик язика, Рута швидко прогортала сторінки до роздруківки із зображеннями нейронів, яку Анна Чорнай показувала на зустрічі. Нотатки після роздруківки було зроблено розмашистим, несамовитим почерком, через що текст — чотири сторінки до місця, де записи обривалися, — здавався якимось немовби колючим.

10.06.2019

З хорошого — сьогодні нарешті зустрілася з Рутою. Підстерегла її під її ж будинком. Усе пояснила. Зважаючи на обставини, дівчина трималася непогано. Думаю, у неї все буде гаразд. Якби не вагітність, була б цілком певна.

З поганого — під кінець розмови я заснула. Десять чашок кави вже не допомагають. Я просто вирубилася посеред розмови, не відчуваючи цього. І це недобре. Ще гірше — це те, що люди з пітьми (Рута називає їх істотами) вже були в кав’ярні… обступили мене… вони просто чекали, коли я провалюсь у сон, і відразу взялися душити…

Із цим треба щось робити. Я довго так не витримаю.

…більше не маю права на помилку.

10.06.2019, пізній вечір

Я весь цей час не туди дивилася. Зациклилася на вентролатеральній преоптичній ділянці, але її руйнація призводить до постійного безсоння, а Райнер стверджував, що достатньо позбутися лише швидкого сну. Ну, це й так очевидно, без нейрофізіології: людина, яка зовсім не спить, довго не протягне.

Отже, парадоксальна фаза…

Останні два слова було підкреслено. А далі йшла якась нісенітниця.

REM-стадія

Очі здійснюють швидкі рухи.

А тіло??

Dr. Michel Jouvet[24]

Тіло завжди залишається нерухомим. Ну, майже завжди. Під час REM-стадії навіть вимикається система внутрішнього обігріву. Це важливо? Так Ні

Усе тіло немовби паралізовано. Якщо мозок подає команду рухатися, її блокує щось на кшталт вимикача, що міститься у стовбурі головного мозку в основі черепа.

Вимикач — середня частина locus coeruleus.

Спинно-бокова покришка мосту (?)

Поряд.

Якщо зачепить? Що тоді?

locus coeruleus проводить нисхідні інгібуючі імпульси через магноцелюлярне ядро ретикулярної формації.

Рутині очі згасли. Навіть якщо ця тарабарщина не беззмістовна, вона ніколи в ній не розбереться. І точно не зможе запам’ятати, щоб «витягти» зі сну та спробувати розібратися в реальності.

Хай там як, вона продовжила читати.

11.06.2019

Усе погано. Люди з пітьми… по-моєму, вони пробиваються в реальність.

Не знаю. Це схоже на галюцинації. Чорт, це і є галюцинації. Але що це змінює? Якщо може вбити сон, то чому не може вбити галюцинація?

Уранці зайшла до ванної вмиватися. Почала чистити зуби, виплюнула піну в рукомийник, а тоді, випроставшись, побачила в дзеркалі, що за мною стоїть Яків. Він здався якимось аж занадто блідим. Я не сплю вже третій тиждень, але навіть на тлі вкінець охлялої мене він був як мрець. Я через силу розтягнула губи в усмішці та бовкнула щось на кшталт «вигляд маєш так собі», а він не відповів. Просто стояв і дивився на мене. І тоді я збагнула, що проблема не лише в кольорі обличчя, що він ще й розпухлий увесь. Я різко обернулась, а за мною — нікого.

Чорт! Я не знаю, як там сивою не стала!

Потім знову глянула у дзеркало, але, певна річ, там нікого не було.

11.06.2019

Припустимо, ми можемо завадити locus coeruleus паралізувати тіло під час сну. Чи означає це, що я відтворюватиму чи здійснюватиму всі ті рухи, що мені сняться? Важливе питання: чи я тоді прокинуся? Проте ще важливіше: чи повноцінним буде життя без REM-сну?

Трохи нижче було дописано абзац, але букви мали такий вигляд, ніби Анна виводила їх поспіхом на коліні під час землетрусу. Рута ледве розрізняла слова.

Вони тут. Я бачила ще двох істот, коли поверталася додому. Вони брели за мною всю дорогу, ховалися між гаражів і зникали, щойно я намагалася впіймати їх очима. Реальність немовби стоншується, і я не знаю, чи це через хронічне недосипання, чи вони бояться, що я справді від них утечу, й лізуть з потойбіччя в реальність.

Я тепер згадую, як два чи три дні тому Яків прийшов уночі, застиг на порозі вітальні й дивився на мене. Він знав, що я не сплю. Ось тільки я тепер сумніваюся, що то був Яків.

Кого я повернула до цього світу?

11.06.2019

Схоже, є рішення.

Мушу стримуватися, щоб усе записати, а тоді ще раз обдумати. Знайшла статтю…

Наступні кілька слів були геть нерозбірливі, одне закреслено. Рута ковзнула поглядом нижче:

Дуже тремтять руки. Багато не писатиму, але… Ще півсотні років тому провели експеримент із кішками. Якщо зруйнувати в кота вимикач, який паралізує тіло під час REM-сну — той самий locus coeruleus, — тварина «проживатиме» сни наяву: ловитиме мишей, ганятиме м’яч, хапатиме мух на льоту, вмиватиметься тощо.

У людей трохи інакше (імпульси через покришку мосту?.. ретикулярна формація?.. недостатньо інформації). Цілковите руйнування структури LC у людини призводить до пригнічення фази швидкого сну. Тобто якщо зруйнувати цей вимикач, я просинатимуся, щойно істоти атакуватимуть мене. Уві сні потрібно опиратися, й активні рухи вириватимуть зі сновидіння.

Чи зможу я в такому разі взагалі спати? Невідомо. Доведеться з’ясувати…

Стосовно інших побічних ефектів знайшла лише про загальмованість моторики (але звідки це?.. хто й на кому проводив дослідження?.. забагато питань), однак, гадаю, із цим я впораюся. Ще поліфагія[25] та полідипсія[26]. Із цим абсолютно точно живуть. По-моєму, це єдине, що може мене врятувати.

Найбільша проблема: як ліквідувати LC? Хірургічним шляхом? Можливо. Але хто на таке погодиться?

Божевілля…

Не вдається втримати в голові більше як два-три слова водночас. Якби не ці записи, забувала б, що робила хвилину тому.

І Яків стоїть за дверима. Чую його дихання. Це до всирачки лякає…

Дівчина стиснула «Молескін» так, що спітніли долоні. Дихання стало частим і неглибоким. Залишився останній запис. Почерк став майже зовсім нерозбірливим. Піднісши записник до очей, Рута вгризлася в текст.

«Щойно виши… випитала… ні. Щойно вичитала!..»

12.06.2019

Щойно вичитала. Рік тому обл. протипухлинний центр виграв ґрант на купівлю обладнання. Місяць тому поставили лін. приск. ост. покол. VARIAN із можливістю 3D-картування органів.

Уже налаштований?

Сподіваюся, так, інакше мені кінець.

Завідує центром д.м.н. О. Ф. Русецький.

Його син — Тимофій Русецький, анестезіолог у реанімації міськ. лікарні.

Це шанс.

Треба поговорити з Рутою.

І все. На тому щоденник закінчувався.

Дівчина перегорнула сторінки назад і ще раз побіжно переглянула прочитане. Багато незрозумілого. REM- стадія, якийсь доктор Jouvet, locus coeruleus, спинно-бокова покришка мосту, поліфагія, полідипсія, купа скорочень — «лін. приск. ост. покол. VARIAN». Годі й думати, щоб усе запам’ятати. Втім Рута знала, що робити.

(мозоль)

Вона згорнула «Молескін» і, витягнувши шию, закрутила головою. Попід напівспущеним переднім колесом КрАЗа стояв ящик з інструментами. Рута присіла біля нього, попорпалася всередині та знайшла пластмасову коробку з набором різців для токарного верстата. Ріжучі краї потемніли від часу, проте залишалися достатньо гострими.

Дівчина повернулася до бетонного стенда. Поклала перед собою Аннин щоденник, відшукала запис за 10 червня та дістала з коробки найтонший різець. Потім відсмикнула шорти й, закусивши нижню губу, заходилася видряпувати на своєму стегні ключові слова:

Перевівши подих, Рута взялася за «спинно-бокова покришка мосту», але встигла видряпати лише літеру «с», коли її слуху торкнувся скрип дощок за дверима. Хтось увійшов до навчального корпусу та крокував коридором. Це миттю вибило з дівчини всі думки. Вона схопила записник, притиснула його до грудей, обвела сполоханим поглядом приміщення та метнулася до стенда з укритою пилом газотурбінною установкою в найтемнішому закутку.

Щойно Рута присіла навпочіпки за камерою згоряння, високі двері, скреготнувши, прочинилися, й до лабораторії хтось ступив.

88″

Дерев’яні двері захряснулися з легким стукотом. Рута вистромлювала голову з-за бетонної опори під камерою згоряння, проте вхід затуляло громаддя КрАЗа і їй ніяк не вдавалося побачити, хто зайшов. Душа аж у п’яти сховалася.

Секунд двадцять від входу не долинало жодного звуку (якщо не зважати на приглушений гуркіт з вулиці). Рута ковзнула поглядом по архіпелагу стендів, а потім озирнулася на вікна. Небо залишалося чистим. Принаймні поки що. Дівчина знову вп’ялася очима у вантажівку. Хто там? Сновида?

Нарешті з-за кабіни КрАЗа почулися кволі звуки. Підлога в лабораторії була бетонною, і Рута, нашорошивши вуха, розрізнила ледь вловне човгання. Кроки. За мить вона розгледіла знайому постать із вузькими плечима та м’якими руками без натяку на м’язи.

Марк Грозан.

Рута подумала, що повинна б відчути полегшення, проте чомусь ефект виявився протилежний — вона ще дужче напружилася.

(щось, що має людську подобу, проте людиною не є)

Хлопець повільно обігнув вантажівку, на секунду затримався біля бетонної тумби, на якій сиділа дівчина, зміряв поглядом різці, а тоді посунув далі й зупинився по центру павільйону. Повільно повів головою зліва направо.

«Ти тут?» — неочікувано дзвінко гукнув він.

У-у-ут… у-ут… ут… сповзло стінами відлуння.

Рута здригнулася та втиснула голову між пліч.

«Ей!» — крикнув Марк.

Зрештою дівчина зміркувала, що сидіти у своєму закапелку безглуздо, — він визначив, що вона тут, — і, випроставшись, виступила з-за турбіни.

«О, — хлопець звів брови, — чому ховалася?»

«Думала, це хтось із них, — Рута кивком показала на північ, — із тих потвор».

Марк рушив до неї. На ходу махнув рукою на вікна.

«Але ж темряви нема».

«Ну, — дівчина стенула плечима, — міг бути сновида».

Він наблизився та застиг майже впритул. Помітив Аннин записник.

«Чим ти займаєшся?»

Рута зрозуміла, куди він дивиться.

«Це щоденник людини, яка, ймовірно, здогадалась, як мені покінчити, — вона знову махнула головою в бік дверей, — з усім оцим».

Марк спохмурнів.

«Минулого разу я розповів тобі, як із цим покінчити». Дівчині раптом здалося, що якби поглядом можна було вбивати, вона би вже корчилась у передсмертній агонії. «Чому не послухала мене?»

Рута скоса кинула погляд на «Молескін» і зміркувала: Звідки він знає?

«Я була біля того будинку».

«Але нічого не зробила!»

«Я сама вирішуватиму, що мені робити», — вона старалася, щоб голос звучав рівно.

Хлопець зустрів її слова крижаним мовчанням.

Рута раптом запитала:

«Ти ж насправді неживий?»

«Такий самий мертвий, як і ти», — буркнув Марк.

«Я в цей момент сплю під будинком на Крушельницької та бачу сон».

Він усміхнувся:

«Звідки тобі відомо, що й я не сплю?»

Але де? — учепилася за його слова Рута. — Де ти спиш?

«Ти зник безвісти в реальному житті. Я тебе впізнала».

Хлопець на це ніщо не відповів, але й не здивувався.

«Ти хочеш вибратися?» — випалила дівчина.

Марк тужливо глипнув на неї — на секунду на обличчі проступила гримаса, ніби хлопцеві скрутило живіт, — але нічого не сказав.

«Я не доганяю, навіщо це тобі?»

«Що саме?» — запитав він.

«Що це тобі дасть?»

«Я не розумію тебе».

«Чому ти не намагаєшся звідси вибратися?»

Він подивився на північ, власне, ковзнув поглядом по глухій стіні, та відповів:

«Ті потвори не за мною женуться».

«А чому? — не вгавала дівчина — Чому вони тебе ігнорують?»

«Бо я не чіпаю минуле».

«Тоді що ти тут забув? Ти ж хочеш вибратися?»

На мить його погляд знову став розпачливо-тоскним, кутики губ похнюплено опустились, і хлопець звісив голову. Його мовчання немовби підлило у кров адреналіну.

«Це твій будинок, — заторочила Рута. — Той будинок, у якому мешкала твоя сім’я. Я знаю це. І я не в’їжджаю, як катання на ліфті між поверхами зможе врятувати мене».

«То ти більше не підеш до нього?» Марк скривився, начебто зазирнув до Рутиної голови, і йому не сподобалося те, що він там угледів.

«Ні».

«Жаль».

Хлопець схопив її за руку.

«Що ти… Пусти!» Рута спробувала звільнитися, на що Марк лише міцніше стиснув її зап’ястя. «ВІДПУСТИ!»

Його погляд розмазався. Дівчина з жахом дивилася, як краї райдужних оболонок почали танути, неначе розчиняючись у білизні, а потім Маркові очі закотилися. Він наблизив обличчя впритул до Рутиного й утупився в неї незрячим поглядом сновиди.

«Бляха», — проскрипіла дівчина.

Наступної миті фоновий гуркіт на півночі різко урвався, і Руту облягла така щільна тиша, що задзвеніло у вухах. Їй здалося, ніби всі ті тисячі собак, що гризли кістки в темряві, раптово замовкли, підвели голови й утелющилися в неї. Ще за секунду небо над корпусом стало темнішати. Вікна лабораторії виходили на південь, сама чорнота залишалася невидимою, проте дівчина спостерегла, як мерхне та стискається простір у дворі за будівлею, нібито з півночі на студмістечко насувалася велетенська грозова хмара.

«Пусти!» Рута смикнула руку, почула, як гул за стіною почав стрімко наростати, помітила, як застиглим обличчям Грозана майнула зловтішна усмішка, а тоді…

89

…вона прокинулася.

Сонце висіло просто над головою. Мокре від поту волосся налипало на обличчя.

Рута не дала собі часу оговтатися. Виштовхала велик на дорогу, скочила в сідло та, зціпивши зуби, несамовито крутила педалі, аж поки не дісталася Пагорба Слави. Дівчина проїхала алеєю до місця на схилі, на якому проспала ніч перед ЗНО з української, спішилася, всілася на бетонний парапет і лише після того дозволила собі подумати про те, що бачила вві сні.

Марк Грозан зник безвісти три роки тому, коли йому було чотирнадцять. Його до сьогодні не знайшли. Кілька днів тому на три роки старший Марк з’являється у сновидінні другого типу, просячи її піти до будинку на Квітки- Основ’яненка та виконати якусь химерну процедуру з ліфтом. Коли Рута навідріз відмовляється, Марк Грозан нацьковує на неї потвор. Тепер зі щоденника Анни Чорнай вона дізналася, що у снах учительки була дівчинка на ім’я Маша, яка агресивно тягнула жінку до того самого будинку та закликала її пройти ту саму процедуру. Цікаво та лячно водночас. Дівчина жалкувала, що не мала часу дочитати, чим закінчилась історія з Машею та як Анна Ігорівна її спекалася. Напевно, це багато прояснило б. Це також слугувало б зачіпкою. Рута зміркувала, що може погуглити, чи дівчинка на ім’я Маша не зникла в Рівному десь перед жовтнем 2012-го. Якби вдалося з’ясувати, що то за малá та за яких обставин вона щезла, можна було би пошукати, що є спільного з історією Марка, і тоді…

Мотнувши головою, Рута обірвала хід власних думок. Дівчина інтуїтивно осягала, що проблема висотного будинку на Квітки-Основ’яненка її не так щоб дуже стосується, їй треба вирішувати свою. Особливо зараз.

Рута відгорнула край шортів, роздивилася «принесені» зі сну порізи й упродовж наступних кількох годин нишпорила в Інтернеті, вичитуючи все, хоч трохи з ними пов’язане.

На перший запит про абревіатуру REM Google видав двісті тридцять вісім мільйонів результатів про рок-гурт «R.E.M.». Дівчина здогадалася додати до параметрів пошуку слово «стадія», після чого з’ясувала, що REM є скороченням від англійського rapid eye movements — швидкі рухи очей, — яким позначають швидку, або парадоксальну, фазу сну людини. З «Вікіпедії» Рута довідалася, що під час цієї фази мозок стає надзвичайно активним, поводиться так, мовби людина не спить (звідси й назва «парадоксальний»), що ця фаза складає приблизно чверть від загальної тривалості сну, вона поділена на чотири-п’ять епізодів і саме під час неї людина бачить сни. Найважливіша особливість REM-сну — очі перебувають у постійному русі.

Загадкове locus coeruleus виявилось ядром у стовбурі головного мозку людини, задіяним у регуляції цілої купи фізіологічних функцій. Статті про нього містили чимало наукових термінів, і Рута, перечитавши їх понад десяток, мало що зрозуміла. Доводилося покладатися на судження Анни: сновидіння другого типу якось зумовлені фазою швидкого сну, і якщо видалити з мозку locus coeruleus, ці сни більше не з’являтимуться (ну або вона прокидатиметься відразу після їхнього початку).

Нічого притомного про «лін. приск. ост. покол.» вона нагуглити не змогла.

Коли пошуки більше не давали результатів, Рута згорнула Google, відкрила телефонну книгу й набрала Тимофія Русецького (номер згадала без зусиль: 97, далі рік прибуття Колумба до Америки та три нулі наприкінці). Виклик пішов, однак анестезіолог не відповів. Рута сіла на велосипед і неквапом покотила додому. Дорогою зупинилася біля мінімаркету на розі чотирнадцятиповерхівки на Грушевського, купила п’ять банок енергетика, після чого ще раз зателефонувала Тимофію. Хлопець знову не зреагував.

Дівчина не засмучувалася. Вона знала, що так чи так із ним зустрінеться, і зробить те, про що її просила Анна Чорнай: переконає хлопця допомогти. Рута не забувала, що в цій версії реальності Тимофій навіть не уявляє, хто вона така, тож уламати його буде непросто, але, як писала Анна Ігорівна: хіба в неї залишився вибір?

Утретє Рута телефонувати не стала. Надто пізно, сьогодні вони вже не зустрінуться, тож і надзвонювати немає сенсу. Дівчина вирішила, що набере хлопця вже зранку. Сівши на велик, вона рушила до свого будинку, проте встигла від’їхати лише десять метрів. Смартфон просигналізував про надходження нового повідомлення у Вайбері. Рута зраділа, подумала, що це може бути Русецький, не подивившись на номер відправника, перейшла в діалог і втупилась у фотографію ерегованого члена.

Вона скрипнула гальмами й ледь не впустила телефон.

Під фото був підпис:

Ну як тобі моя КОРОЛІВСЬКА креветка?

Рута заплющила очі.

«Господи, Ларо, який же ти дебіл».

Потім скочила із сідла й упродовж наступної хвилини забанила його всюди, де могла: у Вайбері, Фейсбуці, Інстаграмі, Телеграмі. Навіть на телефоні додала номер до чорного списку.

So we only get one chance,Can we take it?

And we only get one life,

Can’t exchange it.

Can we hold on to what we have?

Don’t replace it,

The age of innocence is fading like an old dream.

Iron Maiden, «Age Of Innocence», 2003 [27]

90

Упродовж двох годин після світанку в п’ятницю, 14 червня, небо залишалося чистим, але за чверть до дев’ятої ранку погода почала швидко псуватися. О дев’ятій, коли Рута після безсонної ночі знову зателефонувала Тимофію, із заходу суцільним фронтом посунули важкі, набухлі вологою хмари. Дівчина стояла біля вікна, неуважно стежила, як на місто наповзає блакитнувата тінь, тож не відразу усвідомила, що гудки припинились і з динаміка долинуло коротке «алло».

Русецький повторив голосніше:

— Алло!

І лише тоді Рута зреагувала:

— Привіт. — Усе всередині звело судомою. — Е… можеш розмовляти?

— Так. Хто це?

— Мене звати Рута.

— Рута?

У голові промайнуло, що вона б дуже здивувалась, якби у хлопця виявилася ще одна знайома з таким ім’ям.

— Ти мене не пам’ятаєш.

— А маю?

Дівчина повагалася.

— Ні.

Обоє замовкли. Рута вирішила, що Тимофій обірве зв’язок, але за мить хлопець запитав:

— Хто ви? — у голосі прорізалися нотки невдоволення. — Що вам треба?

Рута розуміла, що це не найвдаліший спосіб зав’язати розмову, але нічого кращого на думку не спадало:

— Ми бачилися в середу неподалік «Злати Плази». Ти витріщався на мене, а потім я тицьнула тобі середній палець. — Він німував, вона додала: — Висока брюнетка з азійською зовнішністю. Пригадуєш?

— Ні.

«О, ну камон!» — Рута закотила очі.

— Ну то пригадай.

Тимофій не озивався секунд п’ять, а тоді напружено прочистив горло.

— Ну, припустимо, я пригадав, і що тепер?

Голос трохи змінився. Дівчина навіть уявити не могла, що зараз коїться в його голові.

— Нам треба зустрітися.

Чергове насторожене покашлювання.

— Чого це?

— Щоб поговорити.

— Про що ви хочете поговорити? — Із кожною фразою хлопець дедалі більше наїжачувався та немовби відсторонювався.

Рута заплющила очі. «Не про те, що в тебе в телефоні».

— Мені потрібна твоя допомога.

— Допомога з чим?

— Це довга історія, — ухилилася дівчина. — То ми можемо зустрітися?

Тимофій довго не відповідав. Зрештою буркнув:

— Я сьогодні на роботі. — Пауза. — Як щодо завтра?

Дівчина зціпила зуби. «Збоченець».

— Краще сьогодні.

— Чому?

— Тому що це не може чекати. Я під’їду до лікарні.

Він гучно чмихнув, наче похлинувся й рідина пішла через ніздрі.

— Звідки ви знаєте, де я працюю?

Голос у динаміку став сухим і офіційним. Безтурботного двадцятишестирічного хлопця у футболці з покемоном, який, смакуючи морозивом, розповідає трешеві історії, враз заступив у Рутиній голові насуплений молодий лікар із захованими до кишень зеленої блузи руками.

Дівчина поцікавилась:

— Можна на «ти»?

— Ні, — відрубав Русецький. — Скажіть, звідки вам відомо про те, що я працюю в лікарні?

— Із Фейсбуку, — викрутилася Рута.

— М-м… — Він на секунду замислився, а тоді запитав: — Звідки у вас мій номер?

— Окей, насправді не лише з Фейсбуку, — зізналася дівчина. — Я поясню все під час зустрічі.

— Чому б не спробувати зараз?

— Це надто довго. — «І я маю бачити твої очі під час розмови».

Тимофій вагався:

— Сумніваюся… Це все трохи дивно, вам не здається?

«Почекай, доки почуєш, що я тобі розкажу», — подумала Рута.

— Я б не телефонувала, але для мене це в буквальному сенсі питання життя та смерті.

Чверть хвилини він натужно сопів. Потім мовив:

— Ну, я на чергуванні, а тому не зможу приділити вам багато часу.

— Я… — Вона хотіла запевнити, що вона й не потребує багато, та це було б неправдою. Щоб переконати Тимофія, говорити їй доведеться довго.

— Якщо матиму змогу, то спущуся на кілька хвилин, — Тимофій кахикнув. — Більше нічого не обіцяю.

— Я згодна. — У Рути не було вибору. — Коли під’їду до лікарні, наберу.

91

Дощ почався, коли маршрутка пригальмувала біля зупинки на Карнаухова, що навпроти міської лікарні.

Після паркого салону Руту замлоїло. Голова налилася чадною важкістю, і дівчина боялася кліпнути, щоб не заснути на ходу. Вона не розкладала парасольку та хвилину стояла, підставивши підпухле обличчя під скісні нитки дощу. Вулиця немовби шарпала її з усіх боків: скрип ресор, торохтіння двигунів, чиїсь парадоксально гучні голоси, стукіт крапель по асфальту. Звуків було забагато. Рута якийсь час опиралась, але зрештою дозволила шумові захлеснути себе. Згорбившись, вона ступила під навіс і набрала Русецького.

Анестезіолог прийняв виклик і, доки дівчина встигла розтулити рота, кинув:

— Зараз спускаюся.

Рута розкрила парасольку та попленталася до лікарні. Дощ посилився. Стукотіння крапель об парасольку перекривало шум автомобілів на Карнаухова. Коли дівчина добрела до терапевтичного корпусу, Тимофій уже чекав на ґанку. Побачивши її, хлопець ледь помітно кивнув, а потім чи то всміхнувся, чи то скривився. Рута наблизилася та схвильовано мовила:

— Я — Рута.

— Умгу. — Русецький, заштовхавши руки до кишень зеленої блузи, спрямував погляд ніби повз неї.

У принципі, під дашком вистачило б місця для двох, але Тимофій став так, що дівчині довелося залишатися на сходах під парасолькою. До всього він ще й дивився на неї згори вниз.

— Може, зайдемо досередини? — Рута показала на вхід до терапевтичного корпусу.

— Ні, — мотнув головою хлопець. — У мене лише кілька хвилин.

— Добре. Тоді, — дівчина потерла пальцем шрам над бровою, — ти знаєш, що таке локус корулеус? — Тимофій вигнув брову, і Рута із сумнівом у голосі додала: — Спинно-бокова покришка моста? — Вона стріляла навмання завченими фразами, суті яких не розуміла.

— Що саме? — запитав Русецький.

Дівчина ковтнула слину.

— Що саме що?

— Що саме з двох? Блакитна пляма та покришка мосту — це не одне й те саме.

«Фак. Яка ще блакитна пляма?»

— Ну, тоді, м-м, перше. Корулеус.

Хлопець здвигнув маслакуватими плечима й заговорив таким тоном, нібито відповідав на екзамені:

— Блакитна пляма, або локус корулеус, — це крихітна структура в стовбурі мозку, ось тут, — він торкнувся пальцем ямки на шиї під потилицею, — важливий центр бадьорості та напруження, який також бере участь у регуляції сну.

— Вона забезпечує парадоксальний? Швидкий сон? — Вода з парасолі скрапувала на ліве плече та стікала до ліктя.

— Ну, так. Мабуть, так. Це не зовсім моя тема, я вже не пригадую таких деталей.

Рута спробувала ковтнути слину, проте в горлі пересохло.

— Є якийсь спосіб позбутися цієї ділянки?

Русецький наморщив лоба.

— Тобто?

— Я не знаю… знищити, зруйнувати її. Прибрати цю пляму з мозку.

Анестезіолог витріщився на неї так, наче вона промовила ці слова задом наперед.

— Навіть якщо так, я тут до чого?

— Просто скажи мені, чи це можливо?

— Теоретично так. Хірургічним шляхом або… — він знову, не виймаючи рук із кишень, знизав плечима, — не знаю. Але для чого?

— Я хочу, щоб ти зробив це. — Рута запустила долоню під волосся й тицьнула пальцем у задню частину своєї шиї. — Видалив цю хрінь з мого мозку.

Погляд змінився: тепер Тимофій зиркнув на дівчину так, мовби вона була брудною. Роздувши ніздрі, він мовчки хитнув головою.

— Не дивися на мене так! — не витримала Рута.

Хлопець пирхнув, аж полетіли бризки з рота.

— За кого ви мене маєте? Я нічого не робитиму.

— Але… — Злість і жалість до себе застрягли в горлі кісткою.

— Ідіть геть. Я вас не знаю та більше не хочу бачити.

Рута перестала чути шум дощу через гул у вухах.

— У тебе весь телефон забитий моїми фотками, — випалила вона. Русецький густо почервонів. Злякавшись, що він розвернеться й утече, дівчина заторохтіла: — Але я не про те! У тебе родима пляма над куприком у вигляді сердечка. І ще ти бачиш чорно-білі сни. І ти… ти… — вона роззирнулася й показала рукою на ряд автомобілів під лікарняним корпусом, — ти приліпив суперклеєм двірники до лобового скла на машині боса, бо він ставить авто так, що воно заважає швидким під’їжджати до приймального відділення.

Останнє, либонь, вразило його найдужче. Хлопець побагровів іще більше й утупився в Рутин рот із таким виглядом, начебто боявся, що з нього щось поллється, варто лиш дівчині ще раз розтулити губи.

— Звідки ви…

— Ми вже були знайомі, — на видиху проказала Рута. — Просто ти цього не пам’ятаєш.

Вона чекала, що він зронить фінальне «вали на хрін», і на тому все. Проте Тимофій лише мовчки телющився в неї. Зрештою Рута попросила:

— Я геть змокла. Може, ми десь сядемо та поговоримо? Будь ласка. Дай мені шанс усе пояснити.

Він відступив на крок, з обличчя було видно — вагається, постояв, не рухаючись, чверть хвилини, а потім повільно, неначе під водою, махнув рукою:

— Йдіть за мною.

Дівчина склала парасоль і піднялася на ґанок. Русецький відчинив двері, пропускаючи її вперед, але ще до того, як зайти, Рута нахилилася й видала просто в його спантеличене обличчя:

— І припини нарешті мені «викати».

92

На першому поверсі Рута купила бахіли та накидку, після чого Тимофій повів її до відділення інтенсивної терапії та впустив до ординаторської кімнати. Зовсім по сусідству розташовувалася реанімаційна палата, в якій Рута лежала три тижні тому.

В ординаторській, крім них, нікого не було. Хлопець запропонував чай, дівчина відмовилася. Він показав на стілець. Рута, знявши накидку, сіла. Русецький умостився навпроти, відкинувшись на спинку крісла, кивнув, мовляв, починай, я слухаю, та підпер голову рукою.

І Рута заходилася розказувати. Спершу невиразно, часто перериваючись на хапливі вдихи, через що здавалося, ніби вона вириває слова з повітря, а згодом дедалі впевненіше та розважливіше. Найбільше Рута боялася, що Тимофій занудьгує, проте він слухав спокійно й уважно. Вона почала з того, що дізналася від Анни Чорнай про особливих та їхні мізки, типи снів, здатність змінювати реальність, про парадокси, що виникають через неї, а також про те, як із цим бореться «імунна система Всесвіту». Далі Рута переповіла обставини загибелі Іллі Ісаєва, пояснивши, як це призвело до сварки із сестрою та її, на щастя, невдалого самогубства. Вона показала рукою на палату за стіною й коротко описала, як він урятував її після спроби суїциду. Для більшої переконливості детально змалювала палату. Згадала про смерть Анни і, не вдаючись у подробиці, повідомила, що знайшла її щоденник. А завершила тим, що вичитала в щоденнику: позбутися снів можна, видаливши з мозку ядро locus coeruleus.

Під кінець розмови Рута трохи прихрипла, проте дивилася на хлопця з оптимізмом. Власну розповідь вона вважала достатньо переконливою. Жаль тільки, що Тимофій думав інакше.

— Ти це все дізналася вві сні?

Рута насупилася.

— Що саме?

— Ну, про пляму на куприку, — він покрутив у повітрі долонею. — Про двірники. — Тимофій не міг збагнути, як вона довідалася. Він мастив клей пізно ввечері, у цілковитій темряві, камер спостереження на корпусі ніколи не було.

— Ні, — заперечила дівчина. Русецький не повірив їй, і його скептична, дещо зверхня посмішка безжально гасила залишки Рутиного запалу. — Завдяки моїм снам ти не пам’ятаєш знайомства зі мною. Я знаю все з твоїх слів. Ти сам мені розповів.

Хлопець мимоволі мотнув головою. Він усе ще не розумів. Він нікому не зізнавався, що приклеював двірники. Нікому.

— Ну то як? — Рутині очі немовби звузилися та заблищали чорними перлинами. — Ти мені допоможеш?

Її сповитий відчаєм голос вивів Тимофія із задуми.

— Ні. — Він звів брови на переніссі. — Звісно ні.

— Будь ласка. — Її погляд заметався, щоки, все обличчя дрібно затремтіли. — Інакше я помру.

Русецький спохмурнів іще дужче.

— Тобі потрібно до психіатра.

Рута хрипнула:

— Ні. Це не допоможе.

— Послухайте… — Тимофій виправився: — Послухай, Руто, твоя історія — маячня. Може, ти віриш у неї, проте я — ні. І навіть якби повірив, ти хоч уявляєш, скільки всього необхідно для операції на мозку? — Він махнув рукою, вказуючи кудись углиб будівлі: — Це не салон краси, ти не можеш просто зайти, стати в чергу та попросити виколупати тобі шматочок мозку. Хірургічне втручання проводять лише після встановлення точного діагнозу, коли інші методи лікування не діють. Ніхто не вирізатиме блакитну пляму зі стовбура мозку, бо тобі так заманулося. Навіть мріяти про таке абсурдно. І я взагалі не розумію, чому ти вибрала мене: я анестезіолог, а не хірург. Я не оперую, тим паче не оперую мізки.

— Моя колишня вчителька стверджувала, що ви…

Хлопець роздратовано обірвав її:

— Усе. Розмову закінчено. Тобі час піти.

93

Вийшовши з лікарні, Рута спустилася вулицею Карнаухова до студмістечка НУВГП, перебралася мостом через Устю та наступні кілька годин блукала малознайомими кварталами на лівому березі. Ходьба не давала заснути, та попри це в першому ж мінімаркеті, що трапився дорогою, дівчина купила чотири банки енергетика й узялася накачуватися на ніч.

Дощ то починався, то вщухав. Після п’ятої зірвалася злива, Рута сподівалася, що перечекає, але зрештою викликала таксі та поїхала додому.

За вечерею вона майже не торкнулася до їжі. Аміна вкотре відзначила її мертвотну блідість (цього разу навіть Григір кидав на доньку стурбовані погляди), почала розпитувати, проте Рута тільки відмахнулася: не виспалася, та й по всьому. Після вечері вона зачинилась у своїй кімнаті.

Ніч — третю ніч без сну — дівчина просиділа на кріслі під вікном, ритмічно розгойдуючись і роздивляючись посоловілими очима темне беззоряне небо. Кілька разів повіки злипалися, Рута заледве не провалювалась у сон, але щоразу вчасно спохоплювалася. Вона прокручувала в голові розмову з Русецьким, думаючи, що сказала не так і що завадило його переконати.

Коли небо на сході посвітлішало, дівчина збагнула, що йти до Тимофія на роботу було помилкою. Позаяк їй відомо, де він живе, краще було б одразу навідатися до хлопця додому. Поміркувавши, дівчина вирішила спробувати ще раз.

Рута не уявляла, коли Русецький закінчує чергування, а тому дочекалася десятої ранку й тільки після того, непомітно вислизнувши з квартири, швидким кроком попростувала до старого автовокзалу.

Снідати вона не стала. Але вже на Київській, перед тим як прямувати до квартири Тимофія, забігла в «Сільпо», купила ще одну банку енергетика й, затримавшись на ґанку маркету, осушила її за хвилину.

94

Рута натиснула на кнопку дзвінка. Один раз, потім удруге, а потім тілом прокотилася хвиля запаморочливої млості, коліна розм’якли, і, перелякавшись, що може впасти й заснути просто під квартирою Русецького, дівчина загамселила у двері так, ніби хотіла розтрощити їх на друзки, а не достукатися. Зрештою двері відчинилися, й у просвітку між ними й одвірком вигулькнуло заспане обличчя молодого лікаря. Він повернувся з лікарні невдовзі по восьмій і вже встиг годину покуняти.

— Що за… — Хлопець упізнав Руту, й очі потемніли від роздратування: — Звідки ти дізналася, де я живу?

Дівчина відчайдушно чіплялася за його погляд.

— Я вже пояснювала, — голос був такий слабкий, що Тимофій мусив нахилятися, щоб чути, що вона говорить, — я була в тебе вдома.

— Ні, не була, — промовив хлопець не те щоб непривітно, просто констатував, що такого не було й не могло бути.

Рута зовсім кволо мотнула головою:

— Ти приводив мене сюди.

— Ні!

Дівчина спробувала прослизнути досередини, проте Тимофій підступив упритул до порога, затуляючи прохід. Подумки зауважив, що Рута від часу їхньої вчорашньої зустрічі немовби стала на кілька сантиметрів нижчою.

— Чого ти прийшла?!

Змученому недосипом і нестачею калорій мозку з великими труднощами вдавалося підтримувати тіло у вертикальному положенні. Дівчина раптом гойднулась і вперлася лобом у двері. Якби Тимофій її не зловив, вона б упала. Хлопець нарешті розгледів, що Рута невимовно змарніла. Через бліду, аж прозору шкіру на її обличчі здавалося, що воно тане. Бідолаха скидалася на щось середнє між героїновою наркоманкою та до смерті переляканою дівчиною, яку щойно ледь не зґвалтували, і Тимофій, попри те що дуже хотів, не знайшов у собі сили захряснути перед її носом двері.

Упершись долонею в стіну, Рута відтулила голову від дверей і взялася розповідати:

— У тебе двокімнатна квартира, але одна з кімнат пустує, там лише тренажер, ти використовуєш її як спортзал. Принаймні так ти мені сказав. У квартирі немає ліжок, тільки великий диван із дерев’яними бильцями, такими широкими, що на них можна спокійно ставити тарілку. У житловій кімнаті навпроти дивана висить величезна плазма, під’єднана до Інтернету, і ти майже нічого не дивишся, крім баскетболу. На балконі стоїть велосипед; ти живеш сам і, заносячи його до квартири, мусиш водночас і тримати велик, і відчиняти двері балкона, а тому на стіні біля дверей видно…

— Досить! — Його очі розширилися, маска вдаваного відсторонення сповзла, і Рута побачила на обличчі хлопця щось дуже схоже на переляк.

Кілька секунд вони німували.

— То можна мені зайти? — спитала дівчина. — Чи так і будемо тут мовчати?

Тимофій нервово почухав груди, проте з місця не зрушив. Вагався.

Рута зітхнула.

— Я більше не дійматиму тебе. Це моя остання спроба переконати тебе в тому, що я говорила правду. Впусти мене, дай мені шанс. Якщо не повіриш, обіцяю, що за трохи заберуся звідси.

— І що робитимеш? — пробурмотів хлопець.

Дівчина застогнала, і Тимофій, кілька секунд пом’явшись, нарешті зробив крок назад. Рута ввалилася до квартири, роззулася та без запрошення поплелася до великої кімнати. Опустилася на диван. Хлопець зачинив за нею двері й застиг у проході між коридором і кімнатою з таким виглядом, мовби заблукав у лісі.

— Ну… — буркнув він.

— Я дещо придумала, щоб переконати тебе, — почала Рута.

Тимофій кивнув. Дівчина обвела поглядом кімнату й попросила:

— Маєш якийсь листок? Аркуш паперу?

Хлопець глипнув на неї з таким виразом, нібито Рута заборгувала йому грошей, проте нічого не сказав, підступив до письмового стола в кутку кімнати, мовчки висунув одну з шухляд, витягнув звідти чистий аркуш А4 та подав його дівчині.

— Бери.

Та махнула рукою.

— Це не мені. Напиши на ньому якесь слово. Щось коротке, але таке, що знаєш лише ти.

Тимофій трохи насупився.

— Наприклад?

— Не знаю, — Рута знизала плечима, — дівоче прізвище матері. Пін-код своєї банківської картки. Ім’я дівчини, яка тобі подобалася в старших класах, але про яку ніхто, крім тебе, не знає. Будь-що. Але мені не показуй.

— Ти це…

— Так, я це серйозно. Що швидше ти це зробиш, то раніше я піду.

Кілька секунд хлопець дивився на Руту, потім відвернувся, дістав із шухляди зелений маркер для нотаток «Faber Castell», глянув через плече, спантеличено покрутив маркер між пальцями та лише після того, схилившись над столом, щось нашкрябав на аркуші.

— І що тепер? — Тимофій повернувся до Рути, ховаючи спантеличення за скептично-непривітною маскою.

— Згорни його та поклади на стіл, — звеліла вона. — І притисни чимось.

Зморшки на його лобі поглибшали, проте хлопець скорився. Склав аркуш удвічі й підсунув під чорну настільну «вертушку», з якої стирчали ножиці, канцелярський ніж, крихітний степлер, кільканадцять кулькових ручок і фломастерів.

— Так згодиться? — запитав він, неначе насміхаючись.

Рута проігнорувала насмішку й незворушно поцікавилася:

— У тебе є ножі?

— Е… — Хлопець збентежено закашлявся.

— Що-небудь гостре? — Рута прискалила око. — Ну?

Русецький неуважно кинув:

— Ну, є.

— На кухні?

— Так.

— Добре.

У кімнаті зависло незатишне мовчання. Тимофій переступив з ноги на ногу, в очах застигли знаки питання.

— Добре що?

Рута не відповіла. Відкинулася на спинку дивана й утупилася в стелю над головою Тимофія. Хлопець нетерпляче підганяв:

— Поясни, що ти надумала.

Розтягуючи слова, дівчина проказала:

— Я четвертий день не сплю, і мене зараз вирубить.

Насмішка зникла з очей, і Тимофій розгублено роззирнувся.

— Тут?

— Ага, на цьому дивані. Але ти мусиш пообіцяти, що розбудиш мене за хвилину. — Рута опустила погляд і вп’ялася почервонілими очима в Тимофія. — Рівно через шістдесят секунд — не більше, не менше.

— У чому сенс?

— Заснувши, я опинюся по той бік, — дівчина недбало кивнула на вікно, ніби повідомляла про те, що збирається на прогулянку. — У тому вимірі, про який я розказувала та в існування якого ти не віриш. Я зможу перевірити, що ти написав на аркуші, потім піду до кухні, візьму ножа й видряпаю це слово на своїй руці.

Тимофій несамохіть скривився.

— Навіщо? — Рута не відповідала, і тоді він, усе ще кривлячи верхню губу, неначе сам до себе промовив: — Ти зараз, типу, натякаєш, що напис з’явиться, коли я тебе розбуджу?

Рутина спроба всміхнутися завершилася повним фіаско — м’язи обличчя відмовлялися складатися в усмішку, тож дівчина лише буркнула:

— Ага.

— Ти божевільна, — Тимофій змірював її недовірливим, напруженим поглядом.

Рута вигнула брову.

— Ось і побачимо, — її зсудомлений рот нагадував косу тріщину.

Хлопець закліпав. Тієї миті вираз його обличчя став майже потішним: Тимофій Русецький нагадував малюка, якого батьки ведуть на чортове колесо, а він не наважується зізнатися, що до всирачки боїться висоти.

— Це якийсь фокус?

— Ні. — Рута не відводила очей. — Я хочу, щоб ти весь час був тут, у цій кімнаті, нікуди не виходив.

Тимофій усвідомлював, що відбувається щось незвичайне, але навіть не припускав, що змарніла дівчина на його дивані говорить правду. Він був дипломованим лікарем, мав чітке уявлення про те, як функціонує реальний світ, а тому не сумнівався: Рута нізащо не здогадається, що за слово він написав на аркуші, і тим паче не зможе непомітно видряпати його на руці. Думки крутилися лише довкола того, як він виштовхуватиме її з квартири, коли зрозуміє, що вона таки несповна розуму. Так, дівчина звідкись дізналася про чорно-білі сни, родиму пляму на куприку та приклеєні двірники, але всьому цьому мусить знайтися раціональне пояснення. Інакше просто ніяк. Це якийсь придуркуватий розіграш. Девід, бляха, Блейн місцевого розливу. Тож хлопець був далекий від того, щоб зважувати, як реагуватиме, якщо напис таки з’явиться на Рутиній руці.

— Ну, добре, — погодився він.

— Але ти повинен розбудити мене за хвилину, — повторила Рута. — Навіть якщо для цього знадобиться бити мене по обличчі, смикати за волосся чи вилити на голову відро холодної води. Зрозумів?

Тимофій нерозбірливо мугикнув:

— Ну, типу, так.

Дівчина замотала головою.

— Ти, блін, не доганяєш: якщо не розбудиш мене, я помру. Ти маєш звільнити мене зі сну. За будь-яку ціну. — Вона вдивлявся в хлопця так прискіпливо, що той потупився й потер пальцями носа. Він нітився через її настирливість, але не вірив. Не сприймав її всерйоз. Рута майже заблагала: — Просто пообіцяй: якщо через півтори хвилини я не розплющу очі, ти зробиш усе, щоб вирвати мене зі сновидіння.

Тимофій повільно звів голову й зустрівся з нею поглядом. У його очах розцвів цілий букет емоцій: недовіра, спантеличення, зацікавлення, насмішка. Він спершу видав губами якийсь звук, щось середнє між презирливим чмиханням і ніяковим покашлюванням, після чого, побачивши, що вираз Рутиного обличчя не змінюється, неохоче відповів:

— Обіцяю.

Рута ще півхвилини не зводила з нього очей, а тоді вмостилася зручніше, розслаблено видихнула й уперше за майже півсотні годин за власним бажанням заплющила очі. Наступної миті світ довкола неї немовби полетів у прірву.

95″

Рута розплющила очі, відчувши, як щось штрикнуло її в стегно, й підвелася. Озирнувшись, побачила, що крізь струхнявілу оббивку дивана прорізалася пружина.

Вона не панікувала. Щільна стіна з листя, чагарнику та стовбурів напирала на вікна — у кімнаті, як і минулого разу, панувала півтемрява. Втім коли знадвору долинув розкотистий ритмічний гуркіт — ніби попід будинком запрацював гідравлічний молот для забивання паль, — дівчина побігла на кухню, підскочила до вікна й поглядом темним, як морські глибини, потягнулася до неба.

Ні, — шкіра взялася сиротами, — цього разу все інакше.

Чорнота. Темрява зависла просто над будинком. Зблизька вона здавалася радше матово-сірою, ніж чорною. Це так само з туманом, — подумала Рута, — здалеку він нібито щільний і непроглядний, а зсередини все інакше. Крім того, пітьму проріджували віддалені бузкові сполохи, наче десь у її надрах, аритмічно блимаючи, згасала лампа з ліловим абажуром.

Отже, істоти десь неподалік.

Стукіт «гідравлічного молота» не стихав, але тепер його супроводжував якийсь крихкий чавкотливий звук, начебто палю заганяли не в землю, а під панцир гігантського жука.

Рута метнулася назад до кімнати. Пенал, яким Тимофій притиснув аркуш, стояв на місці, сивий від пилу. Дівчина скинула його зі столу, змахнула ребром долоні порохняву, схопила папірець і, заклинаючи, щоб напис не вицвів, розгорнула.

Напис таки збляк — його ледве можна було роздивитись у півтемряві, — та все-таки, примружившись, Рута прочитала: «РОМЕЙКИ».

Сім літер.

Не міг вибрати щось коротше, — насупилася вона, — і зрозуміліше.

Гупання на заході раптом урвалося. Через секунду пролунав сухий тріск, а за ним розкотистий гуркіт, від якого задвиготіла земля. Якоїсь миті підлога загойдалася так сильно, що дівчина мусила розвести руки, щоб утримати рівновагу.

За мить усе стихло.

Забравши аркуш із собою, Рута повернулася до кухні. Поклала його на стіл, щоби бачити напис (неначе боялася, що він зміниться чи вона його забуде). Потім із дерев’яної підставки ліворуч іржавої раковини дістала маленький ніж (також іржавий), перевернула долоню тильним боком догори й, закусивши губу, взялася літера за літерою видряпувати на зовнішньому боці лівого передпліччя слово з папірця. Р… О… М… Е… Вона дійшла до Й, коли небо немовби обвалилося, чорнота потекла по гілках на вікна та водночас зі сходового майданчика за вхідними дверима долетіло тихе шкрябання.

Рута інстинктивно відсахнулася від шибки. Серце загупало так часто, що здавалося, ще трохи — й вибухне. Вона згадала про Тимофія. Хвилина вже мала спливти. Чому він її не розштовхує?

Буди, — подумки наказала дівчина, — буди. Швидше!

Вовтузіння за дверима не припинялося. Рута, вирячившись, завмерла на порозі кухні, й тоді на дверну ручку натиснули. Раз. Удруге. Втретє. Дівчина, глушачи переляканий скрик, затулила долонями рота.

Двері було замкнено.

Секунду чи дві панувала тиша, а тоді ручку засмикали знову — з подвійною силою. Рута навшпиньки прослизнула до великої кімнати й усілася на диван, нібито вірила, що, перебуваючи на тому самому місці, де провалилася в сон, пришвидшить пробудження.

Буди! Будь ласка!..

У двері вдарили: спершу легенько, потім двічі поспіль і значно дужче.

Рута заплющилася.

Витягуй мене. Ну ж бо!

Вона змежила повіки так щільно, що заболіли очі, проте… нічого не сталося. Лише гепання у двері зазвучало гучніше. Рута відчувала, як на кожному ударові стрясається повітря у квартирі.

Через кілька секунд до гупання додалося невиразне шелестіння. Рута насторожилась і, розплющивши очі, збагнула, що звук надходить не від дверей, а з протилежного боку будівлі — хтось скрадався крізь чагарник під вікнами. Наступної миті шарудіння перейшло у тріск, гілки заворушилися, настирливо застукотіли об шибки, і Рутине волосся стало дибки.

Дівчина підхопилась, і водночас гілля, що навалювалося на вікна балкона, розсунулось, а з-поміж листя й галузок вистромилася лисувата голова Григора. Із запалих щік зривались у повітря пелюстки чорного диму. Він по- пташиному смикнув головою, роздув ніздрі, наче принюхуючись, а тоді сягнув жадібним поглядом досередини квартири. Рута завмерла, немов паралізована. Розуміла, що їй треба забиратися з кімнати, замкнутися у ванній чи хоча би присісти, але не могла примусити себе поворухнутися. Григір побачив її та переможно вишкірився. Потім роззявив рот (так широко, що навіть попри потемки, що панували у квартирі, дівчина розгледіла схожі на надгробки зуби) і видав горлянкою низьке гортанне ревіння. Пітьма стрибкоподібно ущільнилась, а простір за вхідними дверима пронизав такий самий утробно-переможний рик.

Григора почули. Тепер усі потвори знали, де вона.

Перед очима від страху замиготіли чорні цятки. Дівчина ступила кілька кроків убік і заціпеніла в коридорі напроти кухні. Вхідні двері то підіймалися на кілька сантиметрів, то зі стукотом опускалися назад: схоже, істоти на сходовому майданчику знайшли якесь знаряддя та силкувалися підважити їх. Щоразу, коли двері підіймалися, крізь щілину над підлогою, клубочачись, вливалися чорнота.

Рутине серце важко билось у горлі: клок… клок… клок…

Григір переметнувся до вікна в кухні й узявся гатити в нього кулаками, намагаючись розтрощити шибку. Він був не сам. Крізь чагарники позаду пролізла голова Інді, за нею виринуло обличчя Лари та ще якогось чоловіка, якого Рута не впізнала. Кілька секунд дівчина дивилася, як склом розповзаються тріщини, а потім у свідомості неначе впала чорна завіса, відрубавши раціональні думки, й у Рути, мовби у тварини, залишилися тільки інстинкти. Вона заверещала, побігла до ванної кімнати та замкнулася зсередини.

Тієї самої миті істоти продавили скло й удерлися до кухні.

Рута згорнулася в клубок на підлозі ванної. Серце пропускало удари, дихання зі свистом вихоплювалося з легень. Вона дослухалася, як істоти нишпорять попід дверима, зі зловісним шипінням принюхуються, немовби не розуміючи, куди вона щезла.

Невдовзі хтось із потвор відімкнув вхідні двері та впустив до квартири тих, що юрмилися на сходовому майданчику. Ще через секунду повітря у ванній затряслося від ударів у двері. Рута побачила, як у щілини прослизають тендітні бузкові щупальця, і, засовавши ногами, пронизливо скрикнула:

«Ні! Геть! Не чіпайте мене!»

Удари посипались один за одним. Фіолетові щупальці колихались у повітрі, ніби водорості. Повітря стало важким, і дівчина почала задихатися. Роздряпуючи собі горло, спробувала підвестись, проте ноги підігнулися.

«Я не хочу, — крізь сльози прохрипіла вона, — не хочу помирати!»

Двері тріснули рівно навпіл. Спершу прогнулися досередини, потім крізь тріщину протиснулося кілька долонь, які взялися виламувати їх назовні. Рута відчайдушно заквилила, переповзла через бічну стінку ванни й, сховавши голову між колін, скорчилася на дні.

Помережана чорними розводами рука, що лапала по внутрішній поверхні дверей, зрештою натрапила на заіржавілу засувку. Мертвотно-сині пальці зімкнулися на важелі, відкинули засув, і двері прочинилися.

Потвори, несамовито клацаючи, повалили до тісної кімнати. Хтось учепився Руті за волосся та грубо виволік із ванної. Її очі перелякано заметалися, але дівчина більше нічого не бачила — пітьма облягла її з усіх боків, — лише відчувала, як крижані пальці намагаються розімкнути її руки, щоб дістатися до горла. Рута спробувала закричати, проте, заковтнувши чорноти, закашлялася так важко й нестримно, начебто втягнула легенями ядучий дим.

96

На грудях усе ще немовби тупцяло стадо слонів, тож спливло кілька секунд, доки Рута збагнула, що повністю прокинулась і відмежувалася від світу в сновидінні. Погляд почіткішав, дівчина розгледіла над собою спотворене страхом обличчя Тимофія. Хлопець, склавши навхрест долоні на її грудях, ритмічними поштовхами вдавлював зап’ястя у груднину й у такт із натисками дзвінким від переляку голосом скрикував:

— Бляха! Не здумай! Не смій! Живи! Живи!

Рута в буквальному сенсі чула, як тріщать її ребра. Здавалося, ще трохи, і Тимофій утовче груднину в хребет. Хрипко вдихнувши, вона спробувала відштовхнути хлопця, проте сил вистачило лише на те, щоб легенько пацнути його занімілими руками та ледь чутно шепнути:

— Досить.

Вона лежала на підлозі великої кімнати біля консольного столика. Тимофій відсахнувся та опустився на п’яти.

— Блядь, — лайнувся він. Вирячені очі почорніли від жаху.

Дівчина закректала, прочищаючи горло. Груди страшенно боліли.

— Ти зламав мені ребра…

— У тебе зупинилося серце! — вискнув він пронизливим фальцетом.

— Що? — задерши голову, хрипнула Рута.

Кровообіг помалу відновлювався, м’язи затоплювало неприємне поколювання (наче зашпори відходили), та водночас до рук і ніг поверталася нервова дрож.

— Бляха, я так висадився! — продовжував горлати хлопець, нібито боявся, що зацькована школярка, яка витяглася на підлозі посеред кімнати, має проблеми зі слухом і може не почути його. — Ти ледь не померла! Мені ще, нахер, тільки кадавера[28] вдома не вистачало!

Спершись на руки, Рута прокашлялась і, переконавшись, що голосу вистачить сили, закричала у відповідь:

— Звісно, блядь, я ледь не померла, бо ти мене не розбудив! — слова немовби стали матеріальними та з вогким шерехом продиралися крізь подразнений стравохід, але вона була надто розлючена та налякана, щоб зважати на це. — Я ж казала: через хвилину! Ідіоте довбаний, хіба так важко було просто зробити те, що я прошу?!

Тимофій секунд п’ять мовчки витріщався на неї, потім підвівся та показав рукою на вихід із квартири.

— Забирайся звідси! Вимітайся з моєї квартири!

Дівчина лише зараз помітила, як часто надимаються та опускаються його груди. Тимофій тремтів від страху. Хлопець, як і вона, був наляканий.

— Чому ти не розбудив мене? — трохи стишивши голос, запитала Рута.

Він труснув головою, пасма неслухняної чуприни розсипалися лобом.

— Я намагався, але потім… — Хлопець підніс угору руки та потер пальцями скроні. Йому навіть згадувати було лячно. — Як ти це зробила? Це якась… якась… — він не міг дібрати слів, — буддійська техніка? Чи перед тим, як прийти, ти наковталась якихось таблеток? Але, блін, навіщо? Нахріна таке робити?

— Я нічого не робила.

Тимофій роздратовано змахнув волосся з-перед очей.

— Ти заснула та зупинила своє серце!

— Не вигадуй, я нічого не зупиняла. Ти не розбудив мене, й істоти вві сні дісталися до мене. Вони майже задушили мене.

Намагаючись позбутися неприємних думок, він замотав головою, ніби мокрий пес.

— Хрінь собача! Досить з мене! Я не вірю тобі.

Наступної миті його погляд ковзнув по Рутиних передпліччях — спершу по правому, потім по лівому. Дівчина впиралася долонями в підлогу, тож хлопець бачив лише внутрішню поверхню передпліч. Тицьнувши пальцем у її руку, він із відвертою зловтіхою в голосі процідив:

— Не знаю, як тобі вдалося провернути фокус із зупинкою серця, але на руках нічого не з’явилося.

Рута кілька секунд пильно дивилася на Русецького, нібито хотіла проколупати поглядом дірку в його черепі, а тоді незворушно, із майже зухвалим спокоєм у голосі промовила:

— Ромейки.

Хлопець сіпнувся та зблід, очі метнулися до столу, на якому під пеналом-вертушкою лежав складений удвоє аркуш А4. Не зводячи погляду з Тимофія, Рута відірвала ліву руку від підлоги й повернула її, відкриваючи зовнішній бік передпліччя. Бліду шкіру приблизно посередині між ліктем і зап’ястям мережили неглибокі порізи, що складались у п’ять незграбних літер:

Кров загусла, проте ще не засохла, і «літери» начебто підтікали.

— Ти написав «Ромейки», — сказала дівчина. — Я не встигла видряпати слово до кінця. Істоти наскочили надто швидко. Щоразу вони підступають дедалі швидше, навіть якщо засинаю в іншому… — Збагнувши, що хлопець її не слухає, Рута прикусила язика.

Тимофій лише раз зиркнув на закривавлене передпліччя, після чого відсмикнув погляд і тепер дивився просто на дівчину та водночас немовби повз неї. Немовби читав у повітрі над її головою тільки для нього видимі написи. Рута супилася. У її голові крутилася болісна думка, що вона помилилася й на її руці зовсім не те, що Русецький сподівався побачити, відповідно, зараз він обмірковує, як випхати її за двері, проте дівчина відігнала її.

— Що це таке? — Вона простягнула руку, наче просила допомогти їй підвестися, й розглядала видряпаний напис. — Тобто що воно означає?

Тимофій відповів, і голос звучав так, мовби він розмовляє із привидом:

— Село, в якому народився мій дід.

— А, — сказала Рута.

Спливло кілька секунд. Хлопець почав:

— Як ти… — Та майже відразу замовк.

Він почувався так, нібито на його очах унаслідок землетрусу зруйнувалася височенна багатоповерхівка, але під час падіння уламки замість утворити купу бетонного кришива та покорченої арматури немовбито втряслися та сформували на тому самому місці новий, зовсім інший будинок. Цього не могло бути, Тимофій навідріз відмовлявся вірити в таке, проте ось він — будинок, просто перед ним, трохи ширший і з меншою кількістю поверхів, радісно міниться новенькими вікнами.

Рута підтягнула ноги до грудей, обхопила їх руками, вперлася лобом у коліна. Вона втомилася. Хай там що, вона більше його не переконуватиме. Кілька секунд дівчина сиділа, втупившись у пальці ніг, а тоді знесилено заплющила очі. Хлопець до останнього опирався, запевняв себе, що просто не здатен у таке повірити, але, помітивши, як її повіки змежилися, перелякано загорлав:

— Ей! Ей! Не спи! Не здумай мені ще раз вирубитися! — І зрозумів, що вже здався.

І тоді вперше в його голові зринуло: якщо все це правда, як далі діяти? Як там було у Клятві лікаря України?[29] «Надавати допомогу всім, хто її потребує». Як, на Бога, він може їй допомогти?

Тимофій запропонував дівчині руку й допоміг стати на ноги.

— Треба продезінфікувати рану, — невиразним жестом вказав у бік ванної. — Ходімо.

Вони рушили, проте на порозі ванної Рута, здригнувшись, зупинилася.

— Що? — зиркнув на неї хлопець.

— Вони налетіли на мене тут. — Серце билося часто, і слова були якимись зім’ятими. — Я намагалася сховатись у ванній.

На коротку мить Тимофієва шкіра вкрилася сиротами, але він швидко опанував себе та ввімкнув світло.

— Усе гаразд, — обвів рукою порожню кімнату. — Тут нікого немає.

Рута зайшла. Хлопець відкрутив холодний кран і, ретельно промивши, промокнув її передпліччя чистим рушником. Потому дістав із шафки над умивальником дезінфектант і збризнув рану. Оскільки окремі порізи виявилися глибокими, він наклав на передпліччя суху марлеву пов’язку. Весь цей час Тимофій уникав погляду їй в очі й, тільки закінчивши, підвів голову та запитав:

— То чим я можу тобі допомогти?

97

Від полегшення Рута мало не розплакалася. Тимофій узяв її за руку й повів назад до кімнати. Усадовив дівчину на стілець, а сам, відвернувшись, вийняв щось із шухляди. Потім підступив до вікна, відчинив одну стулку й став обличчям до Рути. У руках він тримав електронну сигарету зі сріблястим мундштуком і химерним акумулятором у вигляді ручної гранати «лимонка».

Сльози вже накотилися Руті на очі, але, помітивши «вейп», вона здивувалася:

— Ти вейпиш?

— А що?

— Я раніше не бачила. — Вона склала губи трубочкою. — Ну, тобто не бачила там, у минулому, якого зараз ніби, е-е, не існує.

Він знизав плечима.

— Лише коли треба заспокоїтися, — зиркнув на неї. — Будеш?

— Ну, хіба тільки для того, щоб заспокоїтися.

Тимофій подав їй сигарету. Рута підійшла, зупинилася на такій віддалі, щоб, випроставши руку, якраз дістати «вейп», узяла сигарету та, присмоктавшись до мундштука, глибоко затягнулася. Утворений у випарнику аерозольний туман продер горло, але дівчина стрималася й не закашлялася. Смак був не тютюновий. Щось середнє між грейпфрутом і запашним трав’яним чаєм. Утім нікотин у суміші точно був. Він швидко вдарив у голову, і від того дівчині трохи полегшало. Вона повільно видихнула насичено-білий дим і віддала сигарету хлопцеві. Той запитально вигнув брову:

— Краще?

— Ага.

— Я думав, ти розплачешся.

— Уже все гаразд.

— Це добре, — він зробив поверхову затяжку, випустив дим ніздрями. — А тепер розказуй, що мені з тобою робити?

Рута скоса глипнула на диван.

— Не дай мені заснути. Я четвертий день на енергетиках, у мене тиск, напевно, під сто шістдесят, і серце болить так, наче його кислотою роз’їдає, але я помру, якщо засну.

— Окей, — кивнув він. — Що далі? Який у нас план?

Рута шморгнула й тильним боком долоні змахнула сльозу з кутика ока.

— Якщо чесно, то саме це я хотіла запитати в тебе.

Хлопець затягнувся, пустив дим носом.

— Тоді все спочатку. Поясни докладно, бо я досі не дуже доганяю, що й до чого. — Він покрутив «вейп» у долоні. — Тобто я відразу зрозумів, що в тебе не все гаразд із головою, але тільки зараз усвідомив, що психіатр тут навряд чи допоможе.

Дівчина скорчила гримасу, мовляв, не смішно, а потім узялася розповідати, цього разу без поспіху та значно більш детально: химерні сни, вбивство Якова Чорная, сварка з батьком, загибель Іллі Ісаєва, розрив із сестрою, невдала спроба суїциду, реанімація, чорні стіни спальні, поява істот у снах, зустріч із Яковом Демидовичем, розмова з Анною, поїздка до Тернополя та спроба помиритися із сестрою, зрештою рішення «оживити» Іллю. Під кінець Рута описала, як загинула Анна, дала прочитати її повідомлення у Месенджері, а також озвучила ті кілька слів, що встигла переписати зі щоденника. Коли вона закінчила, на обличчі Тимофія Русецького застиг доволі дивний вираз — і спантеличений, і зацікавлений водночас.

— І це все вві сні? — водячи стуленими вказівним і середнім пальцями по губах, поцікавився він.

— Це не зовсім сон, — заперечила дівчина. — Воно за відчуттями нічим не відрізняється від реального життя. Я ніби переходжу між двома кінозалами.

— Може, це якась пухлина в мозку? — насупився хлопець. — Ну, знаєш, бувають такі пухлини, від них галюцинації, то, може, ти галюцинуєш так, що… м-м… — Він утратив віру в те, що говорив, задовго до того, як затнувся.

— Я тиждень пролежала у тебе в реанімації. Мені все тіло скололи голками, вибрали аналізів на рік наперед. Думаю, якби там щось було, — вона промовисто постукала пальцем по скроні, — ти б сказав. Або мені, або батькам. Крім того, не забувай про Анну Ігорівну. Я переконана, той чувак, що робив розтин, ну, з яким спілкувався мамин бос, із радістю вхопився б за можливість пояснити її смерть пухлиною мозку. — Рута відвела погляд і затихла.

Це не пухлина. Якщо, звісно, не вважати «пухлиною» трильйони додаткових зв’язків між нейронами її мозку.

Тимофій утупився розмитим поглядом поперед себе. Кілька хвилин обоє мовчали. Дівчина дала йому трохи часу оговтатись, а тоді з величезним зусиллям, нібито їй доводилося перевертати язиком каміння, витиснула із себе кілька запитань:

— Ти зрозумів, чому Анна вирішила вийти на твого батька? Знаєш, що означає «Веріан»?

Хлопець продовжував дивитися в порожнечу й довго не відповідав. Рута намагалася зловити його погляд, проте той немовби вислизав.

Зрештою анестезіолог неохоче мовив:

— Знаю.

Рутине серце пропустило удар. Вона напружилася перед тим, як поставити наступне запитання:

— Ти допоможеш?

Тимофій Русецький поглянув на неї, спохмурнів, а потім кивнув із виглядом малюка, який погодився ковтнути гірку пілюлю.

— Ну, я спробую.

98

Кілька хвилин Тимофій щось гуглив в Інтернеті, потім пройшовся кімнатою, сів на диван, підпер голову руками.

— Перед тим як щось пояснювати, мушу попередити, що це божевілля. Твердження, нібито без локуса корулеуса ти прокидатимешся, коли на тебе щось буде нападати вві сні, ну… воно не те щоби безпідставне… це лише припущення. Як я розумію, ніяких клінічних досліджень не проводили, відповідно, ми не маємо змоги спростувати його чи довести.

— Але в минулому… — Рута затнулася, — тобто в іншому минулому, в одній із версій, Анна Ігорівна навчалася в Німеччині, і там був професор…

Хлопець звів догори вказівний палець, наказуючи їй замовкнути.

— Не перебивай.

Дівчина слухняно кивнула.

— Добре.

— Якщо це припущення правильне… повторюсь: немає жодних підстав це визнавати, але якщо це справді так, то, мені здається, я розумію хід думок твоєї вчительки. — Тимофій узявся терти пальцями підборіддя. — «Веріан» — це американська компанія, що виробляє обладнання для радіохірургії та програмне забезпечення для лікування онкології. Звідки мені це відомо? Мій батько понад два роки вів із ними перемовини про купівлю апарата радіотерапії для обласного протипухлинного центру. Записані тобою слова зі щоденника — це скорочення від «лінійний прискорювач останнього покоління». Десь рік тому батькові затвердили ґрант, у січні виділили гроші, й у квітні апарат нарешті доїхав до Рівного. Під нього зараз облаштовують окреме відділення. По-моєму, обладнання вже встановили, а зараз доробляють ремонт, але я мушу уточнити в батька.

Рута не стрималася:

— Що такого в цьому прискорювачі?

— Якщо чесно, мало про нього знаю, але мій батько в захваті. Каже, це найсучасніше, що є сьогодні на ринку.

Вона напружилася, згадуючи.

— У щоденнику було про три-де-картиру… картогра…

— 3D-картування, — хлопець покивав. — Батько мені розповідав. Апарат обладнано МРТ-сканером, який «просвічує» пацієнта, після чого програма створює тривимірну модель потрібних органів і автоматично обирає найбезпечніший спосіб опромінення. Я так вважаю, це дає змогу мінімізувати пошкодження сусідніх із пухлиною тканин, збільшити разову дозу і, як наслідок, зменшити кількість сеансів радіотерапії.

Дівчина, гарячкуючи, взялася вистукувати ногою по підлозі.

— Чому Анна подумала про нього? Чому цей апарат видався їй таким важливим, що вона написала про нього в щоденнику?

Тимофій якийсь час мовчки дивився на неї, немовби запитуючи: досі не здогадуєшся?

— Я вже зазначав: видаляти блакитну пляму хірургічним шляхом — ще той геморой. У принципі, це можливо, проте для цього потрібен ну дуже кваліфікований нейрохірург. Твоя вчителька поглянула на локус корулеус як на щось чужорідне, типу як на пухлину, а пухлини прибирають не лише хірургічним шляхом, а й за допомогою радіотерапії. — Русецький помовчав. — Вона сподівалася в буквальному сенсі припалити ядро локус корулеус у своїй голові.

У Рути спітніли долоні. Вона заговорила глухим, надривним голосом:

— Я зараз не хочу нічого чути про доцільність чи про те, що тобі не вистачає доказів. — Від хвилювання нею затрясло. — Я хочу знати лише, чи це можливо? Апарат зробить таке?

Тимофій зморщив носа.

— Думаю, так.

— І?..

— І? — він вигнув брову.

— Що далі? Їдемо переконувати твого батька?

Хлопець підвівся та похитав головою.

— Ти не знаєш мого батька. Він нізащо на таке не погодиться.

— Ми мусимо спробувати! — Рута також скочила на ноги. — Скажемо йому, що мені вже ніщо не допоможе. Що це моя остання надія. Що «випалення» тієї плями — це, типу, експериментальна процедура та єдине, що може мене врятувати!

Рута жахнулася, збагнувши, що ніщо з перерахованого не є перебільшенням. Анестезіолог тим часом продовжував хитати головою.

— Ні. Він зі старої братії, він не стане тебе слухати.

Дівчина розлютилася:

— Але я помру! — За мілкуватою люттю просвічувало безутішне благання. Руті було соромно через це та ще більше соромно через те, що соромно. — Бляха, та я навіть кліпнути боюся! Невже ти не усвідомлюєш? Варто мені вирубитися, і я труп! Я можу сконати просто під час цієї розмови!

— Я знаю, — спокійно промовив Тимофій. — Я зроблю все сам.

Рута застигла із роззявленим ротом. Подумала, проте так і не наважилася запитати: а ти впораєшся?

— Ходімо, — покликав хлопець.

— Куди?

— Треба заїхати до батька по інструкцію до «Веріана». — Він ніби прочитав її думки. — Це просто апарат. Сумніваюся, що мій батько зможе краще за мене в ньому розібратися.

99

Розмова тривала понад три години, і коли Тимофій із Рутою залишили квартиру, сонце вже перевалило зеніт. Вони дворами пройшли до продуктового магазину «Джокер», навпроти якого хлопець ставив свою «Панду», сіли в душну машину та рушили на захід.

За кермом Тимофій Русецький заспокоївся й дав лад думкам. Поки їхали Соборною, він заново, без поспіху, прокручував у голові все почуте від Рути. Переосмислював. Шукав альтернативні пояснення або неув’язки в її історії. Ні того, ні того не знаходив, але що більше міркував про Рутину розповідь, то неймовірнішою вона йому здавалася. Доводилося буквально ламати мозок, аби переконати себе, що робить усе правильно.

За нічним клубом «Лагуна» Тимофій повернув на південь і, спустившись кількасот метрів вулицею Дворецькою, зупинив «Панду» за півдесятка метрів від в’їзду на подвір’я ошатної багатоквартирної п’ятиповерхівки.

Небо знову захмарилося. Заглушивши двигун, хлопець поклав лікоть на кермо та глянув на Руту. Кілька секунд німував, очі невпевнено бігали.

Вловивши помітну зміну на його обличчі, Рута мовила:

— Ти передумав?

Погляд зупинився на дівчині. Тимофій раптом пригадав, як вона зсунулася диваном і як за півхвилини, виявивши відсутність дихання, він заходився реанімувати її, подумав про порізи на її передпліччі та про зухвало кинуте «Ромейки». Вона не могла знати назву села. Просто не могла. (Як і про двірники, зрештою. Чи про фотографії на його смартфоні.) Тимофієва мама померла від раку 2008-го, батько невдовзі одружився вдруге, тож про село, в якому народився дід по материній лінії, було відомо… Русецький замислився. Та, власне, крім його батька, нікому.

— Ти не віриш мені, — від хвилювання Рута почала затинатися.

— Як тобі пояснити… — Хлопець відвів очі та потер долонею кермо. — В таке непросто повірити. Ми знайомі з тобою трохи більше як добу, а я вже ладен вдиратися посеред ночі до протипухлинного центру. Тож у мене час від часу виникає таке… таке дивне відчуття: я і розумію, і не розумію водночас, як до такого докотився. — Побачивши, як блідне дівчина, анестезіолог поквапився додати: — Але я зроблю все, що треба, не хвилюйся, бо…

Він стиснув губи так, що на підборідді проступили зморшки. Зрештою, заспокоював він себе, навіть якщо Анна Чорнай і Рута божевільні, припікання блакитної плями не завдасть непоправної шкоди. Разове точкове ураження навіть доволі значною дозою радіації навряд чи матиме якісь трагічні наслідки. Якщо хоч якась частина з того, що розповіла дівчина, все-таки правда і знищення ядра locus coeruleus допоможе їй, Тимофій лише порадіє. Якщо ж ні, тобто якщо вона й далі дійматиме його, він із чистою совістю виставить дівчину за двері.

— Бо?.. — звела брови Рута.

— Нічого. Кажу ж: я зроблю все, що можу. — Він узявся за ручку дверцят. — Почекаєш тут?

— Так, — дівчина кивнула, — почекаю.

Хлопець відчинив дверцята, поставив ногу на асфальт, а тоді озирнувся. В очах щось промайнуло. Рута подумала, що Русецький, напевно, дуже втішився б, якби, повернувшись, не знайшов її в машині, і з притиском повторила:

— Я чекатиму на тебе в авто.

— Окей.

Тимофій витягнув ключі, вибрався з крихітного салону «Панди» та швидкими кроками попрямував до будинку.

Рута провела його поглядом, а тоді, сховавши долоні між колінами, нахилилася до лобового скла. Малолітражка стояла під крислатою вишнею, і крізь гілля дівчина бачила, як небом із заходу, зіштовхуючись і розростаючись, повзуть темні хмари. Вона дивилася на них так довго, що заболіли очі, потім змежила повіки та із заплющеними очима похитала головою.

100″

Рута розклепила повіки під гуркіт чогось важезного, що гепнулося на кришку капота з дерева. Дівчина сіпнулася, кинула погляд на гілля й тільки потім опустила його на кришку, що прикривала двигун «Панди». Посеред неширокого капота утворилася вм’ятина, і в ній хтось лежав. Чоловік. Він ворушився. Рута нахилилася до лобового скла, придивилася та відсахнулася. Голова повільно повернулась, і дівчина побачила опуклі, наче в ящірки, очі, хижо вишкірений рот і смужки чорного диму, що, немов бакенбарди, звисали зі скронь.

На неї, видаючи горлом зловісне поклацування, витріщався Ілля.

Рута втиснулася в сидіння. Вона вві сні.

Чорт забирай, вона заснула!

Наступної миті довкола машини неначе розлили чорнило. У повітрі розпливлися темні плями. Закручуючись, вони зливалися та формували зусібіч автомобіля непроникну стіну з пітьми.

Жах розверзнув перед Рутою свою огидну пащеку.

Дівчина заскімлила й закрутила головою. З чорноти одна за одною виринали темні постаті в напівзотлілому дранті та обступали машину. Рута закричала. Істота на капоті стала на коліна — її голова рухалася з боку в бік, як на підшипнику, — й очманіло загамселила в лобове скло. Потвори наблизилися, взявши автомобіль у кільце. Хтось посмикав ручку дверцят із правого боку. Дівчина шарпнулася, закричала гучніше та заметалася салоном, не знаючи, куди подітися. Темрява проникала крізь вентиляційні отвори, Рутині легені горіли, істота на капоті нарешті розбила скло і…

101

…Тимофій грюкнув дверцятами з боку водія, і дівчина широко розплющила очі. Побачивши хлопця, спершу сахнулася — серце ледь не вискочило з грудей, — але за мить полегшено видихнула та з’їхала сидінням.

— Ти чого? — стурбовано зиркнув на неї Русецький.

Рута дихала так, ніби щойно випірнула на поверхню, пропливши два десятки метрів під водою.

— Вони були тут, — хрипнула вона. — Щойно.

І хоч розум досі відмовлявся вірити в реальність світу по той бік Рутиного сну, хлопець здригнувся.

— Хто?

— Істоти.

— Ти заснула? — Він обвів напруженим поглядом тісний салон «Панди».

— Так. На кілька секунд.

— Блін. — Русецький уявив, як, спустившись від батька, виявляє в машині труп школярки.

— Вони обступили, — збиваючись, продовжувала Рута. — Один наче з неба звалився. Впав на машину. Лежав отут, — вона показала тремтячою рукою на капот, — за склом.

Тимофій настороженим, незмигним поглядом обстежив капот і роздратувався ще дужче: він не вірив, волів не вірити й водночас не міг позбутися неконтрольованого страху, що потвори, які чигають на дівчину вві сні, доберуться й до нього.

— Ти в нормі? — повернув голову до Рути.

Вона знизала плечима:

— Бувало й краще. — Потім глянула на його руки. — Ти нічого не приніс.

Русецький дістав з кишені джинсів смартфон.

— Я сказав батькові, що завантажу кілька старих фоток, а сам знайшов на компі ПДФ-інструкцію з експлуатації «Веріана» та скинув собі на пошту. Не треба, щоб він щось запідозрив.

Дівчина втупилася в телефон. Хлопець тримав його, не активуючи.

— І що в інструкції?

— У ній понад сотня сторінок. Ти думала, я прочитаю її, спускаючись сходами?

Тимофій завів машину. Рута запитала:

— Який у нас план?

— Уночі проникнемо до протипухлинного центру. Я нібито між іншим поцікавився у батька, що там і як. Ремонт у відділенні закінчують, через тиждень офіційне відкриття, і це майже напевно означає, що апарат уже встановлено та під’єднано до мережі. Якщо «Веріан» таки ввімкнено і якщо він хоча б наполовину такий «розумний», як про це говорив батько, ми проскануємо твій мозок і спробуємо зруйнувати блакитну пляму в ретикулярній формації. Якщо хоча б одне із цих «якщо» не вигорить… — анестезіолог двічі поспіль стенув плечима, — ну, шукатимемо інші варіанти.

Дівчина сподівалася, що він знає, що робить.

— Куди ми зараз?

— До мене додому. — Тимофій переставив важіль на першу передачу, проте не рушав. — Тобто я їду додому. А ти як хочеш. — Він секунду вагався. — Нас не повинні бачити разом.

Рута підібгала губи. Хлопець доклав зусиль, аби остання фраза прозвучала якомога більш нейтрально, але слова однаково були образливими.

— Я нікуди не піду. — Вона боялася відпускати Русецького. Що, як той передумає?

Хлопець барабанив пальцями по керму. Зрештою, не повертаючи голови, озвався:

— І ще одне… — Двигун працював ухолосту, Тимофій зосереджено розглядав цятки на лобовому склі, що лишилися після зіткнень із комахами. — Сподіваюся, ти усвідомлюєш, на що я зважуюся. Якщо нас упіймають у протипухлинному центрі чи хтось просто довідається, що я замислив, моїй кар’єрі кінець. І не тільки кар’єрі. Скасуванням ліцензії справа не обмежиться. Мабуть, мене ще й посадять.

Рута скривилася, неначе набрала до рота меленого скла, й нагадала, що у неї на кону дещо більше:

— А я тоді помру. — Вона відвела погляд і буркнула: — Я все розумію.

Хлопець посовгався на кріслі, немов щось йому муляло.

— Я про те, що, раптом щось піде не так, я заперечуватиму факт нашого знайомства. — Його борлак двічі смикнувся: вгору-вниз, вгору-вниз. — І навіть якщо нам вдасться, а тобі заманеться потім комусь розповісти цю історію, я наполягатиму, що не знаю та ніколи не знав тебе.

«Для початку видали мої фото з телефона», — подумала Рута.

— Усе гаразд, — мовила вголос. — Я тебе почула.

— Добре.

Тимофій відпустив зчеплення й повільно рушив.

Затиснувши долоні між колін, дівчина продовжувала дивитися вгору. Свинцеве небо на заході могильною плитою причавлювало землю.

102

Упродовж шести годин Тимофій уставав з-за столу лише для того, щоб сходити до туалету. Він зосереджено вивчав англомовну інструкцію з експлуатації апарата для радіохірургії «Varian RRT іМ6 System» (RRT було скороченням від Robotic Radiation Therapy[30]). Хлопець намагався нічого не пропускати, проте часу було обмаль, а тому розділи, які вважав менш важливими, читав по діагоналі. Апарат реально виявився таким крутим, як про нього розповідав батько. Окрім надточного та повністю автоматизованого гамма-ножа, який знищував обрану мішень у тілі пацієнта шляхом вибіркової йонізації тканин електронами чи за допомогою гамма-випромінювання, апарат було обладнано найсучаснішою системою стереоскопічної навігації, до якої належали комп’ютерний томограф, рентгеноскоп та інфрачервоні камери, що вкупі давало змогу стежити за ходом операції в режимі реального часу. Найважливіше — спеціальний алгоритм розраховував, як рухати та скільки часу втримувати роботизовану руку в конкретному положенні, щоб мінімізувати ушкодження прилеглих до мішені тканин. Що далі хлопець просувався, то більше переконувався: якщо вдасться запустити апарат, з усім іншим проблем не виникне.

Рута тим часом лежала на дивані та накачувалася енергетиками. Дорогою від Тимофієвого батька вона попросила Русецького зупинитися біля «Сільпо» та купила шість банок «Burn», три вже випила, однак ближче до вечора, коли до кофеїну в крові додався адреналін, зупинилася — три інші так і лишилися не відкритими. Рута не перехотіла спати, просто страх заснути поступився місцем страхові померти від серцевого нападу: вона почувалася так, ніби в її грудях неспокійно роїлися оси, які на спробу глибоко вдихнути відгукувалися розлюченим гудінням.

За півгодини до півночі Тимофій посмажив собі яєчню із шести яєць. Він пропонував поїсти Руті, проте дівчина відмовилася. На той момент вона вже місця собі не знаходила.

Повечерявши, хлопець востаннє переглянув інструкцію, окремо виписав пункти меню та команди, які могли знадобитися, дістав із шухляди ліхтарик і пару латексних рукавичок, а тоді промовисто зиркнув на Руту. Дівчина підвелася й кивнула, мовляв, я готова. Замикаючи двері квартири, Тимофій здавався спокійним, абсолютно певним себе, і лише іноді, коли Рута не дивилася, крізь незворушну маску проступали справжні почуття: Русецький кривився, розуміючи, що всередині в нього все холоне, а жижки трусяться не менше, ніж у Рути.

103

Обласний протипухлинний центр розташовувався на іншому боці Рівного. Тимофій узяв таксі (остерігався світити своєю «Пандою») та попросив водія висадити їх на Дубенській. Далі вони з Рутою дворами пройшли до масивної чотириповерхової будівлі, пофарбованої у білий і блідо-рожевий кольори. Центральний вхід, а також кілька вікон на горішніх поверхах тьмаво світилися.

Територію диспансеру відгороджував невисокий дротяний паркан. Тимофій і Рута зупинилися за сотню метрів від облупленої прохідної. Праворуч проглядалася слабко освітлена й порожня стоянка для автомобілів. Хлопець не ризикнув піти навпростець, знаком показав дівчині рушати за ним і, тримаючись у тіні невисоких сосен і модрин, що росли довкола стоянки, попрямував на захід. Через хвилину вони опинилися перед замаскованим кущами розривом у дротяному паркані, куди не досягало світло ліхтарів, і по черзі — спочатку Тимофій, а за ним Рута — протиснулися на подвір’я.

— Ти знаєш, де те відділення? — сапаючи від хвилювання, запитала дівчина.

— Отам, — хлопець махнув рукою в темряву, — з іншого боку. До нього зробили окремий вхід.

Хмари розійшлися. Ніч видалася безмісячною, тільки приглушене сяйво зірок залишало на темряві сріблястий наліт. Тимофій, обережно ступаючи, посунув до будівлі. Рута подалася за ним. Вони завернули за ріг і побачили вузький ґанок із пандусом для людей з особливими потребами перед громіздкими дверима з темної сталі.

— Як ми потрапимо досередини? — прошепотіла дівчина. — Глянь на ці двері.

Русецький дістав з кишені зв’язку з двох ключів зі світло-синьою прямокутною пластинкою замість брелока.

— Відімкнемо їх ключем.

— Ем-м…

З іншої кишені анестезіолог видобув латексні рукавички й надів їх.

— Та високотехнологічна хріновина всередині коштує півтора мільйона доларів, — він кивнув на приміщення за дверима. — Думаєш, її замикали б якимось шпінгалетом? Усе відділення на сигналізації, без ключа ми ніяк туди не проникли б. — Він піднявся на ґанок, обстежив замок, вибрав більший із ключів і відімкнув двері. — Я взяв їх сьогодні у батька. Якщо все буде добре, завтра непомітно поверну.

— А раптом… — Рута затнулася, пожувала губу, — а що, як буде не добре?

— Тоді не знаю. — Тимофій пересмикнув плечима, подивився на ключі з таким виглядом, ніби не розумів, звідки вони в нього взялися: — Мабуть, батько десь їх загубив.

Хлопець прослизнув до темного тамбура. Праворуч входу блимав червоним пульт сигналізації. Тимофій підніс до нього синю пластинку. Через секунду пульт стиха пискнув, а вогники стали зеленими.

— Чого стоїш? — покликав її хлопець. — Заходь.

Щойно двері за Рутою зачинилися, Тимофій увімкнув ліхтарик і рушив у короткий коридор. Ліворуч розташовувалося щось на кшталт відкритої кімнати для відпочинку — два дивани, кавовий автомат, круглий стіл зі стільцями довкола. Праворуч було двоє дверей. На перших висіла табличка з написом «WC», на других — «Маніпуляційна». На підлозі стояли три банки з-під фарби та коробки з невикористаною плиткою, до стіни за туалетом тулилася розсувна драбина. Застояне повітря пахло сирою штукатуркою. Хлопець поводив ліхтариком і наприкінці коридору намацав променем двері меншого розміру. На них виднівся логотип компанії «Varian».

— Це тут, — мовив сам до себе.

Він пройшов уперед і відімкнув двері меншим ключем. Переступивши поріг, посвітив ліхтарем на стіну біля входу, відшукав вимикач і клацнув по ньому. Попід стелею з негучним гудінням запрацювали діодні лампи.

Притискаючи руку до серця, Рута застигла на порозі. Перед нею відкрилося залляте холодним світлом приміщення площею півсотні квадратних метрів із блакитною плиткою на підлозі та пофарбованими в туманно-свинцевий колір стінами. Попід стіною ліворуч вишикувалися кілька скляних шаф. Справа розмістився довгий стіл із рядом білих стільців, комп’ютером і двома плоскими моніторами. По центру кімнати височів величезний, завбільшки з дорослого слона та приблизно такого самого забарвлення апарат, верхня частина якого нагадувала підпухлу й дещо вкорочену голову інопланетянина з фільму «Чужий», а масивні бокові лапи скидалися на руки іграшкового робота. Між лапами розташовувалося схоже на гінекологічне крісло з відкидною спинкою, підлокітниками та підголівником із фіксаторами скронь і підборіддя. Вікон не було — лише затулені спеціальними ґратками вентиляційні отвори в кутках стелі.

— Причини за собою двері, — наказав Тимофій.

Рута зійшла з порога, але продовжувала витріщатися на апарат.

— Зачини двері, — хрипким від роздратування голосом повторив хлопець. — Не вистачало ще, щоб хтось знадвору помітив, що тут горить світло.

Цього разу дівчина послухалася.

Тимофій наблизився до апарата й заходився вивчати контролер із двома десятками кнопок на торцевій поверхні лівої лапи. Хлопець утопив кнопку зі значком , потримав палець кілька секунд, після чого вузький дисплей над кнопками спалахнув жовтим світлом.

— Є, — видихнув анестезіолог.

Рута переминалася з ноги на ногу біля дверей. Тимофій переметнувся до столу, сів на один зі стільців і ввімкнув комп’ютер. Пароля не було, операційна система завантажилася за півхвилини, і хлопець, відшукавши на робочому столі ярлик, підписаний «іM6 Controller», двічі клікнув по ньому мишею. Доки програма керування завантажувалася, дістав свій мобільний і, відкривши ПДФ-інструкцію, поклав його поряд. Про всяк випадок.

За мить на екрані зринуло вікно з написом:

Система Навігації BrainLab

УВІЙТИ

Тимофій не стримався:

— Воу.

— Що? — витягнула шию Рута.

— Тут український інтерфейс.

— Ок. І що?

— Нічого. — Він подивився на дівчину, а тоді скоса зиркнув на крісло з відкидною спинкою. — Лягай туди.

Вона простежила за його поглядом.

— Уже?

— Ну, так. — Хлопець підвівся, скочив до крісла, оглянув його й тицьнув пальцем у сидіння. — Лягай.

Рута обережно сіла, потім відкинулася на спинку. Тимофій якийсь час перебирав руками лямки для фіксації лоба, підборіддя та грудей.

— Не знаю, чи це треба, але краще перестрахуватися.

Дівчина з недовірою глипнула на білі тканинні пояси із пластиковими застібками.

— Це обов’язково?

— Думаю, так. Тобі не можна рухатися під час сканування.

«І під час операції».

— А це довго?

Хлопець знизав плечима.

— Я не знаю.

— Ну окей, — вона зітхнула, — пристібай.

Русецький клацнув застібками на лобі, під щелепою та на рівні Рутиних плечей, потім підтягнув шлейки. Руки нижче від ліктів не фіксував, хоча ремені там також були.

— Руками не воруши, — розвернувшись, він попрямував назад до стола.

Сів за комп’ютер, натиснув «Увійти» й вибрав зі спадного меню у верхньому правому куті команду «Сканувати › Мозок». Наступної миті в надрах апарата зародився ледь вловний стугін.

— Що це? — напружилася Рута.

— Лежи й не смикайся. Напевно, це томограф. Сканує твій мозок.

— Напевно?

Хлопець не відповів. На екрані виник індикатор виконання процесу, і він заворожено спостерігав, як заповнюється горизонтальна смужка: 22… 36… 57 %.

— Чому затих? — озвалася Рута.

83 %.

— Розбираюся, — він не вловлював рівень тривоги в її голосі. — Все добре.

— Що добре?

Комп’ютер видав короткий сигнал, індикатор процесу щез, на його місці висвітилося:

3D-КАРТУВАННЯ [МОЗОК] ЗАВЕРШЕНО.

Через секунду на робочому полі програми з’явилось об’ємне зображення людського мозку. Тимофій не стримував захвату:

— Тут простий інтерфейс. А сканер, схоже, узагалі фантастика, — він тицьнув пальцем у монітор. — Програма завершила 3D-картування і, якщо я правильно зрозумів, мала б розпізнати структури твого мозку. Тобто мені залишається обрати розташування пухлини, — хлопець труснув головою, змахуючи волосся з очей, — не пухлини, а… ну, розумієш — ділянки, яку будемо опромінювати, і…

— Можеш швидше? — Рута не поділяла його ейфорії.

Не підводячи голови, Русецький відрізав:

— Ні.

Хлопець водив курсором понад тривимірним зображенням Рутиного мозку, дивлячись, як програма підсвічує зеленим і подає поряд із курсором назви відповідних структур: довгастий мозок, гіпокамп, ліве мигдалеподібне тіло. Утримуючи Ctrl і Shift, Тимофій міг пересувати модель, а прокручуючи коліщатко, наближав чи віддаляв зображення мозку. Під час кожного наближення програма виставляла на огляд щораз дрібніші структури.

Тимофій наблизив стовбур головного мозку та повільно сповз мишкою згори донизу. Схоже, мовна локалізація була неповною або перекладач вирішив не влазити в те, що йому не відомо, бо назви дрібних структур пішли англійською: lateral geniculate body, inferior collicluli, optic tract, trochlear nerve, rhomboid fossa, acoustical nerve, abducent nerve. Блакитної плями не було. Якщо відверто, Тимофій не аж так добре розбирався в анатомії людського мозку, щоби без підказок знайти її. Хоча проблем із цим не мало б виникнути.

У правому верхньому куті діалогового вікна біліло поле для введення з підписом «Пошук». Хлопець клацнув курсором по ньому, надрукував у рядку «locus coeruleus» і втопив кнопку «Enter». 3D-модель повернулася, ще більше наблизилася, після чого програма виділила зеленим кольором крихітне ядро в надрах ретикулярної формації. Із підсвіченої ділянки вистромилася тонка стрілка, поряд із якою розгорнувся підпис:

BRAINSTEM › PONS › LOCUS COERULEUS

«Стовбур мозку — Вароліїв міст — блакитна пляма», — подумки переклав Тимофій.

Система припускала, що користувач, який вдався до пошуку, може й не знати, де розташовується позначений на екрані фрагмент, і дбайливо вказувала ієрархічні структури, до яких він належав.

Русецький повірити не міг, що все аж так просто. У рядку програмного меню він знайшов пункт «Вказати мішень», натиснув на нього та побачив спадне підменю з трьох пунктів:

ВКАЗАТИ МІШЕНЬ › АВТОМАТИЧНИЙ ПОШУК

› АНАЛІЗ ОРГАНА…

› ВРУЧНУ

Хлопець обрав «Вручну» та клацнув мишею по все ще підсвіченому ядру locus coeruleus. Ділянка із зеленої стала яскраво-червоною. Стрілка курсора перетворилася на піщаний годинник, програма кілька секунд щось вираховувала, а тоді видала повідомлення:

У ВИБРАНІЙ ДІЛЯНЦІ НЕ ВИЯВЛЕНО НОВОУТВОРЕНЬ ЧИ ПАТОЛОГІЙ.

ПРОДОВЖУВАТИ?

ТАК (Y) НІ (N)

У Тимофія аж щелепа відвисла: система знала, що у стовбурі Рутиного мозку немає пухлини. Кілька секунд анестезіолог просто витріщався на екран, а тоді, оговтавшись, відповів «ТАК».

Він так захопився, що геть забув про Руту. Тим часом вимушена бездіяльність заколисувала її, й дівчина з останніх сил трималася за свідомість. Якийсь час дивилася на Русецького, потім, утомившись скошувати очі, втупилася в опуклий край апарата, що нависав над нею. Справа долинало клацання мишки. Клац-клац… Пауза… Клац-клац. Рута спрямувала погляд ліворуч, на бокову лапу апарата, спробувала вчитатися в написи на крихітному пульті, аж тут картинка перед очима змазалась, і дівчина, позіхнувши так, що мало не роздерла рота, почала провалюватися в сон.

Рута збагнула, що вирубається — у голові немовби заревла сирена, — і навіть встигла різко смикнутись, але було вже пізно: повіки змежились, і…

104″

…світло згасло, а в ніздрі вдарив запах паленого. Апарат для променевої терапії просів і похилився, неначе корабель, що ось-ось потоне. У відблисках лихих бузкових сполохів, які прорізували темряву, Рута помітила, що пластиковий кожух апарата помутнів, його поверхня стала зернистою, мов наждачний папір.

«Ні!»

Дівчина спробувала підвестися, проте ремені, якими Тимофій зафіксував її плечі та голову, не пускали. Вона почала вивільняти руки, щоб відстебнутися, коли кілька слизьких холодних долонь притиснули її до крісла. Рута заквилила, засовала ногами й замотала головою, намагаючись хоча б скинути фіксатор з підборіддя.

«Не займайте мене! Я не хочу помирати!»

Праворуч і трохи позаду пролунало шипляче поклацування. За мить клацання звучало вже звідусіль, дівчину обступили темні постаті. Дрібне постукування, що вихоплювалося з їхніх роззявлених ротів, гучнішало та звучало так часто, що зливалось у розсерджене комашине дзижчання, від якого Руті зводило зуби. Вирячкуваті, помережані звивистими патьоками очі блищали так, начеб усередині голів, що посхилялися над нею, палали багаття. Дівчина відчула, як пальці з обламаними нігтями хапають її, залишаючи глибокі подряпини на шкірі живота, грудей і стегон.

Рута істерично заверещала, хвицнула ногами, вигнула спину, силкуючись висковзнути з-під ременів, однак істоти тримали її міцно. Дівчині здавалося, ніби плоть поміж її ребрами не витримує напруження, рветься, що крізь ті розриви витікають жалюгідні рештки повітря, які їй вдавалось утримувати в легенях, а натомість в охоплені полум’ям нутрощі прослизає задушлива мертвотна чорнота. Вона задихалася. Лячно хриплячи, Рута закусила губу й засіпалася в судомах.

105

Лясь!

Рута розплющила очі. Тіло дугою вигнулося над кріслом: п’яти впирались у підставку для ніг, потилиця — у підголівник. З-поміж зціплених зубів вилітала піна. Дівчина смикнулась, і м’язами прокотилася судома. Така сильна, що Рута неголосно скрикнула, а наступної миті тіло раптово — мовби хтось крутнув якийсь вимикач — розслабилось, і вона безсило розпласталася на кріслі.

Над нею, важко дихаючи, нависав Тимофій. Його очі ледь не вилазили з орбіт, а тіло подриґувало. Він нервово потирав пальцями ліве зап’ястя. Відчувши, як палає права частина обличчя, Рута здогадалася, що хлопець заліпив їй ляпаса. Мабуть, навіть не одного.

— Бляха, — процідив крізь зуби він.

— Я заснула? — не своїм голосом прошелестіла Рута.

— Бляха, — ошелешено повторив хлопець.

— Що було?

Він похитав головою.

— Я ще такого не бачив. Ти захрипіла, а потім… таке враження, наче… наче з тебе хтось на моїх очах почав висмоктувати нутрощі. Ти була неначе комаха, від якої ось-ось залишиться сама оболонка.

Рута витріщалася на Тимофія сухими від переляку очима. Боялася навіть кліпнути, щоб знову не провалитись у сон. Ковтнувши, вона краєм ока глянула на монітори за його спиною.

— Ти розібрався з цією штукою?

Тимофій покрутив головою, нібито не розуміючи, про що вона запитала, потім глухо відповів:

— Так.

— То починай. На що чекаєш?

Він рушив до столу, але на півдорозі зупинився. Хлопець зненацька подумав, що Рута може померти, навіть якщо він усе зробить правильно.

— Якщо щось станеться… — і заглух.

«Знову за своє», — скривилася дівчина.

— Якщо щось станеться, просто покинеш мене тут. Ніхто нас не засік, ти мене не знаєш, усе гаразд. — Він покивав із якимось недоречним запалом. Рута додала: — Тільки видали мої фото.

Тимофій почервонів і повернувся до комп’ютера. Активував свій смартфон, провів пальцем по екрану та зазирнув у інструкцію. Після вибору мішені під зображенням мозку ставала доступною раніше неактивна кнопка «SRS» (скорочення від stereotactic radiosurgery[31]). Хлопцеві губи стислися в бліду риску. Він навів указівник миші на літеру «R» і натиснув ліву кнопку. Відкрилася панель із налаштуваннями. Русецький ковзнув по ній поглядом і зупинився на пункті, про який читав у інструкції. Перемикач між двома параметрами:

● ІНАКТИВАЦІЯ ТКАНИН (I)

○ ЗНИЩЕННЯ (D)

Наразі активним був перший — «Інактивація», який означав: вибрану мішень буде опромінено порівняно меншою дозою, що призведе до повільного рубцювання тканин упродовж певного часу. Хлопець розумів: це не Рутин варіант, і, повівши мишею, перемкнувся на «Знищення».

Тієї самої миті в рядку стану під тривимірною моделлю мозку вигулькнув напис:

ЗАЧЕКАЙТЕ, ТРИВАЄ ПЕРЕНАЛАШТУВАННЯ…

А з-за правої бокової лапи з тихим електричним дзижчанням висунулася рука-маніпулятор із прямокутним, завбільшки з коробку для взуття блоком на кінці. З блоку вистромлювався пластиковий стержень півдециметра в діаметрі з химерним потовщенням у основі. Роботизована рука наблизилася до Рутиної голови й, немовби прицілюючись, почала водити стержнем над тім’ям і за вухами.

Дівчина, скулившись, стежила за коробкою очима.

— Так має бути? — прошепотіла вона.

— Так. — Насправді Тимофій не знав. — Програма моделює хід променя. Ця лапа рухатиметься довкола твоєї голови, опромінюючи пухлину з різних позицій.

«Не пухлину, — нагадав сам собі, — у неї немає пухлини».

А тоді подивився на Руту:

— Ти віриш, що це допоможе?

На якусь мить дівчина стиснула потріскані губи. Хотіла відповісти «так», але боялася, що Тимофій розчує в її голосі фальш і не наважиться. Зрештою, ледь ворухнувши губами, зронила:

— Не знаю.

Хлопець провів рукою по волоссю. Обтягнуті латексом пальці застрягли в чубі. Він скривився і, смикнувши, прибрав руку від голови.

— Тоді, може…

Дівчина розлючено його перервала:

— Моя вчителька намагалася проколоти собі шию шпицею, щоб виколупати цю хрінь із мозку! Розумієш?

Тимофій подумав, що це не аргумент, але не сказав жодного слова.

Залишалося останнє. Доза. Він утупив почервонілі очі в монітор і затих.

Рута щось відчула:

— Що знову не так?

Хлопець звів на неї спантеличений погляд.

— Вирішую, яку дозу ставити.

Вона скреготнула зубами.

— Яка найбільша?

— Ти не розумієш. Не все так просто. Я почитав про це. Зазвичай під час променевої терапії людина з пухлиною отримує сумарну дозу шістдесят-вісімдесят греїв[32]. Але це багато, тому лікування розбивають на кілька сеансів, під час кожного з яких доза не перевищує двох-трьох греїв. Це трохи інший апарат, типу, гамма-ніж, і на ньому, припускаю, ставлять більше, але… в тебе ж немає пухлини.

— Я запитала, яку найбільшу дозу може видати апарат?

Тимофій скоса глипнув на екран.

— Сто греїв.

Попри те що не уявляла, що таке греї, дівчина відкарбувала:

— Став сотню.

Хлопець похитав головою.

— Що? — насупилася Рута. — Це вб’є мене?

— Я не знаю. Я не радіолог. Навряд чи вб’є. Я впевнений, ця штука сфокусує промінь так, щоб він завдав якомога меншої шкоди іншим тканинам. Але, Рут, сто греїв, — він аж присвиснув, — це реально багато.

— Чим це мені загрожує?

— Побічні ефекти…

— Які?

— Ну, від випадіння волосся до…

Рута недослухала:

— Начхати! Я не можу чекати сорок сеансів. Якщо це тільки не пропалить дірку в моїй голові, забий і став максимум. Я не в тому стані, щоб перейматися побічними ефектами.

Тимофій однаково вагався:

— Поставлю п’ятдесят. І не сперечайся.

Рута вперла погляд у стелю та зціпила зуби.

— Добре. — А потім, краєм ока вловивши, як голова анестезіолога сховалася за комп’ютерним монітором, запанікувала: — Чекай! Чекай!

Тимофій звів очі над монітором.

— Що?

— Я щось відчую? — промовила дівчина.

— Не знаю.

— Буде боляче?

— Навряд. Мозок — єдиний орган без больових рецепторів. Він не може водночас приймати й опрацьовувати сигнали болю.

Рута махнула кистю.

— Тоді починай.

Він навів курсор на кнопку «Почати», проте натиснути не встиг. Рута знову засмикалася.

— Стій! Як довго це триватиме?

— В інструкції написано, що зазвичай сеанс триває п’ятнадцять хвилин. Не більше як півгодини.

— Ага. Зрозуміла. То скільки?

— Я виставив п’ятнадцять.

— Став тридцять.

— Ні.

— Добре. Хай буде п’ятнадцять. Тільки говори зі мною. Не дай мені заснути.

Хлопець востаннє пробігся очима по цифрах на панелі налаштувань.

— Готова?

— Так.

Рута різко вдихнула повітря, наче для крику.

Тимофій нервово провів язиком по губах. Вказівний палець ліг на ліву кнопку миші.

— Старайся не рухатися, лежи спокі…

Клац.

І темрява.

Hell ain’t a bad place

Hell is from here to eternity.

Iron Maiden, «From Here To Eternity», 1992 [33]

ЕПІЛОГ

106?

Рута розплющила очі, збагнула, що лежить на ліжку у своїй кімнаті, й різко сіла. Вона пам’ятала все до тієї миті, коли Тимофій запустив апарат, а потім спогади обривалися. Абсолютний провал. Упродовж хвилини серце неспокійно вистукувало, але зрештою дівчина заспокоїлася та невпевненим поглядом обвела кімнату: чорні стіни, хрумка постільна білизна, безладна купа одягу (і її, й Інді) на бильці крісла. Потім узяла до рук телефон і глянула на екран. 9:19. Відклала телефон, за мить знову схопила та ще раз активувала. Індикатор у верхньому правому куті вказував, що батарея заряджена на 96 %.

Дивно. Дев’ята ранку, а телефон майже повністю заряджений.

Рута сповзла з ліжка, підкралася до вікна та підняла жалюзі. Синє небо, тіні. Подвір’я безлюдне, але на вигляд як завжди: кілька автомобілів, чийсь велосипед під під’їздом. Нічого особливого.

Ось тільки сонця не було.

За мить вона осмикнула себе: «Не дурій. Звісно, його немає, зараз ранок, повинне бути на сході». Однак… вона нічого не пам’ятала. Анічогісінько. Чим усе врешті-решт завершилося в онкодиспансері? Як вона потрапила додому? Як зреагували батьки на її відсутність протягом ночі?

Рута стрепенулася. Батьки. Вона відступила від вікна й гукнула:

— Ма-а-ам?..

Почекала. У відповідь — тиша.

Дівчина нашвидкуруч одяглася та вийшла з кімнати. Зазирнула до спальні, потім до зали, але ні там, ні там нікого не знайшла. Квартира стояла порожньою. Батьки, напевно, на роботі, а Інді… може, десь з Іллею.

Рута знову підскочила до вікна, тепер уже в залі, й увібрала поглядом усе подвір’я відразу, і цього разу якийсь смутний, нав’язливий холодок осів на споді живота. Щось було не гаразд. Чогось не вистачало. Якоїсь дрібної та водночас важливої деталі.

Узявши ключі, дівчина ступила за поріг квартири, замкнула за собою двері та спустилася ліфтом на перший поверх.

Перші мазки на небі вона розгледіла, щойно вибігла з під’їзду на вулицю. Розкошлані млисті хмари, ледь помітні на тлі блакитного купола, повільно сунули на захід. «Сонце, — непрохана думка задзижчала у вухах, — де сонце?» Невиразний, притлумлений страх почав розростатися.

Рута швидким кроком рушила вздовж десятиповерхівки на південь, обігнула ріг, проте сонця не побачила. Огляду перешкоджав чотириповерховий офісний центр «Грушевський». Дівчина додала ходу й за хвилину дісталася перехрестя вулиць Грушевського та Київської. На світлофорі загорілося зелене світло, Рута рушила перетинати дорогу, досягнула середини вулиці й зупинилася. Схожі на клоччя хмари на сході були брудними та кублилися невисоко над землею. Рута вгризалася в них очима, але сонця не бачила. Примітивний, неконтрольований страх, немов кислотою, роз’їдав тіло. Дівчина ледве дихала. А потім…

Крізь лиховісну запону на сході прорізалися жовті промені. Хмари розійшлись, і розпаленіле літнє сонце, що неначе застрягло посеред гілля дерев на північному боці Київської, засліпило Руту.

Від полегшення в дівчини затремтіли коліна, і вона безсило опустилася на асфальт. Просто там, де стояла, — посеред дороги. Вона затулила обличчя долонями й засміялася. Спочатку сміх був схожим на кашель, але незабаром перетворився на нестримний регіт.

Вона не вві сні. Все гаразд. Нехай у пам’яті не залишилося спогадів про те, як усе закінчилося, не біда. Пізніше зателефонує Русецькому та розпитає. Зрештою, яке це має значення? Найважливіше — вона виспалася та прокинулась у…

Рута так зациклилася на сонці, що нічого довкола себе не зауважувала. І лише тоді, коли, тихо клацнувши, перемкнувся світлофор, повільно повернула голову та витріщилася на червоний сигнал. У грудях зародилося дивне відчуття, ніби десь під серцем огидно шкребеться кігтями дрібна тваринка.

Дівчина підвелася й розвернулась обличчям у той бік, звідки мали б їхати автомобілі. І річ не в тім, що машин не було. За півсотні метрів на захід, навпроти 23-го відділення Укрпошти, стояв, блимаючи аварійними вогнями, легковик, уздовж тротуару перед «Політоном» вишикувалися кілька автомобілів таксі. Річ була в тому, що жодна з машин не рухалася. Рута впродовж одинадцяти років перетинала це перехрестя, прямуючи до школи, але не пам’ятала жодного разу, щоб на ньому не було автомобілів.

Вона нарешті вловила, що все довкола якесь дивне. Світло. Воно здавалося надто яскравим, мовби переливалося звідкілясь з-за горизонту, і через те все на вулиці аж надміру вигравало барвами. Далі — тиша. Рута чула тільки шурхіт мінливого вітру в кронах дерев і більше нічого. Та основне — люди. Дівчина заклякла посеред одного з найбільш жвавих перехресть у східній частині Рівного, але не споглядала навкруги жодної людини.

Болюча пульсація з грудей повільно сповзла до живота.

— Ей! — скрикнула Рута. За секунду, глибоко вдихнувши, гукнула голосніше: — Е-Е-Е-Е-ЕЙ!

Із глибини вулиці прилетіло дзвінке відлуння, та поза тим — жодного звуку.

Несподівано Рута помітила на тротуарі за пішохідним переходом розгорнуту книжку. Вітер ледачо перегортав сторінки. Потім ковзнула занепокоєним поглядом по вітринах на південному боці Київської й навпроти магазину світильників угледіла дитячу коляску. Рута нарешті перейшла дорогу, затамувавши подих, підступила до коляски та зазирнула досередини. Пустушка, пляшечка з молоком, чисті підгузки, різнокольорові брязкальця. І все. Дитини не було.

Випроставшись, дівчина стривожено закрутила головою. Що за фігня? Де всі?

Від бордового легковика навпроти пошти її відділяло не більше як двадцять кроків. Рута метнулася до машини й, затуливши обличчя долонями, припала до вікна. У салоні нікого не було. Ключ стирчав у замку запалювання. Дівчина поклала руку на капот. Ще теплий — двигун начебто щойно вимкнули.

Крихітні жовті фари по краях капота розмірено блимали.

Піддавшись імпульсу, Рута оббігла автомобіль і смикнула за ручку дверцят з боку водія. Машина виявилася незамкнутою. Дівчина сіла на водійське сидіння, натиснула на педаль газу та провернула ключ у запалюванні. Двигун умить завівся. Вона не мала водійських прав, але кілька разів, здається, у восьмому класі, Григір починав учити її кермувати, тож уявляла, як зрушити машину з місця.

Увімкнувши першу передачу, Рута відпустила зчеплення й утопила педаль газу. Легковик смикнувся, і двигун заглух. Вона знову завела його, цього разу відпустила зчеплення плавно, й машина рушила. Дівчина перемкнулася на другу, потім на третю передачу та покотила на схід, назустріч сонцю.

Рута їхала прямо, нікуди не звертаючи. Четверту передачу вмикати не стала, просто тиснула на акселератор, ігноруючи надривне гарчання двигуна. Вона проминула автостанцію, обласну лікарню, міський зоопарк і вирулила на естакаду, за якою починалася київська траса. Всюди бачила порожні автомобілі й не бачила людей.

Через дві сотні метрів після розв’язки вигулькнула заправка «SOCAR». Дівчина різко загальмувала, вистрибнула на асфальт і, лишивши машину посеред магістралі, пробігла повз колонки для заправляння до стильної білої будівлі з темними вікнами. Розсувні двері з тихим шурхотом розчахнулися перед нею. Рута ступила досередини. Тут горіло світло, десь шуміла вода, на столику ліворуч входу стояв паперовий келих із недопитою кавою, проте за касою нікого не було.

— Є хто? — у Рутиних очах застигла покинута дитяча коляска. Від самої думки про неї шкіру пробирало морозом. — Є хоч хто-небудь?!

Тиша.

Дівчина затремтіла, повернулася надвір і згадала про Тимофія Русецького. Він повинен знати, що сталося. Вона дістала телефон, натиснула бокову кнопку й завмерла з роззявленим ротом. Обидва індикатори стільникового покриття — і «Київстар», і «life» — були неактивними. Жодної риски, ніякого зв’язку. Хоча шокувало не це. Рута вп’ялася очима в екран, не розуміючи, чому годинник на смартфоні показує той самий час, що й у момент її пробудження, — 9:19 ранку.

Заряд батареї впав до 93 %, а час не змінився.

Рука з телефоном опустилася. Дівчина звела голову — на трасі навпроти не було ні дерев, ні звукового бар’єра — й потягнулася очима до горизонту. Її приголомшений погляд поступово склянів від жаху.

Низькі кудлаті хмари й далі пливли по небу, проте сонце не рухалося. Висіло на тому самому місці, що й кілька хвилин тому.

Удалині над пагорбами розгорталося сіре полотнище дощу.

Тхнуло сирою землею…

107

— Як таке могло статися?

Відтоді, як Євген Домбровський, завідувач відділення інтенсивної терапії міської лікарні, засмаглий чоловік із подвійним підборіддям і широко посадженими скаламученими очима, зайшов до палати, Аміна й на мить не відпускала Григорової руки. Вчепилася обома долонями та горнулася до чоловіка так одчайдушно, так розпачливо, що лікарю здавалося, ніби сплуталися не лише їхні руки та думки, а й внутрішні органи. Як громом прибите подружжя немовби зрослося в один організм.

— Я добре знайомий із Русецьким. Тямущий мужик, — низький грудний голос різав повітря, неначе ножем. — Його син нещодавно влаштувався до нас анестезіологом.

«Навіщо мені знати про його сина?» — із безсилою, адресованою в нікуди люттю подумала жінка.

— Я не кажу, що Русецький причетний.

— Розумію. Але зламу не було, зловмисник чи зловмисники просто зайшли. Тому… — Домбровський упіймав згорьований погляд Аміни та опустив очі. — Я вчора розмовляв із Русецьким. Він сам не усвідомлює, що сталося. Стверджує, що не губив ключі. Вони просто зникли. Я вважаю, їх украли, хоча…

Не змовляючись, вони поглянули на Руту. Дівчина лежала на високому лікарняному ліжку, накрита легкою ковдрою. Темне волосся розметалося подушкою. З ліктьового згину стирчав катетер, до грудей від кардіомонітора тягнулося кілька електродів, до вказівного пальця кріпився пульсоксиметр (пристрій для вимірювання рівня насичення крові киснем), проте кисневої маски не було — дівчина дихала самостійно. Рута взагалі не мала вигляду хворої. У неї було блаженне обличчя людини, яка вперше за багато тижнів заснула міцним сном.

У Аміни тремтіла нижня губа.

— Хто це міг скоїти?

Не відпускаючи чоловікової руки, вона провела лицем по Григоровому плечі — стерла зі щоки сльозу. Домбровський спідлоба зиркнув на неї. Аміна ніби щойно втратила зір і тепер не може змиритися з тим, що світ довкола поглинула пітьма. Ніби варто бодай на секунду відпустити чоловікову руку та ступити крок убік, як вона загубиться, втратить опору під ногами.

Григір Статник мовчки тупився в порожнечу. На його обличчі застиг вираз людини, ладної втопитись у склянці води.

— Я не знаю, — пробасив лікар.

— Але… — Аміна подивилася на нього з викликом, непоступливо, начебто йому була відома відповідь, але він ніяк не хотів їй зізнаватися, — навіщо? Навіщо вони це зробили?

— Щоб з’ясувати навіщо, ми спершу маємо дізнатися, що зробили. Руту знайшли на кріслі під апаратом для променевої терапії. Апарат вмикали, але журнал записів підчистили. Тобто ми навіть не уявляємо, що там відбувалося.

— А МРТ?

Домбровський зітхнув, тлумлячи незадоволення: він уже пояснював це п’ять хвилин тому.

— Я вже казав, Аміно: ні уражень тканин, ні порушення структури, ні запальних реакцій чи проблем із кровообігом. Сканування нічого не виявило. Взагалі. З Рутиним мозком усе гаразд.

— Але вона в комі, — немічним голосом прошелестіла жінка.

Домбровський знову зітхнув.

— Це не кома.

— А що?

— Під час коми відбувається гальмування спочатку функцій кори, потім підкіркових утворень. Одна за однією відмовляють життєво важливі функції організму — зупиняється обмін речовин, дихання, зрештою кровообіг. Нічого із цього ми в Рути не спостерігаємо.

— Тоді що з нею?

— Ну… — Він провів долонею по провислому підгорлю. — Парасомнія. Щось на кшталт сонного паралічу. Ми фіксуємо активність мозку, часткове збереження рефлексів, дуже добре, що ваша донька дихає самостійно, проте її розум і мислення перебувають у стані невизначеності.

Уперше за весь час розмови Григір Статник поворухнувся. Він повільно повернув голову, глипнув на лікаря та скрадливим, якимось начебто безтілесним голосом запитав:

— Довго це триватиме?

Перед тим як озватись, Євген Домбровський кілька секунд безгучно ворушив губами.

— Не знаю. — Щоб не зустрічатися з Григором поглядом, він відвів очі й утупився в монітор над узголів’ям ліжка, на якому лежала Рута. — Мені дуже жаль, але я справді не знаю, що вам відповісти.

——————

21 липня 2018-го — 1 липня 2019-го

Рівне, Україна

ПЕРЕЛІК МУЗИЧНИХ ТВОРІВ, РЕКОМЕНДОВАНИХ ДЛЯ ПРОСЛУХОВУВАННЯ ПІД ЧАС ПРОЧИТАННЯ

1. Ashes Remain — On My Own.

2. Five Finger Death Punch — Sham Pain.

3. Bruce Dickinson — Broken.

4. Trivium — Beneath The Sun.

5. Within Temptation — Mercy Mirror.

6. Iron Maiden — Dance Of Death.

7. Papa Roach — Periscope (feat. Skylar Grey).

8. Bad Wolves — Remember When.

9. Bruce Dickinson — Born In ‘58.

10. Doro — Lift Me Up.

11. Amy Shark — I Said Hi.

12. Heavenwood — Rain Of July.

13. Within Temptation — Raise Your Banner.

14. Doro — Love’s Gone To Hell.

15. Heavenwood — Suicidal Letters.

16. Five Finger Death Punch — I Apologize.

17. Godsmack — Every Part Of Me.

18. Sasha Boole — Дорога.

19. Sum 41 — Never There.

20. Majesty — Last Reward.

21. Five Finger Death Punch — I Refuse.

22. Godsmack — When Legends Rise.

23. Trivium — Rise Above The Tides.

24. Skillet — Save Me.

25. Papa Roach — Help.

26. In Flames — Stay With Me.

27. Five Finger Death Punch — Will The Sun Ever Rise.

ПІСЛЯМОВА АВТОРА

Ця історія, безперечно, вигадана, проте, як і в інших моїх книгах, чимало з написаного ґрунтується на наукових фактах (найдивнішим із яких особисто для мене є перевиробництво та подальше відсікання нейронних зв’язків у мозку немовляти). Розібратися, як функціонує людський мозок, мені допомогла низка науково-популярних книг, серед яких: Дін Бернетт «Наш дивакуватий мозок», Брюс Худ «Ілюзія Я, або Ігри, в які з нами грає мозок», Лоран Коен «Дивовижні історії про мозок, або Рекорди пам’яті коноплянки», Кайя Норденген «Мозок усемогутній», а найбільше — фундаментальна праця нобелівського лауреата з фізіології та медицини Еріка Канделя «У пошуках пам’яті. Виникнення нової науки про людську психіку», а також дивовижна книга Тімоті Верстінена та Бредлі Войтека «Мозок Зомбі. Науковий підхід до поведінки ходячих мерців».

Попри те що цей роман — не медичний трилер, він містить чимало деталізованих описів та епізодів, пов’язаних із людською фізіологією (не лише з мозком) і медициною. Їх уможливили консультації з Андрієм Рижковським, лікарем-анестезіологом відділення інтенсивної терапії Рівненської обласної клінічної лікарні. Все, що є фізіологічно точного та медично достовірного в тексті, — завдяки Андрієві. Всі помилки — винятково на моїй совісті (не забувайте, що тримаєте в руках художній текст, і певних відступів від реальності я припускався свідомо).

Окрім Андрія Рижковського, робити цю історію більш правдоподібною допомагала Наталія Соколовська, вчителька математики Рівненської гімназії «Гармонія». Я дякую їй за вичерпні відповіді на запитання про старшокласників, порядок складання ЗНО, особливості проведення додаткової сесії для школярів, які не взяли участі в основній, тощо.

Ольга Соколовська пояснила, як саме водій, що вчинив ДТП на автомобілі з іноземною реєстрацією, може уникнути покарання (в Україні для цього напружуватися не потрібно), за що я їй також вдячний.

Дякую бета-рідерам, які вичитували чорнову версію роману: Тетяні Сапсай, Дімці Ужасному, Святославові Кіралю, Степанові Онищуку й Олександрові В’юну. Ціную (хоч і не завжди беру до уваги) всі ваші коментарі.

Як мені відомо, книга «Доки світло…» є першим в Україні дорослим романом із доповненою реальністю та розробленим спеціально під книгу мобільним додатком (можу помилятися, але не суть). Спасибі видавництву КСД за те, що погодилося на цю авантюру. На момент написання післямови я ще не знаю, чим усе обернулося, проте хочеться вірити, що ваші (й мої також) сподівання виправдалися.

Я вдячний Юлі Королюк і всім, хто працював над додатком у компанії «ideil». Вірю, що це лише початок і ми разом видамо на-гора ще не один крутий проект.

Спасибі Павлові Алексєвичу, який не пошкодував часу та квадрокоптера, щоб відзняти з повітря локації, що ви їх бачили в додатку.

Дякую Володимирові Стаднику за обкладинку, а Ользі Веремчук за редагування.

Як завжди, спасибі батькам за любов і підтримку, а сестрі за книги (більшість із перерахованих на початку післямови подарувала вона).

Ну й найважливіше — дякую дружині, котра, напевно, найбільше вклала в цей роман. І не лише часу. Таня вичитувала рукопис прискіпливіше за будь-якого рідера, фотографувала місто для мобільного додатка, обробляла фотографії, допомагала з фабулою, анотацією та підтримувала, коли у мене опускалися руки… Дякую. Ти найкраща, і я тебе люблю.

Нижче йтимуть подяки всім, хто долучився до організації туру #101 містоДНБ, але перед тим хочу окремо виділити організаторів, без яких цей божевільний рейд Україною нізащо не відбувся б:

• мистецьке об’єднання «Стендаль» — Елла Яцута, Оксана Янчишина, Андрій Роговський, Катерина Бодня, Міла Роспопа;

• «технічні директори» туру — Назарій Слюсар та Юрій Даценко;

• а також Олександр Скалига з містечка Городище Черкаської області, який ціною правого переднього колеса власного автомобіля врятував черкаську презентацію. Олександре, згадати тебе тут — це найменше, що я можу зробити, щоб висловити, як ми всі тобі вдячні.

У роботі над туром Еллі та Ко допомагали найкращі у світі волонтери та кільканадцять партнерських організацій. Ось вони:

Київ

Влад Ковтуненко, Дана Островець, Дмитро Шемберко, Катерина Тесленко, Марина Лимаренко, Юрій Горбатюк, Дмитро Янголь, Дмитро Дорошенко, Володимир Яковлєв, Анна Бажан, Олександра Пінчук

Львів

Аліна Яковенко, Мар’яна Бекало, Анастасія Спіріна, Соломія Беген, Андрій Новіков, Ірина Буртик, Катерина Добрянська, Христина Качмарик, Лілія Кравчак, Марія Згоба, Назар Жовнір, Роксолана Беген, Роман Балкан, Романа Яремин, Василь Дорошенко, Євгенія Денисенко, Богдан Іванусь і команда Студентського уряду ЛНУ ім. Івана Франка

Рівне

Вікторія Власюк, Наталія Чередниченко, Анатолій Толіч, Катерина Марканіч, Олеся Городецька, Ольга Єдинчук, платформа взаємодій «Простір»

Житомир

Ірина Климчук, Ігор Шурпан, Олексій Ковтонюк

Тернопіль

Юрій Матевощук, Степан Гречківський, Іван Паливода, Макс Макар, Мистецький фестиваль «Ї»

Суми

Олена Каріх, Олена Міцура, Валентина Бабинець, Тетяна Майборода, Арсеній Мірошніченко, проект «Cultura_sm»

Чернівці

Марина Лібанова

Харків

Аліна Желновач, Анна Соболєва, Анна Обідіхіна, Ілля Самотой, Олеся Полежаєва, Світлана Попович, Віка Дикобраз, Третій

Полтава

Іринка Мисник, Анна Єгорова, Роман Повзик, Катерина Кролевська

Черкаси

Людмила Фіть і команда ГО «Книжковий Маестро»

Кропивницький

Кирило Поліщук і креативний IT-простір «Kowo»

Дніпро

Артем Сова, Світлана «Лампа», Катерина Гасан

Херсон

Євгенія Вірлич

Миколаїв

Артем «Клятий Раціоналіст» Албул

Вінниця

Ярослав Турчак, Юлія Вороніна

Хмельницький

Юрій і Катерина Даценки, Леся Дацкова

Одеса

Дімка та Лєрка Ужасні, Артем Кршемінський

Івано-Франківськ

Анна Попович, Тетяна Прокопів, Віктор Лесик, Христина Угорчак, Юлія Пилипець, Яна Осадчик

Ужгород

Іванна Когутич і літературний клуб «Читаємо разом»

Червоноград

Ірена Яніцька

Коломия

Роман Пастушак, Ігор і Володимир Могильняки, Степан Онищук, креативна група «VovkCG»

Кам’янець-Подільський

Андрій Павловський

Конотоп

Сергій Салій, Ростислав Мартинюк

Біла Церква

Сергій Наконечний

Умань

Олександр Петренко, кав’ярня «Coffee Roastery Palma»

Кривий Ріг

Сергій Шульга та «Шелтер+»

Вараш

Ольга Янчишина, Ярослав Янчишин, Сергій Лишканець

Бережани

Микола Проців

Рокитне

Юлія Коханевич

Кременчук

Олеся Міфтахова й арт-група «Творчий Кременчук»

Переяслав-Хмельницький

Максим Левченко, Оксана Луцик, Наукове товариство студентів, аспірантів, докторантів і молодих вчених ДВНЗ «Переяслав-Хмельницький ДПУ ім. Григорія Сковороди»

Берестечко

Дана Залевська, ЗОШ І—ІІІ ст. м. Берестечко

Виноградів

Сергій Данчук

Новоград-Волинський

Сергій Хапчук, Тетяна Дроздюк, Олександр Куценко

Калуш

Ростислав Іващишин, Влад Могучий, Йордана Винник

Березівка

Віктор Зуєв, Березівська міська рада, СОУП-Березівка

Здолбунів

Микола Мокрик

Городище

Олександр Скалига

Володимирець

Оксана Приходько

Громадські та навчальні заклади, які сприяли проведенню туру:

• Дубенська центральна районна бібліотека;

• Вараська міська публічна бібліотека;

• Нетішинська центральна міська бібліотека;

• Центральна міська бібліотека ім. Миколи Островського ЦБС м. Коростень;

• Роменська центральна міська бібліотека для дорослих ім. Бориса Антоненка-Давидовича;

• Лубенська центральна районна бібліотека ім. Володимира Малика;

• Корсунь-Шевченківська центральна бібліотека;

• Відділ абонементу ЦМБ ім. Максима Горького (Кременчук);

• Центральна міська бібліотека м. Олександрія;

• Центральна бібліотека м. Жовті Води;

• Бердичівська міська бібліотека на базі молодіжного центру «М-Формація»;

• Центральна районна бібліотека м. Деражня;

• Шепетівська центральна районна бібліотека ім. Михайла Коцюбинського;

• Сарненська центральна районна бібліотека;

• Рокитнівська централізована бібліотечна система;

• Ковельська центральна районна бібліотека;

• Рожищенська районна бібліотека для дітей;

• Центральна міська бібліотека м. Нововолинськ;

• Культурно-мистецький центр міста Володимира-Волинського;

• Жидачівська центральна районна бібліотека;

• Дрогобицька центральна міська бібліотека ім. В’ячеслава Чорновола;

• Стрийська центральна міська бібліотека ім. Маркіяна Шашкевича;

• Бориславська центральна міська бібліотека;

• Закарпатська обласна універсальна наукова бібліотека ім. Федора Потушняка;

• Центральна районна бібліотека м. Долина;

• Калуська центральна міська бібліотека ім. Тараса Шевченка;

• Центральна районна бібліотека м. Надвірна;

• Музей етнографії та екології Карпатського краю у м. Яремче;

• Центральна районна бібліотека м. Бучач;

• Бережанський краєзнавчий музей;

• Кременецька центральна бібліотека ім. Юліуша Словацького;

• Міська публічна бібліотека м. Ходорів;

• Бібліотека-філія № 34 ЦБС для дорослих міста Львова (Винники);

• Молодіжний хаб м. Доброслав;

• Центральна районна бібліотека (Березівка);

• Здолбунівська районна бібліотека для дітей та юнацтва;

• Володимирецький районний колегіум;

• Центральна міська бібліотека ім. Л. Толстого (м. Шостка);

• Городищенська центральна районна бібліотека ім. В. Симоненка.

Ну й насамкінець — кажу спасибі всім, хто читає мої книги. Ви даєте можливість жити тим життям, про яке я мріяв, будьте певні, я про це не забуваю, саме тому кажу: ваша думка важлива. Не лінуйтеся, пишіть відгуки — про прочитане на цих сторінках, про почуте в турі, про побачене в мобільному додатку, взагалі про все, що ми з командою для вас робимо, — і позначайте їх хештегом #ДокиСвітло. Ви ж знаєте, я читаю їх усі. Без винятку.

facebook.com/kidruk

twitter.com/max_kidruk

instagram.com/max.kidruk

Примітки

1

Дозвольте розповісти історію, яка пройме до кісток,

Про те, що довелось побачити…

— Iron Maiden, пісня «Танець смерті», 2003 (англ.). — Тут і далі прим. автора.

2

Національний університет водного господарства та природокористування.

3

Селище в Рівненському районі Рівненської області. Населення — 3200 осіб. На сьогодні фактично стало передмістям Рівного.

4

Палац дітей та молоді в Рівному.

5

Я тебе прикрию, сестро! (англ.)

6

Руркела — місто на сході Індії з населенням понад півмільйона осіб.

7

Бокаро — місто на сході Індії з населенням понад півмільйона осіб.

8

Блукаю безцільно в холодному темному мороці,

Крокую темним світом,

Поцілованим печаллю.

Тут усе народжується без сонячного світла,

І над тими, кого замучили кошмари,

Бездушні демони сміються із моря безумства.

— Iron Maiden, пісня «Тіні долини», 2015 (англ.).

9

Почуваюся трохи розгублено,

Трохи дивно сьогодні.

— Iron Maiden, пісня «Інакший світ», 2006 (англ.).

10

І хай як дивно це звучить,

Смерть не має меж.

— Iron Maiden, пісня «Спадок», 2006 (англ.).

11

Сиджу й чекаю найтемнішої години,

Не в змозі думати про те, що наробила.

— Iron Maiden, пісня «Матір прощення», 2010 (англ.).

12

Не розумію, чому знову так почуваюся, — я вже снила про цей час, це місце?

Яскрава картинка знову спалахує в пам’яті.

Здається, я бачила твоє обличчя, цю кімнату, була тут,

Яскрава картинка знову спалахує в пам’яті.

— Iron Maiden, пісня «Сон дзеркал», 2000 (англ.).

13

Тобто спричинених нестачею кисню.

14

Ти колись відчував, що майбутнє — це минуле,

Але не знав як?..

— Iron Maiden, пісня «Сон дзеркал», 2000 (англ.).

15

Що ж, це лише попередження:

Коли поринула в найглибший сон,

Тобі нізащо не сховатися.

— Iron Maiden, пісня «Більше ніякої брехні», 2003 (англ.).

16

І ти прокидаєшся зі снів, аби піти потанцювати з мертвими.

— Iron Maiden, пісня «Танець смерті», 2003 (англ.).

17

Змучена свідомість — це безпечне місце,

Правда ховається десь там, унизу.

Мій допитливий розум пірнає все глибше,

Чи боїшся того, що там можеш знайти?

— Iron Maiden, пісня «Червоне та чорне», 2015 (англ.).

18

Національний медичний університет імені О. О. Богомольця.

19

MAOA (англ. Monoamine oxidase A, скор. від моноаміноксидаза A) — білок, який кодують однойменним геном, розташованим у статевій X-хромосомі.

20

Маєш пильнувати їх — поспішай або помри!

— Iron Maiden, пісня «Поспішай або помри», 1992 (англ.).

21

Якщо я знищу завтрашній день, усі мерці подякують мені сьогодні.

— Iron Maiden, пісня «Лише найкращі помирають молодими», 1988 (англ.).

22

There will be hell to pay (букв. «відплата буде пекельною», «клопоту не оберешся») — англійська ідіома на позначення серйозності наслідків учинення певної дії.

23

Шукай те, що важко знайти,

Що заховане в глибинах розуму.

Сподіваюсь, знайдеш лише те, що шукаєш.

Рай чекає на тебе з відчиненими воротами.

— Iron Maiden, пісня «Коли ріка тече глибоко», 2015 (англ.).

24

Мішель Жуве (1925–2017) — французький нейрофізіолог. Основні роботи присвячено фізіології центральної нервової системи. Досліджував особливості ЕЕГ під час сну та неспання.

25

Поліфагія — порушення харчової поведінки, до виявів якої належить підвищення апетиту.

26

Полідипсія — неприродно сильна, невгамовна спрага.

27

Що ж, у нас єдиний шанс,

Чи використаємо ми його?

У нас одне життя,

Не можемо його розмінювати.

Чи втримаємо те, що маємо?

Не чіпай це,

Ера невинності тьмяніє, наче старий сон.

— Iron Maiden, пісня «Ера невинності», 2003 (англ.).

28

Кадавер (лат. cadaver) — труп, який використовують з науковою метою. Серед медиків — напівзневажливе позначення всіх мерців.

29

Поширена думка про те, що студенти вищих навчальних медичних закладів перед випуском виголошують клятву Гіппократа, є хибною. Клятву Гіппократа вважають надто застарілою. Випускники складають урочисту й офіційну присягу, яка в Україні має назву Клятва лікаря України.

30

Роботизована променева терапія (англ.).

31

Стереотаксична радіохірургія — методика променевої терапії, що полягає в одноразовому опроміненні мішені високою дозою йонізуючого випромінювання. Термін «стереотаксична» стосується тривимірної системи координат, що забезпечує максимально точний збіг віртуальної мішені, яку видно на діагностичних зображеннях пацієнта, з реальним її місцезнаходженням у тілі.

32

Грей (Гр) — одиниця вимірювання поглинутої дози йонізуючого випромінювання в системі СІ. Один грей дорівнює дозі випромінювання, за якої опроміненій речовині масою один кілограм передається енергія один джоуль будь-якого йонізуючого випромінювання.

33

Пекло не таке вже й погане місце,

Пекло — це звідси й до вічності.

— Iron Maiden, пісня «Звідси й до вічності», 1992 (англ.).

Content

Кидрук Максим Иванович Доки світло не згасне назавжди

Привіт, Читачу або Читачко!

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27′

28

29

30

31

32

33

34″

35

36

37′

38

39

40

41

42′

43

44

45

46″

47

48

49

50

51″

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65″

66″

67

68

69

70

71′

72

73

74

75″

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86″

87″

88″

89

90

91

92

93

94

95″

96

97

98

99

100″

101

102

103

104″

105

ЕПІЛОГ

106?

107

ПЕРЕЛІК МУЗИЧНИХ ТВОРІВ, РЕКОМЕНДОВАНИХ ДЛЯ ПРОСЛУХОВУВАННЯ ПІД ЧАС ПРОЧИТАННЯ

ПІСЛЯМОВА АВТОРА

Примітки