Моччиа Федерико

Три метри над рівнем неба

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля» 2021

ISBN 978-617-12-8413-5 (epub)

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Електронна версія зроблена за виданням:

Публікується з дозволу Pontas Literary & Film Agency

Перекладено за виданням:Moccia F. Tre metri sopra il cielo : Romanzo / Federico Moccia. — Milano : Editrice Nord, 2017. — 444 p.

Переклад з італійської Ірини Кащей

Дизайнер обкладинки Аліна Бєлякова

Мочча Ф.

М86 Три метри над рівнем неба : роман / Федеріко Мочча ; пер. з італ. І. Кащей. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2020. — 512 с.

ISBN 978-617-12-8189-9

ISBN 978-88-429-3019-8 (італ.)

Бабі — юна красуня й відмінниця. Вона стала б ідеальною дружиною ідеального чоловіка. Як така дівчина могла покохати пройдисвіта Степа? Він — шибайголова й хуліган. Таких, як Степ, не знайомлять із батьками. Та йому байдуже. Головне — ганяти на мотоциклі, жити тут і тепер, навіть якщо це веде до небезпечних наслідків. Два різні світи зіткнулися в палких обіймах закоханих. Бабі починає жити захопленнями Степа, відчуваючи, як поступово змінюється. А він заради неї готовий стати лицарем з дівочих мрій. Але що, як вона не його принцеса?

УДК 821.133.1

© Federico Moccia, 1992

© Depositphotos.com / konradbak, обкладинка, 2020

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2020

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2020

Моєму батькові, великому другові, який мене багато чого навчив.

І моїй матері, прекрасній, яка навчила мене сміятися

1

«У Каті найгарніша дупа Європи». Червоне графіті, крадькома вночі виведене фарбою-спреєм, зухвало виблискувало на великій колоні мосту на проспекті Франча.

Поруч — кам’яний орел, вирізьблений дуже давно. Він безперечно бачив винуватця, але ніколи б не виказав його. Трохи нижче, мов маленьке орля під захистом хижих мармурових пазурів, сидів він.

Коротке волосся майже щіткою, із високо підголеною потилицею, як у морпіхів.

На темній куртці «Левайс» бракувало одного ґудзика — той, разом зі слідами синьої фарби з мотоцикла, залишився на асфальті під час занадто крутого віражу.

Піднятий комір, цигарка в зубах, сонцезахисні окуляри «Балорама»1 підкреслювали його брутальність, але всього цього цілком могло б не бути. Він мав чудову усмішку, але небагатьом щастило оцінити її.

На світлофорі зупинилося кілька автівок. Вишикувались, мов на змаганнях, хоча всі такі різні — «Фіат 126», «Маджолоне»2, «Фієста», якась невідома американська машина й «Альфа-Ромео 155».

Він усміхнувся.

Трохи позаду, у двохсотому «мерседесі», тоненький пальчик з вузьким обгризеним нігтем легенько підштовхнув касету, що наполовину виглядала з «Альпін» останньої моделі. Магнітола задзижчала й проковтнула касету. У колонках «Пайонір» раптом ожив голос молодої співачки.

Машина легко рушила, плинучи в потоці інших. Запах крему після гоління витав у салоні. Вона подумала, що навіть якби хотіла, то однаково не мала кому сказати: «Іди звідси, коханий»3, — натомість залюбки прогнала б сестру, яка із заднього сидіння скиглила: «Постав Ероса, ну ж бо, я хочу послухати Ероса».

«Мерседес» проїхав, і докурена сигарета, виштовхана точним рухом пальців і підхоплена вітром, упала на землю.

Він зійшов мармуровими сходинками, підтягнув на собі «Левайси 501», а відтак сів на синій мотоцикл «ХондаVF 750 Кастом» із ледь подряпаними крилами. Прокрутив ключ запалення, легко торкнувся кнопки, натиснув на педаль.

Зник зелений напис «NEUTRAL», і він, ніби за помахом чарівної палички, опинився в потоці машин. Нога, взута у модний «Тобакко», перемикала швидкості, й мотор ревів чи стишувався, несучи його, мов на хвилях. Він протискався у вузькі щілини між машинами, немов лижник-слаломіст.

Сходило сонце, був чудовий ранок. Вона їхала до школи, він ще не лягав. Це був би звичайний день, як багато інших, якби тоді, на світлофорі, вони не зупинилися поряд.

Червоний.

Він подивився на неї. З відчиненого віконця визирало пасмо попелястого волосся, де-не-де оголюючи ніжну шию, вкриту золотавим пушком. Легкий, але рішучий профіль, рожеві щоки і блакитні очі, лагідні та спокійні, напівзаплющені й мрійливі. І пісня «La vita mia». Його вразив цей глибокий спокій — і, може, саме тому…

— Гей!

Вона здивовано розплющила очі — блакитні, великі, довірливі. Подивилась на нього. Дивний тип на мотоциклі, що зупинився біля неї,— широкі плечі, руки аж надто засмаглі, як для середини квітня. Очі, сховані за темними окулярами, лише підкреслювали його нахабний вигляд.

— Хочеш проїхатися зі мною?

— Ні, я їду до школи.

— То прогуляй, ні? Я заїду по тебе.

— Вибач, — вона силувано всміхнулась. — Я неправильно відповіла. Я не хочу проїхатися з тобою.

— Повір, зі мною буде весело…

— Сумніваюся.

— Я б розв’язав усі твої проблеми.

— Я не маю проблем.

— От тепер уже я сумніваюся.

Зелений.

«Мерседес 200» рвонув, залишивши далеко позаду ту впевнену усмішку. Батько обернувся до неї:

— А це ще хто був? Твій друг?

— Ні, тату, якийсь придурок…

За кілька секунд «Хонда» знову порівнялася з привабливою дівчиною. Він поклав ліву руку на вікно, а правою додав газу, щоб не занадто напружуватись, — хоча з його біцепсами це однак не було б великою проблемою.

Єдиним, хто цим перейнявся, був її батько.

— Та що робить цей безголовий? Чому так наближається?

— Не хвилюйся, тату, залиш це мені…

Вона рішуче повернулася до нього.

— Слухай, тобі нема чим зайнятися?

— Ні.

— То знайди щось.

— Я вже знайшов дещо, що мені до вподоби.

— І що ж це?

— Прогулятися з тобою. Я повезу тебе на Оліймпійський шлях, ми поганяємо на мотоциклі, потім я тебе запрошу на сніданок, а відтак вчасно відвезу до виходу зі школи. Присягаюся.

— Гадаю, твої клятви небагато вартують.

— Правильно. — Він усміхнувся. — Бачиш, ти вже чимало знаєш про мене. Скажи чесно, я тобі вже подобаюся, га?

Вона засміялася й похитала головою.

— Ну, тепер досить. — І вона розгорнула книжку, яку дістала з сумочки від Герардіні. — Я маю подумати про свою справжню та єдину проблему.

— І яку ж?

— Опитування з латини.

— А я гадав, це секс.

Вона відвернулася. І вже не усміхалася, навіть фальшиво.

— Забери руку з мого віконця.

— І куди покласти?

Вона натиснула кнопку.

— Я б тобі сказала, але не можу: мій батько тут.

Скло почало підніматися. Він зачекав до останньої миті, потім прибрав руку і, кинувши на неї останній погляд, відірвався від машини.

— Побачимося.

І вже не почув її сухого «ні». Трохи нахилився праворуч. На повороті перемкнув передачу й, додавши газу, зник між машинами. «Мерседес» і далі спокійно собі їхав до школи.

— Ти знаєш, хто це був? — Голова сестри раптом вигулькнула між сидіннями. — Ми його називаємо «Десять-із-плюсом».

— Як на мене, він просто ідіот.

Вона розгорнула підручник з латини й почала повторювати аблатив. Раптом перестала читати й виглянула у вікно. Чи справді це було її єдиною проблемою? Ну, принаймні не те, про що патякав той тип. Та й, зрештою, вона його більше ніколи не побачить. Дівчина рішуче заглибилась у текст. Машина повернула ліворуч, до Фальконьєрі4.

«Так, у мене немає проблем, і я ніколи його більше не зустріну».

Вона й уявити не могла, як помилялася. Щодо обох тверджень.

1 «Balorama» — модель сонцезахисних окулярів фірми «Ray Ban», що стала популярною завдяки акторові Клінту Іствуду, який з’явився в них 1971 року в фільмі «Брудний Гаррі». (Тут і далі прим. перекл.)

2 «Maggiolone» — компактний автомобіль німецького концерну «Volkswagen», який через свої обтічні форми у різних країнах отримав назви жуків; приміром, «Beetle» (жук) у Великій Британії, «Maggiolone» (хрущ) в Італії.

3 «Vattene, amore» — «Іди звідси, коханий», пісня Амедео Мінгі та Паскуале Панелла, що посіла третє місце на фестивалі Сан-Ремо 1990 року.

4 «Falconieri» — приватний ліцей, який 1941 року заснував чернечий орден у престижному римському кварталі Паріолі.

«Vattene, amore» — «Іди звідси, коханий», пісня Амедео Мінгі та Паскуале Панелла, що посіла третє місце на фестивалі Сан-Ремо 1990 року.

«Maggiolone» — компактний автомобіль німецького концерну «Volkswagen», який через свої обтічні форми у різних країнах отримав назви жуків; приміром, «Beetle» (жук) у Великій Британії, «Maggiolone» (хрущ) в Італії.

«Balorama» — модель сонцезахисних окулярів фірми «Ray Ban», що стала популярною завдяки акторові Клінту Іствуду, який з’явився в них 1971 року в фільмі «Брудний Гаррі». (Тут і далі прим. перекл.)

«Falconieri» — приватний ліцей, який 1941 року заснував чернечий орден у престижному римському кварталі Паріолі.

На світлофорі зупинилося кілька автівок. Вишикувались, мов на змаганнях, хоча всі такі різні — «Фіат 126», «Маджолоне»2, «Фієста», якась невідома американська машина й «Альфа-Ромео 155».

Вона розгорнула підручник з латини й почала повторювати аблатив. Раптом перестала читати й виглянула у вікно. Чи справді це було її єдиною проблемою? Ну, принаймні не те, про що патякав той тип. Та й, зрештою, вона його більше ніколи не побачить. Дівчина рішуче заглибилась у текст. Машина повернула ліворуч, до Фальконьєрі4.

Машина легко рушила, плинучи в потоці інших. Запах крему після гоління витав у салоні. Вона подумала, що навіть якби хотіла, то однаково не мала кому сказати: «Іди звідси, коханий»3, — натомість залюбки прогнала б сестру, яка із заднього сидіння скиглила: «Постав Ероса, ну ж бо, я хочу послухати Ероса».

Піднятий комір, цигарка в зубах, сонцезахисні окуляри «Балорама»1 підкреслювали його брутальність, але всього цього цілком могло б не бути. Він мав чудову усмішку, але небагатьом щастило оцінити її.

2

Повний місяць висів над розлогим деревом. Шуми здавалися дивно далекими. З якогось вікна долинала повільна приємна музика. Там хлопець готувався до іспиту. Трохи нижче прямі лінії тенісного корту біліли під блідим місячним світлом, а порожній басейн сумно чекав літа. Лише кілька осінніх листочків затрималися там, доки їх не прожене якийсь педантичний портьє. На другому поверсі житлового комплексу, між доглянутими рослинами та піднятими рейками дерев’яних ролетів, білява дівчина, не дуже висока, з блакитними очима та гарною оксамитовою шкірою, непевно роздивлялася себе в дзеркалі.

— Тобі потрібна та кофтина, чорна, з еластаном, від «Онікс?»

— Не знаю.

— А сині штани? — гучніше крикнула Даніела зі своєї кімнати.

— Не знаю.

— А лосини ти вдягнеш?

Даніела, що вже стояла у дверях, подивилася на Бабі, на розкриті шухляди та розкидані повсюди речі — сцена була, як в американських фільмах, коли хтось повертається додому і виявляє, що там побували грабіжники. Навіть гірша.

— Тоді я візьму це…

Даніела пройшла між кількома різноколірними «Суперґа»5 тридцять сьомого розміру, розкиданими по підлозі.

— Ні! Це ти не вдягнеш, бо я його бережу.

— А я однак візьму.

Бабі різко підвелася, стала руки в боки:

— Вибач, але я цього жодного разу не вдягала…

— Могла б і одягнути.

— До того ж ти мені все розтягнеш.

Даніела повільно повернулася до сестри, поглянула на неї іронічно.

— Що? Ти жартуєш? І це після того, як ти вдягнула позавчора мою синю спідницю з еластаном, і тепер, щоб помітити мої принадні округлості, треба бути ясновидою?

— Та до чого тут це? Її розтягнув Кіко Бранделлі.

— Що? До тебе підкочувався Кіко, і ти мені нічого не сказала?

— Та нема чого розказувати.

— Не віриться, судячи зі стану моєї спідниці.

— Це тільки здається. А що ти скажеш про цей синій піджак, а під нього — персикову блузку?

— Не міняй тему. Розкажи мені, як це було.

— Ой, ну ти ж знаєш, як воно буває.

— Ні.

Бабі подивилася на молодшу сестру. Авжеж, вона цього не знала. Ще не могла знати. Вона була занадто кругленька, і в ній не було нічого достатньо привабливого для того, щоб комусь спало на думку розтягнути на ній спідницю.

— Ну, пам’ятаєш, позавчора я сказала мамі, що йду вчити уроки до Палліни?

— Так, і що?

— Тоді я пішла в кіно разом із Кіко Бранделлі.

— Ну?

— Фільм був так собі, і якщо добре придивитися, то й він теж.

— Так, але кажи вже про найцікавіше. Як він розтягнув тобі спідницю?

— Ну, десь хвилин за десять після початку фільму він почав ялозити на стільці. Я подумала: стільці тут справді геть незручні, але не аж так. І ось після цього він поклав руку на спинку мого сидіння. Слухай, а якщо мені вдягнути той костюм, зелений із маленькими ґудзиками спереду?

— Кажи далі.

— Коротше, зі спинки помалу перейшов до плеча.

— А ти?

— Я… нічого. Робила вигляд, що не помітила. Дивилася фільм, ніби мені страшенно цікаво. А потім він притягнув мене до себе й поцілував.

— Тебе поцілував Кіко Бранделлі? Вау!

— Чому тебе це так бентежить?

— Ну, він гарний хлопець.

— Так, але занадто цим переймається… Увесь час видивляється у дзеркало… Ну, коротше, у другій частині фільму він майже відіграв утрачені бали. Купив мені ріжок «Альджиди»6. Фільм одразу ж різко покращав, можливо, через верхню частину ріжка, ту, що з горішками. Вона була казково смачна. Отже, я відволіклась, а відтак виявила, що його руки опинилися занадто низько. Я спробувала його відсунути, а він — ніяк, учепився в твою синю спідницю! Так і розтягнув.

— От хряк!

— Ага, подумай лишень, він і не збирався відпускати. А потім знаєш, що він зробив?

— Ні, і що ж він зробив?

— Розстібнув свої штани, узяв мою руку і почав її тягнути донизу. Ну, коротше, до своєї штукенції.

— Ні! Тоді він і справді хряк! А потім?

— Щоб заспокоїти його, я мусила пожертвувати морозивом. Сунула його туди, у відкриті штани. Ти б бачила, як він підстрибнув!

— Молодчина, сестричко! У тебе аж ніяк не «м’якенька серцевинка»7…

Вибухнули сміхом. А тоді Даніела, користуючись моментом веселощів, вийшла із зеленим костюмом сестри.

Тим часом у своєму кабінеті на м’якому дивані з кашеміровим візерунком Клавдіо набивав собі люльку. Йому дуже подобався цей ритуал із тютюном, але насправді це був лише компроміс, оскільки вдома йому більше не дозволяли курити «Мальборо». Дружина, затята любителька тенісу, і дві дочки, прихильниці здорового способу життя, сварили його за кожну цигарку, так що він тепер віддавав перевагу люльці. «Вона надає тобі вишуканості, ти маєш більш задумливий вигляд!» — сказала Рафаелла. І справді, він мав задум, і той йому вдався. Набагато краще тримати цей шмат дерева в роті та пачку «Мальборо» в кишені, аніж сперечатися з дружиною.

Він затягнувся, потім клацнув на телевізійне меню. На екрані дівчата спускалися сходами, співаючи дурнувату пісеньку й вип’ячуючи пружні груди.

— Клавдіо, ти готовий?

Блискавично перемкнув канал.

— Звісно, люба.

Рафаелла подивилася на нього. Клавдіо й далі сидів на дивані, але вже не з таким упевненим виглядом.

— Зміни краватку, зав’яжи ось оцю, бордову.

Рафаелла вийшла з кімнати, не даючи йому змоги заперечити.

Клавдіо розв’язав вузол своєї улюбленої краватки, натиснув кнопку на пульті. Він сподівався, що повернуться гарні дівчата. Однак довелося задовольнитися якоюсь бідолахою-домогосподаркою, що, танцюючи абсолютно не в такт, демонструвала білий пухкий живіт. Якийсь бляклий тип за столиком неподалік дивився на неї, він був одягнутий у жахливий псевдокитайський голубий халат. Клавдіо вдягнув бордову краватку й зосередився на зав’язуванні нового вузла.

— Бабі, можна дізнатися, куди ти поклала тонкий олівець?

— Він там, у шухлядці з косметикою.

— Де?

Тиша, яка запала відтак, свідчила, що Даніела знайшла те, що шукала. У маленькій ванній, яка розділяла кімнати сестер, Даніела щедро квецяла очі тушшю. Буквально прилипла до дзеркала з надією, що це покращить результат. Марно.

Бабі з’явилася поряд із нею.

— Ну і як тобі?

На ній була сукня у квіточки, рожева й легка. Вона ніжно охоплювала талію, а відтак вільно спадала на пишні стегна.

— То як?

— Добре.

— Але не чудово?

— Дуже добре.

— Гаразд, але чому ти не кажеш: «чудово»?

Даніела силкувалася накреслити лінію, яка мала видовжити її очі.

— Ну, мені не подобається колір.

— Так, а крім кольору…

— Мені не надто подобаються такі грубі бретельки.

— Так, а крім бретельок?

— Ну, ти ж знаєш, мені не подобаються квіточки.

— Так, але ти не звертай на них уваги.

— Тоді вигляд у тебе чудовий.

Бабі, аж ніяк не задоволена судженням сестри, не знала й сама, що, власне, вона воліла б почути. Взяла флакончик «Каронн», який вони з батьками купили у «д’юті-фрі», повертаючись з Мальдівів. Виходячи, штовхнула Даніелу.

— Гей, уважніше!

— Сама будь уважнішою! Я тобі краще підіб’ю око, щоб воно стало синім, аніж ти його намалюєш. Ну поглянь, як ти фарбуєшся!

— Це я для Андреа.

— Якого Андреа?

— Паломбі. Я познайомилася з ним біля Фальконьєрі. Він розмовляв із Марою та Франческою з четвертого класу8, а коли вони відійшли, я йому сказала, що я їхня однокласниця. Ось так нафарбованій, скільки б ти дала мені років?

— Ну, ти здаєшся старшою. Принаймні п’ятнадцять.

— Але ж мені і є п’ятнадцять!

— Розтушуй трішки отут… — Бабі прислинила вказівний палець, потім поклала його на повіку сестри й почала масувати. Повторила те саме з іншого боку. — Ось так!

— А тепер?

Бабі подивилася на сестру, піднявши праву брову.

— Тобі вже скоро виповниться шістнадцять.

— Це однак замало.

— Дівчата, ви готові?

Рафаелла, стоячи біля вхідних дверей, увімкнула сигналізацію. Клавдіо та Даніела швидко пройшли повз неї, останньою вийшла Бабі. Рафаелла обернула ключ у замку і витягла маленький штекер. Червона лампочка замиготіла, навіюючи відчуття безпеки й спокою. Клавдіо, Даніела й Бабі зайшли у ліфт і почули глухий звук небезпечної порожнечі під ногами. Останньою в нього ступила Рафаелла й натиснула на кнопку «1». Вечір розпочався. Клавдіо поправив вузол краватки. Рафаелла провела рукою по волоссю. Бабі осмикнула свій темний піджак із широкими плечима. Даніела просто глянула у дзеркало, вже знаючи, що зустрінеться там із поглядом матері.

— А ти не занадто нафарбувалася?

Даніела хотіла відповісти.

— Та облиш, ми й так запізнюємось, як завжди.

Цього разу Рафаелла у дзеркалі зустрілася очима з Клавдіо.

— Та я ж тільки вас чекав, сам я був готовий ще з восьмої!

Мовчки приїхали на перший. У ліфт увірвався запах м’яса, що його тушкувала дружина портьє. Цей аромат Сициції змішався з дивною французькою компанією, що складалася з «Каронн», «Драккар» та «Опіум». Клавдіо усміхнувся.

— Це пані Терранова. Вона готує неймовірне м’ясне рагу.

— Вона туди кладе забагато цибулі, — таким був вердикт Рафаелли, яка давно обрала французьку кухню, що спричинило щире занепокоєння всієї родини та справжній відчай у їхньої помічниці по господарству, уродженки Сардинії.

На третьому поверсі хлопець, що вчився, зробив невеличку перерву. Він розмовляв по радіотелефону, нервово кружляючи квартирою й поглядаючи на каву, яка все не хотіла закипати, та на старий «вестерн» по четвертому каналу. Тип, застрелений на даху будинку, сконав не надто правдоподібно.

— Ні, я ж казав, люба, ми не можемо побачитися. Залишається лише два тижні до іспиту, а я ще маю проштудіювати третю книжку.

Вимкнув кавоварку, посилаючи їй прокльони. Він відволікся, й капосна кавоварка заплювала все довкола дрібними крапельками. Її бурмотіння вторувало солодкавому голосу дівчини: — Але я хочу тебе побачити…

Жарти та погрози, марні спроби викликати ревнощі — усе це лише підкреслювало її молоде бажання, сповнене обіцянок, якому протиставили стару покреслену книжку з права. Як на її думку — дурну, для нього ж, для його навчання — першорядну.

«Мерседес» зупинився перед під’їздом.

Рафаелла голосом, у якому срібно відлунювали минулі щасливі та менш вдалі різдвяні свята — майже завжди дуже дорогі, — покликала дочок і сама сіла на переднє сидіння. Дівчата вмостились позаду.

— Можна дізнатися, чому ви не ставите «Веспу»9 ближче до стіни?

— Як, ще більше її до стіни приклеїти? Тату, та ти просто нездара…

— Даніело, не смій так розмовляти з батьком.

— Мамо, слухай, а можна ми завтра до школи на «Веспі» поїдемо?

— Ні, Бабі, ще занадто холодно.

— Але ж у нас є вітрозахист.

— Даніело…

— Ну мамо, але ж усі наші подруги…

— Я маю їх ще побачити, усіх цих ваших подруг на «Веспах».

— Якщо ми про це, то Даніелі купили новий «Пежо», і він, якщо тебе це так хвилює, їздить ще швидше.

Фьоре, портьє, підняв шлагбаум. «Мерседес» почекав, як завжди, завершення повільного руху цієї довгої залізяки з червоними смугами. Клавдіо зробив слабкий жест рукою на знак привітання. Рафаеллі ж ішлося лише про те, щоб покласти край дискусії.

— Якщо наступного тижня буде тепліше, то побачимо.

«Мерседес» рушив, везучи несміливу надію, що витала поміж задніми сидіннями, та подряпину на правому дзеркалі. Шлагбаум так само неквапно опустився. Портьє повернувся до свого маленького телевізора.

Високий ведучий, з небагатьма волосинами на голові, та й ті коштували дорожче, ніж в інших людей, оголосив, на великий подив, співака, про якого давно не було чути. Поверхом вище ймовірний майбутній адвокат, а нині просто хлопець із філіжанкою гарячої кави в руках і книжкою перед очима, намагався знову зосередитися.

Портьє поскаржився на оці всі незрозумілі американські слова. Було краще, коли той співав «Адзурро», подумав він і проковтнув ложку м’ясного рагу, ще недостатньо духмяного, принаймні як на його смак.

— Отже, ти так і не сказала, чи личить мені це вбрання.

Даніела подивилася на сестру. Бретельки були занадто широкими, а сама дівчина — занадто серйозною.

— Чудово.

Вона прекрасно знала, який підхід до сестри тут потрібний.

— Неправда, ці бретельки занадто широкі, а я занадто прилизана, як ти кажеш. Ти брехуха, от що я тобі скажу. І за це будеш покарана. Паломбі на тебе й оком не кине. Ні, не так: він на тебе подивиться, але через усю оцю туш не впізнає і піде гуляти з Джулією.

Даніела хотіла відповісти, особливо щодо Джулії, її найзатятішої подруги, але Рафаелла поклала край сварці.

— Дівчата, припиніть, інакше я вас відправлю додому.

— Завертати?

Клавдіо усміхнувся дружині, зробивши вигляд, ніби зараз поверне кермо. Однак йому вистачило одного погляду, аби зрозуміти, що зараз краще не жартувати.

5 «Superga» — туринське підприємство, засноване 1911 року, яке випускає взуття, здебільшого спортивне.

6 «Algida» — італійське підприємство з випуску упакованого морозива, створене 1945 року.

7 Натяк на рекламу морозива «Algida», в якій ідеться про «м’якеньку серцевинку».

8 В італійській системі освіти початкова, середня та вища школа мають окрему нумерацію. Отже, четвертий клас ліцею відповідає одинадцятому класу української школи.

9 «Vespa» — модель скутера підприємства «Piaggio», запатентована 1946 року за проєктом інженера з аерокосмічних технологій Коррадіно Д’Асканіо. Стала символом італійського автомобільного дизайну.

— Молодчина, сестричко! У тебе аж ніяк не «м’якенька серцевинка»7…

— Так, але занадто цим переймається… Увесь час видивляється у дзеркало… Ну, коротше, у другій частині фільму він майже відіграв утрачені бали. Купив мені ріжок «Альджиди»6. Фільм одразу ж різко покращав, можливо, через верхню частину ріжка, ту, що з горішками. Вона була казково смачна. Отже, я відволіклась, а відтак виявила, що його руки опинилися занадто низько. Я спробувала його відсунути, а він — ніяк, учепився в твою синю спідницю! Так і розтягнув.

«Algida» — італійське підприємство з випуску упакованого морозива, створене 1945 року.

«Superga» — туринське підприємство, засноване 1911 року, яке випускає взуття, здебільшого спортивне.

«Vespa» — модель скутера підприємства «Piaggio», запатентована 1946 року за проєктом інженера з аерокосмічних технологій Коррадіно Д’Асканіо. Стала символом італійського автомобільного дизайну.

В італійській системі освіти початкова, середня та вища школа мають окрему нумерацію. Отже, четвертий клас ліцею відповідає одинадцятому класу української школи.

Натяк на рекламу морозива «Algida», в якій ідеться про «м’якеньку серцевинку».

— Можна дізнатися, чому ви не ставите «Веспу»9 ближче до стіни?

— Паломбі. Я познайомилася з ним біля Фальконьєрі. Він розмовляв із Марою та Франческою з четвертого класу8, а коли вони відійшли, я йому сказала, що я їхня однокласниця. Ось так нафарбованій, скільки б ти дала мені років?

Даніела пройшла між кількома різноколірними «Суперґа»5 тридцять сьомого розміру, розкиданими по підлозі.

3

Він мчав — меткий та швидкий, темний, як ніч. Свіжий сухий вітер пригинав назад коротке волосся. Відблиски з’являлись і зникали у дзеркалах заднього виду. Доїхав униз до площі, загальмував лише на хвильку — щоб пересвідчитися, що справа ніхто не виїжджає, відтак натиснув на газ і в’їхав на повній швидкості на вулицю Вінья Стеллуті.

— Мені так хочеться його побачити, ми вже два дні не чулися.

Красива чорнява дівчина із зеленими очима та випуклими сідницями, немилосердно затягнутими в джинси «Авірекс», усміхнулася подрузі — білявці такого ж зросту, але трохи повнішій.

— Маддо, ну ти ж знаєш, із якого він тіста. Навіть якщо ви кохалися, це ще не значить, що у вас роман.

Вони сиділи на своїх білих «Веспах», курили заміцні цигарки, намагаючись видаватися старшими та соліднішими.

— До чого тут це, його друзі сказали мені, що він зазвичай нікому не дзвонить.

— А що, тобі він дзвонив?

— Так!

— Ну, може, номером помилився.

— Двічі?

Вона щасливо всміхнулася, радіючи, що вдалося заткати рота подрузі так легко, але та не здалася.

— Хай там як, ніколи не можна довіряти його друзям. Ти бачила, які пики?

У цю мить Полло голосно зареготав, проковтнув останні краплі вже занадто теплого «Гайнекена» і пожбурив порожню бляшанку в голову Луконе.

— Гей, ти здурів? Глянь, що накоїв.

Він показав на щось поміж рідкого темного й кучерявого волосся.

— Тобі для цього голова й потрібна!

— …сказав Ейнштейн, — буркнув Луконе, потираючи не зовсім те місце, куди влучила бляшанка.

Мотоцикли були потужними, їхні м’язи також. Полло, Луконе, Гак, Сицилієць, Кролик, Малюк та ще купа інших. Чудернацькі імена, складні історії. Можливо, вони не мали постійної роботи. Декотрі не надто заможні, але всі веселилися та дружили. І цього було досить. До того ж вони обожнювали сваритися, цього ніколи не бракувало. Там, на площі Ячіні, вони сиділи на своїх «Гарлі», на старих «350 Four» із чотирма каталізаторами або ж з класичним «чотири-в-одному», що ревів потужніше. Вимріяні, вичекані й нарешті отримані після виснажливого канючення у батьків. Або ж здобуті жертвами їхніх власних кишень, не без допомоги якого-небудь молодого бовдура, що залишив гаманець у «бардачку» свого «Веспоне» з ненадійним замком, або й гірше — у внутрішній кишені куртки «Henry Lloid», яку так легко обчистити під час шкільної перерви.

Джон Міліус10 був би у захваті від них. Статурні й усміхнені, гострі на язик, з куцопалими руками, покарбованими позначками — спогадами про минулі бійки. Ще більш промовисті позначки — на обличчях тих, кому пощастило менше і хто наразі не має великого бажання усміхатися, не тому, що йому бракує чогось у житті, а просто в роті бракує зубів.

Групка дівчат, менш галасливих, із волоссям, затиснутим маленькими заколками зі стразами або кольоровими гумочками, що флуоресцентно світилися вночі, теревенили неподалік від них. Усміхалися. Майже всі вони втекли з дому, вигадавши, що йдуть спати до подруги, яка також була тут, долучена до спільної брехні.

— Учора було бомбезно з Даріо. Відсвяткували шість місяців, як ми разом.

Ґлорія, дівчина у синіх лосинах та кофтинці того ж кольору з маленькими блакитними сердечками, мило усміхнулася.

«Шість місяців, — подумала Маддалена. — Еге ж, мені й одного вистачило б…» Опустила очі. На білому тлі «Веспи», поряд із чорним квадратним символом «П’яджо», її рукою було написано: «Степе, я тебе обожнюю». Після їхнього першого поцілунку, повертаючись додому, вона хотіла б прокричати це подрузі, але нікого поряд не було, тільки чорний незмивний маркер, залишений, ніби самою долею, на дні її синьо-помаранчевого наплічника «Інвікта».

Отож, її слова залишилися там назавжди. Мадда зітхнула, потім знову віддалася мріям, на які надихнула розповідь подруги.

— Ми з’їли піцу в «Баффетто».

— Та ти що? Я теж там була.

— О котрій годині?

— Ну… була десь одинадцята.

На хвильку зненавиділа ту подругу, що переривала розповідь. От завжди знаходиться хтось чи щось, що перериває твої мрії.

— А, ні, ми на той час уже пішли.

— То ви хочете слухати чи ні?

«Так!» — майже одноголосно злетіло з цих губ, маленьких чи пишних, із дивним ароматом фруктових бальзамів або ж помад, поцуплених у неуважних продавців або в материнських ванних кімнатах, багатших за чимало дрібних магазинчиків косметики.

— Аж ось приходить офіціант і приносить мені величезний букет червоних троянд. Даріо усміхається, а всі дівчата дивляться на мене розчулено й трішки заздрісно.

Вона вже пошкодувала про цю фразу, помітивши довкола себе майже такі ж самі погляди.

— Та ні, не через Даріо, через троянди.

Вони вибухнули дурнуватим хихотінням, що знову їх усіх об’єднало — ось так, запросто. А може, й ні. Утім, це було несуттєво.

— Потім він поцілував мене в губи, узяв мою руку й надів мені ось це.

Вона зняла руку з ребристої ручки «Веспи», заглушка якої була дірявою від частого тертя об мури та від кількох давніх падінь, і показала подругам тоненьку каблучку з маленьким голубим камінцем, що весело відблискував, майже так само, як її закохані очі. Вона була придбана в «Маджі», ювелірній крамничці на Паріолі, яку всі чомусь вважали бюджетною, незважаючи на такі самісінькі ціни, як усюди. Вигуки подиву зустріли появу цієї простої каблучки.

— А потім ми пішли до мене додому й кохалися. Моїх удома не було, і все вийшло казково гарно. Поставила касету «Prefab Sprout»11, я від них шаленію. А потім ми вляглися на терасі під пуховими ковдрами й дивилися на зірки.

— І їх було багато? — Маддалена була безперечно найромантичнішою з групи.

— Надзвичайно багато!

Неподалік — інша версія.

— Ну і що ти робив учора?

Гак. Грудні м’язи великі й широкі, гладкі й рівні, як і решта шкіри. «Куртка авіатора» з нашивкою «USA», позичена в якогось американця, дещо вищого за молодого героя «Кращого стрільця» і безперечно менш кмітливого. Власне, вона так і не повернулася до господаря. Гак. Вічна пов’язка на оці. Довге волосся кучерями, світлішими на кінчиках, яке надало б йому ангельського вигляду, якби не його інфернальна слава.

— Ну ж бо, кажи, що ти робив учора ввечері?

— Нічого. Ми з Ґлорією пішли поїсти до «Баффетто», а потім, оскільки її родаків удома не було, то пішли до неї, позлучалися. Все як завжди, нічого особливого.

Даріо тут-таки запропонував план вечора, що відволік би увагу від учорашнього. Але Гак не відступав.

Непорушний, він сидів верхи на своєму старому «900 Bol d’Or», нещодавно модифікованому, ще швидшому, з бензобаком жовтого кольору, і через це унікальному. Цей мотоцикл наганяв ляку на всіх не так через потужність двигуна, як через міць кулаків того, хто зазвичай був за кермом.

— А чому ви нам не потелефонували?

— Та ми так вийшли, не плануючи, раптово.

— Як дивно, ти майже ніколи нічого не робиш, не плануючи, раптово.

Його тон не віщував нічого доброго. Інші це помітили. Полло та Луконе припинили грати у футбол зім’ятою бляшанкою. Тією самою, яку нещодавно Луконе боднув головою. Вони підійшли, усміхаючись, Малюк глибше затягнувся цигаркою і вишкірився, як він це зазвичай робив, а дим виходив у нього через широкі щілини між зубами зі слабким хрипом, як у дракона. Як у занадто гладкого дракона, щоб якийсь лицар дав собі клопіт убивати його.

— А знаєте, хлопці, у Ґлорії та Даріо вчора були шість місяців, і він вирішив відсвяткувати це сам.

— Неправда.

— Як же ні? Тебе бачили, як ти гамав піцу. А це правда, що ти хочеш відкрити власний бізнес?

— Еге ж, кажуть, ти хочеш стати квіткарем.

«Вау!» Усі почали плескати та стукати його по спині, у той час як Гак обхопив ліктем його шию і затиснутим кулаком сильно тер йому голову.

— Романтичненький він…

— Ой! Облиште мене…

І всі на нього насіли, регочучи, як навіжені, майже душачи його своїми анаболізованими мускулами. Потім Кролик, показуючи два великі передні зуби, які й подарували йому це мультяшне прізвисько, заволав типове для себе:

— Хапаймо Ґлорію!

— Маддо, допоможи!

Блакитні «All Star», із маленькою червоною зірочкою, що вінчала гумову заокруглину над кісточкою, спустилися з «Веспи» й легко торкнулися землі. Ґлорія пробігла лише два кроки, як її заграбастав Сицилієць. Її біляве волосся, тепер вільніше після втрати гребінчика, дивно контрастувало з підбитим оком Сицилійця, з його кепсько зашитою бровою, з цим приплюснутим м’яким носом, що залишився без кістки після прямого удару кілька місяців тому в боксерському клубі «Ф’єрмонті».

— Облиш мене, припини.

Умить Малюк, Полло та Кролик оточили його і, роблячи вигляд, що допомагають йому підкидати у повітря ці гарно розподілені п’ятдесят п’ять кілограмів, зосереджували всю увагу на тому, щоб класти свої лапи на потрібні місця.

— Припиніть зараз же.

Решта дівчат наблизилися до групи.

— Відпустіть її.

— Вони вирішили бути падлюками замість того, щоб святкувати з нами? Ну що ж, ми їх привітаємо зараз, у наш спосіб.

Ще раз високо підкинули Ґлорію, регочучи та жартуючи.

Вона впала на підставлені мозолясті руки, звиклі до набагато важчих штанг та гантелей; ці руки розважалися, торкаючись її зваб.

Даріо, хоч він був дещо менший за інших і дарував троянди, розштовхав їх. Схопив Ґлорію за руку посадив собі за спину.

— Годі вже, дайте їй спокій.

Спробував піти з нею геть.

— А якщо ні?

Сицилієць посміхнувся й застиг поперед нього, широко розставивши ноги. Його джинси, дещо збляклі на потужних м’язах стегон, напнулися. Ґлорія пригорнулася до плеча Даріо. Досі вона стримувала сльози, тепер затамувала й подих. Її голубі очі змокріли від страху. Маленькі ручки, на яких виблискувала нова каблучка, судомно вчепилися в куртку хлопця.

— То що ж ти зробиш?

Даріо подивився Сицилійцеві у вічі.

— Посунься! Якого хуя?! Завжди ти бикуєш.

Губи Сицилійця при цих словах повільно опустилися, посмішка зникла. Ліва брова наблизилась до своєї менш таланистої сестри, і глибокий вдих, глибший за звичайні, напнув йому груди.

— Що ти сказав?

Сицілієць гнівно заграв грудними м’язами. Даріо стиснув кулаки.

Палець, схований за іншими, глухо хруснув. Ґлорія прикрила очі, у Малюка цигарка повисла на губі. Ні подиху, ні диму, ані поруху повітря. Тиша. Аж раптом рев розірвав повітря. Із шумом під’їхав мотоцикл Степа. Нахилився на початку повороту і швидко випрямився, загальмувавши посеред групи.

Степ натиснув червону кнопку, мотор вимкнувся, усмішка розквітла на його обличчі.

— Ну, що ви тут гарного поробляєте?

Ґлорія нарешті зітхнула, розслабилася й повернулася до нормального ритму дихання. Сицилієць глянув на Даріо.

Ця легка посмішка відсунула проблему на інший раз. Даріо розвернувся і, обійнявши Ґлорію, відійшов від групи. Сицилієць на мить провів його поглядом, потім хрипко мовив:

— Нічого, Степе, тут занадто багато базікають і занадто мало рухаються.

— Хочеш трохи розім’ятися?

Підніжка мотоцикла спрацювала, щойно її торкнулися. Як складаний ножик, вона встромилась у землю, тримаючи вагу мотоцикла. Степ зістрибнув із нього і скинув куртку.

— Викликаю суперників.

Пройшов повз Малюка і, обіймаючи його, забрав із рук щойно відкритий «Гайнекен».

— Привіт, Мал.

— Привіт.

Малюк усміхнувся, щасливий бути його другом, і дещо менше — що віддав пиво. Він віддалено нагадував Джона Белуші. Насправді йому б хотілося більше скидатися на нього, але Малюк не наважувався.

Степ закинув голову, п’ючи, й після довгого ковтка зустрівся очима з Маддаленою.

— Привіт.

Її м’які губи, рожеві й зблідлі, ледь ворухнулися, промовляючи вітання майже пошепки. Зблиснули маленькі рівні й дуже білі зуби, у той час як її прегарні зелені очі намагалися передати все її кохання. Марно. Він був молодий, але вже такий дорослий і все ще сповнений мрій.

Степ підійшов до неї, дивлячись їй просто у вічі. Очі Маддалени були прикуті до нього. Вона не могла відвести погляду, поворухнутися, зробити будь-що інше, зупинити це сердечко, яке, мов збожеволіле, співало сольну партію Філа Коллінза12. Степ приголубив її якимсь дивним жестом, поклавши долоню на щоку й провівши великим пальцем по вилиці.

— Потримай оце.

Він зняв «Дайтона» зі сталевим браслетом і вклав їй у руки. Маддалена затисла годинник у руці й піднесла його до вуха. Почула легеньке дзижчання — те саме, що вона слухала кілька днів тому під своєю подушкою, поки він спав, а її життям було дивитися на нього впродовж довгих хвилин у німій тиші. Тоді здавалося, що час завмер.

Степ легко видряпався на дашок «Ладзарескі». Пройшов над воротами кінотеатру «Вінья Клара», нещодавно знову відкритого під назвою «Одеон».

— Ну, хто долучиться?

Стоячи на дашку, глянув униз на групу своїх друзів.

— Ну, якого дідька ви досі там робите?

Вони малий такий дивний вигляд згори, коротковолосі — хто більше, хто менше. Полло, як завжди, переборщив. Його волосся здавалося легенькою білявою борідкою, яка, залишивши щоки, видряпалася нагору й закрила всю потилицю. Малюк мав волосся дещо довше за інших, але не аж таке, щоб прийняти його за лівака. Він був не такий осадкуватий, як інші. Звісно, теж ходив до спортзалу «Flex Appeal», але тільки для того, щоб побуянити там, поки інші тренувалися. Майже у всіх них були помітні фігури. Реготали, всі схиблені на тому, щоб похизуватися бодай на сантиметр більшими біцепсами, ніж у інших. Їхні батьки, адвокати чи банкіри, портьє чи автозаправники, не могли збагнути цієї навіженості. Такі різні між собою за професією та статками — а їхніх дивних синів пов’язувала міцна дружба і неймовірна манія знищувати за сніданком сирі яйця, жахливі протеїнові коктейлі з порошку, пивні дріжджі, пророщену пшеницю та печінку тріски.

Звісно, те, що вони брали до рук шприци тільки для того, щоб закачати собі анаболіки, почасти втішало.

— Ну ж бо, залізайте, курва мать. Чи вам потрібне запрошення на фірмовому бланку?

Сицилійця, Луконе та Полло не треба було вмовляти. Один за одним, ніби мавпи, в яких замість шерсті були куртки «Авірекс», вони завиграшки видряпалися на ворота. Всі долізли до дашка, останнім — Малюк, уже складений навпіл, щоб віддихатися.

— О, ні, я вже ніякий, буду арбітром.

Ковтнув «Гайнекена», бляшанку з яким він дивом не перекинув під час складного видряпування; для інших — дитячі забавки, для нього — подвиг рівня Месснера13.

— Готові?

Їхні обриси тьмяно вирізнялися у нічній півтемряві. Позаду них неонові вивіски м’ясних та фруктових магазинчиків — сині та червоні літери, що пломеніли посеред жовтого світла, — створювали фантастичну атмосферу.

Дівчата, що вже бачили цю сцену, радісно усміхалися. Нові, ще не «обкатані», просили пояснень.

— Нумо! — закричав Малюк і підняв руку.

Бризки пива долетіли до Валентини — красивої брюнетки з високим «кінським хвостом», яка віднедавна була дівчиною Джанлу, низенького типчика, сина заможного продавця краваток.

— Бля! — вигукнула вона, що створило кумедний контраст із її вишуканим обличчям. — Обережніше не можна?

Всі інші засміялися, витираючи краплі пива, що долетіли до них.

Майже одночасно з десяток мускулистих тренованих тіл зайняли позиції на дашку — руки витягнуті, обличчя напружені, груди напнуті, готові до великого випробування.

— Один! — закричав Малюк, і всі лікті легко зігнулися.

Мовчазні та сповнені сили, вони на руках опустилися впритул до холодного мармуру і ще навіть не встигли піднятися…

— Два!

Вгору і вниз, швидко й рішуче.

— Три!

Ще раз — так, як і раніше.

— Чотири!

Їхні обличчя, майже сюрреалістичні гримаси, одночасно пірнули вниз. Опустилися швидко, легко, сягнувши кількох міліметрів від землі — і потім знову вгору.

— П’ять! — прокричав Малюк, востаннє приклавшись до бляшанки і пожбуривши її в повітря.

— Шість.

Ударив по ній «ножицями», як у футболі.

— Сім!

Бляшанка злетіла високо вгору. Коли падала — «Вісім!» — Малюк підкинув її головою.

Відтак запустив бляшанку «сухим листом», після чого та впала прямісінько на «Веспу» Валентини, і дівчина констатувала:

— Бля, ну ти таки гівнюк, я піду звідси.

Подруги вибухнули сміхом.

Джанлука, її хлопець, припинив робити відтискання й зіскочив із дашка.

— Ні, Валю, не треба.

Він узяв її за руки і спробував зупинити, нарешті йому це вдалося — м’який поцілунок спинив потік її слів.

— Добре, але скажи що-небудь отому.

Джанлука обернувся.

— Дев’ять!

Малюк весело витанцьовував на дашку, розмахуючи руками.

— Хлопці, один уже здувся, зваливши все на дівчину, що розлютилася. Але змагання триває.

Усі засміялися і, розпашілі, спустились на руках. Джанлука подивився на Валентину.

— Ну що ти йому такому скажеш? — Хлопець узяв обличчя дівчини у свої руки. — Дорогенька, пробач йому, бо він не знає, що коїть.

Джанлука продемонстрував непогане теоретичне знання релігії, але на практиці погорів — зіпершись на Валентинину «Веспу», почав тискатися з нею перед усіма дівчатами, до того ж неповнолітніми.

Над площею пролунав грубий голос Сицилійця з тим особливим акцентом, що його подарував йому, разом з оливковою шкірою, його край:

— Гей, Мал, піддай трохи газу, бо я так засну.

— Десять!

Степ легко опустився на руках. Коротка блакитно-бордова футболка відкривала його передпліччя. М’язи напиналися, а серце пульсувало. Однак він був упевненим та спокійним, не таким, як тоді. Того дня його молоде серце почало битися так, ніби збожеволіло.

10 Джон Фредерік Міліус — американський кінорежисер, сценарист та продюсер.

11 «Prefab Sprout» — англійська музична група, створена 1982 року, виконує пісні у стилі поп-рок.

12 Філ Коллінз — автор пісень, музикант, соліст групи «Генезис» (Genesis).

13 Рейнгольд Месснер — італійський альпініст та письменник. Відомий завдяки тому, що став першим альпіністом у світі, який зійшов на всі 14 вершин планети, вищих за 8000 метрів над рівнем моря, часто в умовах підвищеної складності.

13

«Prefab Sprout» — англійська музична група, створена 1982 року, виконує пісні у стилі поп-рок.

Філ Коллінз — автор пісень, музикант, соліст групи «Генезис» (Genesis).

Джон Фредерік Міліус — американський кінорежисер, сценарист та продюсер.

11

Рейнгольд Месснер — італійський альпініст та письменник. Відомий завдяки тому, що став першим альпіністом у світі, який зійшов на всі 14 вершин планети, вищих за 8000 метрів над рівнем моря, часто в умовах підвищеної складності.

10

12

4

— Даю тобі десять секунд, аби зникнути звідси.

Такий собі Поппі, старший за нього, виріс попереду. У руках мав його капелюха. Це тоді був модний капелюх. У ліцеї Вілла Фламінія такий був у кожного — кольоровий, сплетений на дротиках якою-небудь дівчиною. Цей капелюх подарувала йому мати, а не дівчина, якої він ще не мав.

А тепер він не мав і капелюха, його мав Поппі, і було цілком ясно, чому. Хотів бійки.

Того надвечір’я, коли він заїжджав до «Андзуїні» на своїй новісінькій, ще не обкатаній і не модифікованій «Веспі», він почув:

— Стефано, привіт!

Анналіза, гарненька білявка, з якою він познайомився в ресторані «Гаттопардо», вийшла йому назустріч.

— Що ти робиш у цих краях?

— Нічого, я їздив вчити уроки до одного мого друга, а тепер вертаюся додому.

Вона усміхнулася, а він подумав, що якщо все піде як слід, матері більше не доведеться плести йому капелюхів. Але все пішло не так. Підійшов Поппі, дужий, темноволосий, щонайменше на два роки старший за нього.

— Забирайся звідси.

І на цих словах зірвав йому капелюха з голови. Анналіза озирнулася і, зрозумівши ситуацію, відійшла. Стефано зліз зі своєї «Веспи». Група друзів оточила його, вони перекидали один одному капелюха, регочучи, поки той не повернувся до рук Поппі.

— Віддай мені його!

— То візьми.

— Я сказав: віддай мені капелюха.

— Ви чули? Це крутий тип. «Віддай капелюха!» — він передражнив голос Стефано, викликавши смішки довкола. А якщо ні, що ти мені зробиш? Вріжеш? Нумо, вріж, га? Ну ж бо!

Поппі наблизився до нього, тримаючи руки внизу й закинувши назад голову. Рукою, яка не тримала капелюха, показав на своє підборіддя.

— Нумо, вдар мене сюди.

Підійшли інші.

— Вдар.

Стефано глянув на нього. Гнів засліпив хлопця. Він замахнувся, але одночасно відчув, як його заблокували ззаду. Хтось обхопив його руки, затиснувши їх уздовж тіла. Поппі перекинув капелюх іншому, що стояв поблизу, і вдарив Стефано прямісінько в праве око, розбивши брову. Потім та сволота, що тримала його ззаду, штовхнула хлопця на залізну віконницю бару, який, з огляду на ситуацію, зачинився раніше, ніж мав. Стефано налетів грудьми на віконницю, й град ударів посипався на спину, а потім хтось його обернув. Голова гула, хлопця притисли до віконниці. Він намагався закритися, та безуспішно. Поппі поклав йому руки на шию ззаду і, тримаючись за залізні труби віконниці, блокував його. Потім почав бити головою. Стефано намагався закриватися, як умів, але ті руки тримали його міцно, він не міг їх скинути з себе. Відчував, як з носа ллється кров, чув жіночий крик:

— Припиніть! Ви його так уб’єте!

Мабуть, це Анналіза, подумав він. Спробував відбитися ногами, але не зміг поворухнути ними. Чув тільки звук стусанів. Було вже майже не боляче. Потім прийшли якісь дорослі — перехожі та власниця бару. «Геть, геть звідси». Відтягли від нього тих хлопаків за футболки, за куртки. Стефано, спираючись спиною на віконницю, повільно сів на сходинку. Його «Веспі» теж перепало. Боковий бак напевне зім’ятий. А Стефано завжди був акуратним, коли виїздив з воріт.

— Тобі зле, хлопче?

Якась пані нахилилася до нього. Стефано похитав головою. Капелюшок його матері був перед ним, на землі. Анналіза пішла геть. Мамо, твій капелюшок я таки зберіг.

— Тримай, пий.

Хтось приніс склянку води.

— Ковтай повільно. Які халамидники, вулична шпана, але я знаю, хто це був, це завжди одні й ті самі. Оті нероби, які щодня приходять сюди до бару.

Стефано випив, усмішкою подякував чоловікові, той забрав порожню склянку. Спробував підвестися, але ноги не слухалися. Хтось це помітив і кинувся підтримати його.

— Хлопче, ти упевнений, що з тобою все гаразд?

— Так, дякую.

Руки доброзичливця відпустили його, у той час як очі дивилися з тривогою та сумнівом. Стефано обтрусив штани. Пил злетів у повітря. Він витер носа порваним рукавом і глибоко вдихнув. Повернувся до тями. Нахилився, щоб підняти «Веспу». Хтось йому допоміг. Якась люб’язна жіноча рука підняла із землі та подала йому капелюх.

— Мені шкода!

Це була Анналіза.

— Пусте, не хвилюйся. — Він зрадів її поверненню. — Ти тут ні до чого. Це не твоя провина. Тепер я маю йти.

Він вдягнув капелюшок і завів «Веспу». Вигляд мав кепський: спухлі губи та підбите око, весь одяг брудний, і на додачу — цей барвистий капелюшок, весь у смітті. Натиснув двічі на педаль «Веспи». Мотор захлинувся. Стефано натиснув на важіль повітря, з третього разу «Веспа» завелася. Потримав газ на максимумі кілька секунд, відпускаючи важіль повітря.

Густий білий дим повалив із глушника, але боковий бак вібрував більше, ніж зазвичай: він був зім’ятий.

— Слухай, можна я зателефоную тобі сьогодні ввечері?

— Якщо хочеш…

Анналіза легко торкнулася його руки, але тут-таки відсмикнула свою руку, побачивши його обдерті пальці.

— Ой… вибач.

Стефано спробував усміхнутися.

— Нічого…

Потім увімкнув першу передачу і повільно відпустив зчеплення. Не обертаючись, поїхав узвозом.

Спогади.

Знову вниз.

Сірник освітив обличчя Малюка, що запалював цигарку.

— Тридцять!

Усі піднялися на руках, уже не з такими свіжими силами.

Сірник пролетів, як комета, маленький вогник згас, не потривоживши жодну з дівчат.

— Тридцять один!

Полло зігнув лікті й опустився на руках. Краплі поту скочувалися по обличчю. Одна з них сповзла по великому носу, а потім, досягши краєчка верхньої губи, загойдалася. Полло вдихнув і відштовхнувся, напруживши всі м’язи. Груди, що майже торкалися землі, ривком здійнялися вгору; крапля поту відірвалася від носа і впала на мармур. Залишилась там, поруч з іншими.

— Тридцять два!

Малюк усміхнувся, затягнувся щойно запаленою цигаркою і сів на низеньку й приземкувату мармурову колону.

— Чудово, хлопці, просто чудово. Продовжуйте — і станете всі, як Конан14.

Група знову опустилася на руках. Опускатися було легше, ніж підніматися, але опускання теж треба було контролювати; якраз цього і не зробив Полло. Він опускався занадто швидко, не зміг вчасно вповільнитися і впав грудьми на мармур. Малюк глянув на нього.

— Мінус два, я поспішив похвалити.

Полло видав глухий звук і залишився лежати поряд із краплею.

— Курва мать!

Зиркнув на Луконе, той сміявся.

— Дрочити треба менше, не ображайся, Полло.

— Тридцять три!

Інші швидко піднялися й одночасно опустилися. Хтось усміхнувся — здавалося, тепер у них були свіжі сили, ніби їх надихнула поразка Полло.

— Тридцять чотири!

Полло підвівся й почав походжати дашком.

— Хай усе йде в дупу, я був занадто стомлений.

Підійшов до Малюка й забрав у нього цигарку. Малюк не сказав нічого, окрім:

— Тридцять п’ять!

Полло глибоко затягнувся.

— Це просто Карлона вчора мене заїздила.

— Тридцять шість!

Усі опустилися, окрім Луконе, який уже понад рік був хлопцем цієї Карлони. Малюк одразу ж вирішив підіграти Полло:

— Он воно що, ну і як усе було?

— Ну, ти ж знаєш, яка вона, там такі буфери! Учора вона заявилася до мене додому, то як я міг утриматися?

— Тридцять вісім!

Усі опустилися, посміхаючись. Луконе відтиснувся й піднявся на руках швидше за інших. У його передпліччях тепер грала ще й лють.

— Ну то що сталося? Розказуй.

Малюк запалив собі ще одну «Мальборо». Посміхаючись, краєчком ока кинув на Луконе.

— Тридцять дев’ять!

Полло підняв руку з цигаркою до неба і почав рухатися вихилясами, ніби оповідаючи свою еротичну історію місяцеві.

— Ну, вона постукала мені у двері, а я — в шортах і з пивом у руці. Іду відчиняти. Я такого й не чекав. Вона струшує отим білявим волоссям. — Полло покрутив головою, імітуючи її. — Її запах шириться кімнатою, вона на мене провокуюче дивиться.

Малюк, захопившись історією, трохи збуджений, раптом згадав про свою роль арбітра. «Сорок!» Він неуважно озирнувся до інших, потім одразу ж повернувся до Полло та закінчення історії.

— Тоді вона відкриває свою кофтину, вивалює звідти оті величезні цицяри й каже мені: «Візьми мене, я твоя». — Полло раптом посерйознішав. — Але ти ж, Малюче, знаєш, який я хороший друг?

— Авжеж. Сорок один! І що далі?

— І тоді я їй кажу: «А про Луконе ти геть не думаєш?» А вона така: «Ні, не думаю, мене зовсім не гребе той вилупок, я хочу тебе, твого тіла». — Полло помовчав. — Ну, щодо цього, Малюче, ти її добре розумієш, еге ж?

— Звичайно. Сорок два!

— Тоді я відкидаю бляшанку, притискаю її до дверей і вліплюю поцілунок у губи, а потім кладу руку між…

— Це я тобі зараз вліплю!

Луконе зі спринтерською швидкістю зірвався зі свого місця. Полло запустив у нього запаленою цигаркою, але це не мало успіху, і він побіг до краю дашка.

Луконе летів на нього з розлюченим обличчям, видихаючи носом, як бик.

— Я тебе розірву!

Полло незграбно зістрибнув униз. Торкнувшись землі, одразу підвівся й кинувся навтьоки.

Луконе залишився на дашку, посилаючи прокльони. Полло почав дражнити його знизу:

— Та що ти можеш зробити… Отже, Малюче, я тобі розповім кінець. Я взяв Карлону за вуха… — Полло підняв руки, мов тримав уявну Карлону за вуха. — І бац! — Зімітував стегнами жахливий випад уперед. — Я її трахнув!

При цих словах Луконе геть засліпив гнів, він зіскочив з дашка, волаючи, немов божевільний:

— Йя-я-а-а-а-а-а-а-а!

Приземлився неподалік від автівок дівчат. Підвівся й погнався за Полло.

— Дідька лисого ти мене спіймаєш! Це ж я «дрочив забагато», га?

— Я тебе вб’ю…

Вони зникли ось так, бігаючи зиґзаґами між машин, у глибині вулиці Ячіні. Інші засміялися, потім повернулися, стривожені, спітнілі та зосереджені, до відтискань.

— Сорок три!

Степ опустився повільно. Прикрив очі, зібрався з силами і — угору, рішуче і з легкістю витискаючи обома руками. Подивився перед собою. Вдалині, у кінці вулиці, Полло й Луконе кружляли довкола червоного «Гольфа». Луконе робив оманні рухи. Побіг праворуч, а тоді швидко кинувся ліворуч, намагаючись ухопити свого кривдника.

Полло, верткий, як завжди, одразу ж забіг за інший бік автівки. Потім, обпершись обома руками на капот і нахилившись уперед, почав дражнитися. Степ не міг чути, що він йому говорив, але уявляв. Усе було так, як і завжди, так само, як тоді, коли він уперше їх побачив у спортзалі.

Коли вони увійшли, то побачили ліворуч декількох дівчат, здебільшого гладких, що танцювали у скаженому ритмі диско. Їхні сідниці важко колихалися, обтягнуті еластичними синіми, рожевими, бордовими або просто чорними боді. На ногах вони мали теплі шкарпетки, іноді діряві й зовсім не елегантні, та барвисті або просто білі кеди.

— Один, два, три, чотири! Тепер уперед, руки ось так!

Гарна молода дівчина з білявим волоссям, заплетеним еластичною рожевою стрічкою такого ж кольору, як і її гетри, змінила вправу. Інші вторили їй. Деякі з них не відразу віднайшли правильний ритм. В однієї це взагалі не вийшло. Спробувала підлаштуватися, дивлячись на найближчу сусідку. Вираховувала потрібний ритм, а потім починала вправу з правильної лівої ноги, але з неправильної правої руки.

«Присягаюся, відзавтра я припиню їсти». Це було єдине, що вона спромоглася сказати собі, дивлячись майже у відчаї на власне зображення в боковому дзеркалі, поділеному навпіл дерев’яним станком для балерин.

Стефано постав перед жінкою з важким рудим волоссям, дещо задовгим носом та банькатими очима. Її безперечно не можна було назвати красунею.

— Привіт, ти хочеш записатися?

— Так.

— Авжеж, тобі це може стати в нагоді.

Вона блимнула на його все ще набрякле око і взяла з-під столу бланк. Приязною вона також не була.

— Ім’я?

— Стефано Манчіні.

— Вік?

— Сімнадцять, у липні, 21-го.

— Вулиця?

— Франческо Бендзяччі, 39. — Потім, випереджаючи наступне запитання, додав: — 3-2-9-27-14.

Жінка підвела очі.

— Телефон, ні? Для запису…

— Ну ясно, не для того, щоб іти грати у марсіян15.

Банькаті очі зупинились на ньому на якусь хвильку, потім повернулися до заповнення бланка.

— З тебе сто вісімдесят тисяч — сто за запис і вісімдесят за місяць.

Стефано виклав гроші на столик.

Жінка взяла їх і поклала у конверт із «блискавкою», який замкнула в першій шухлядці, а потім, приклавши штамп до просякнутої чорнилом губки, бацнула по картці. «Будокан».

— Сплачувати на початку кожного місяця. Роздягальні — на нижньому поверсі. Зачиняємося ввечері о дев’ятій.

Стефано поклав гаманець до кишені — тепер там була нова членська картка у боковому відділенні та на сто вісімдесят тисяч лір менше. Йому довелося попросити їх у матері; адже власних кишенькових грошей не вистачило б, аби оплатити спортзал.

Його мати. Він згадав той вечір, коли повернувся додому після того, як Поппі з дружками побили його. Спробував дійти до своєї кімнати нечутно, але паркет у вітальні його зрадив. Дерево заскрипіло.

— Це ти, Стефано?

Обрис матері з’явився на порозі кабінету.

— Так, мамо, я йду спати.

— Ти впевнений, що добре почуваєшся?

Матір подалася до нього.

— Мамо, все чудово.

Стефано хотів дійти до коридору, але материна рука виявилася спритнішою. Вимикач клацнув, освітивши його. Стефано вкляк, ніби увіковічнений на фотографії.

— Боже мій! Джорджо, хутчіш сюди!

Прибіг батько, у той час як материна рука боязко наближалася до ока Стефано.

— Що з тобою сталося?

— Та нічого, я просто впав із «Веспи».

Стефано відсахнувся.

— Ай, мамо, ти мені робиш боляче.

Батько оглянув інші рани на руках, розірваний одяг, брудний капелюх.

— Кажи правду, тебе побили?

Батько завжди помічав деталі. Стефано сяк-так розповів про те, що сталося. І, звісно, мати, не розуміючи, що в сімнадцять років уже можуть бути свої правила, сказала:

— Чому ж ти не віддав йому капелюха? Я б сплела тобі іншого…

У той час як батько, не вдаючись у деталі, перейшов до серйознішого:

— Стефано, скажи правду, політика тут ні до чого?

Подзвонили сімейному лікареві, Стефано випив банальний аспірин і пішов спати. Перш ніж заснути, вирішив: ніхто більше його не поб’є. Принаймні залишившись неушкодженим. І ось тепер він тут, у спортзалі. Закинув сумку на плече і пішов до сходів. Двоє дівчат у смугастих купальниках поспіхом вийшли з роздягальні. Спізнювались на заняття з аеробіки. Вони віддали перевагу солодощам і не приховували цього; можливо, зараз навіть пошкодували про це, але ці втрачені десять хвилин все одно небагато могли б змінити. Стефано рушив сходами. Знизу чулися звуки залізяк, кинутих на дерев’яні рейки, вищання блоків, «млинців» для штанги, що грюкали один об одного, тренажерів для кожного м’яза. Якісь типи в тісних майках мірялися біцепсами, розглядаючи себе в дзеркалі, й задоволено всміхалися. Інші працювали, щоб досягти таких само успіхів. Ще інші, нижчі зростом, худі або миршаві, проходили заздрісно повз, не дивлячись на себе у занадто чесні дзеркала.

Відкладали убік заважкі для них штанги або ж залишалися в кутку й споглядали того велетенського типа, поголеного «під нуль», що завиграшки присідав із більш ніж сотнею кіло.

Стефано зайшов до роздягальні. Одні хлопці перевдягалися, інші, щойно після душу, розчісували мокре волосся. Хтось поклав фен у сумку, закрив «блискавку» й вийшов. Один «голубий» стояв перед дзеркалом і вдавав, ніби вивчав якийсь ґандж на своїй старій мармизі. Насправді він дивився на віддзеркалене тіло молодого хлопця, що стояв під душем. Табличка попереджала, що хтось за нагоди може запустити лапи до кишень залишених курток або сумок і вкрасти будь-що. Звісно, ніхто за це відповідальності на себе не брав. Хлопець із душу помітив старого. З поваги до його віку він не кинувся битися, але повернувся до нього дупою й підняв середній палець, посилаючи його за відомою адресою.

Стефано переодягнувся.

— Ану помацай ось це. Залізо! Та ні, що я кажу — криця!

Осадкуватий тип із приязним обличчям показував свої великі, але не надто рельєфні біцепси. Його волосся було поріділим, але блакитні очі випромінювали неймовірне світло.

— Та що ти верзеш? Якщо я встромлю сюди голку, ти зникнеш.

Його друг гучно ляснув себе по плечу.

— Ось це — справжня річ: піт, праця, біфштекси. А те, що в тебе, — то вода.

— Та ти ж хлоп’я, ти крихітка.

Полло усміхнувся йому.

— Хлоп’я чи ні, а відтискаю 120 з ослону.

— Знов про це?

— Дивися, га?

Полло зачекав, щоб хлопець закінчив свою низку вправ з 40 кілограмами, потім узяв два млинці по 25 кілограмів, насадив по одному з кожного боку.

— Не віриш, га? Тоді дивися.

Поставив останній п’ятнадцятикілограмовий «млинець» і заліз під штангу, поклав руки на залізо. Воно було холодним та ребристим, трохи іржавим. Випростав долоні й знайшов правильну позицію. Глибоко вдихнув раз, другий, потім вигнув спину й відірвав. З великою напругою у грудях узяв штангу. Випробував її, похитав, а потім опустив. До того, як вона торкнулася грудей, швидко відтиснув її, з усією силою, скрикнувши. Штанга впала на стійку з гучним брязкотом, танцюючи та підстрибуючи там, вигнута під вагою «млинців».

— Ну? А ти коли, курво, таке зробиш?

— Та просто зараз. Ти що, жартуєш? Я двічі так відтисну залюбки, дивися сюди, га?

Луконе заліз під штангу, усміхаючись другові. Скорчив мармизу, ніби говорячи: «Та це ж дурничка». Розставив руки, ухопив довгий гриф і рішуче підняв штангу. Повільно опустив і, дивлячись на штангу, що зависла за кілька сантиметрів над підборіддям, сильно відтиснув її, напружуючи грудні м’язи.

— Один! — усміхнувся. Потім, так само контролюючи штангу, опустив її, поклав собі на груди й знову відтиснув.

— Два! А якщо захочу, то й з більшою вагою можу.

Полло не змусив його повторювати.

— Справді? Тоді спробуй-но ось із цією.

Ще до того, як Луконе зміг покласти штангу на стійку, додав туди маленький боковий «млинець» на два з половиною кілограми. Штанга, що раптом утратила рівновагу, почала хилитися вправо, де була більша вага.

— Що ти, курво, зробив? Ти ідіот?..

Луконе спробував затримати штангу, але марно. Він збентежено дивився на друга. Штанга опустилася. М’язи здали. Штанга важко лягла на груди.

— Бля, забери її звідси, я задихаюся.

Полло сміявся, як навіжений.

— «Та що там, я можу так і з двома “млинцями” на додачу». А я ж тільки один доклав, і тобі вже так зле? Що, вже геть знесилений? Відтискай, нумо, відтискай… — прокричав йому майже в обличчя. — Та відтискай же!

І ну реготати — а Малюк, що сидів у кутку, підтримав його. Стефано, що бачив усю сцену, вирішив не втручатися.

— Та ти забереш її з мене, ну ж бо?

Луконе геть почервонів — почасти від люті, почасти тому, що справді задихався.

Двоє хлопців, що тренувалися на тренажері поблизу, перезирнулися, не знаючи, що вчинити. Потім, бачачи, що Луконе починає кашляти і, навіть роблячи нелюдські зусилля, не може прибрати зі своїх грудей штангу, вирішили таки допомогти.

Полло лежав на підлозі долілиць. Реготав, як скажений, ляскаючи по настилу руками. Двоє хлопців узяли штангу і не без зусилля поклали її на стійку. Луконе оклигав і, тримаючись за горло та кашляючи, підвівся.

Малюк припинив сміятися. Полло все ще качався по підлозі, нічого не помічаючи. У якусь мить він повернувся знову до Луконе, зі сльозами сміху на очах, але побачив його на ногах перед собою, вільного.

— Ох! Як ти в біса це зробив?

Полло тут-таки схопився на ноги й накивав п’ятами, усе ще регочучи та перечіпаючись об штанги та гантелі, що лежали на підлозі; штовхаючи інших, тих, хто розважався, звиклий до цієї старої історії, та нових, хто ще не звик і дивувався. Луконе гнався за ним, кашляючи.

— Стій, я тебе розірву, я тебе вб’ю. Я тобі отого «млинця» у голову пожбурю, і станеш ще меншим гномом, аніж ти є!

Вони ганялися по всьому спортзалу, як навіжені. Кружляли навколо тренажерів, зупинялися за колонами, раптово вискакували звідти. Полло у спробі затримати суперника перекинув на нього кілька гантелей. Гумові «млинці» важко застрибали по підлозі; Луконе перескочив через них, його нічого не могло зупинити. Полло влетів на сходи, що вели до жіночої роздягальні. Пробігаючи, штовхнув дівчину, що відлетіла до дверей, розчахнувши їх. Усі інші дівчата, що саме перевдягалися до заняття з аеробіки, завищали, як ненормальні. Луконе припинив свою гонитву. Він укляк на останніх сходинках, зачарований панорамою м’яких гірок, живих та рожевих. Полло тут-таки повернув назад.

— Бляха, очам не вірю, це ж рай…

— Проваліться до пекла!

Одна з дівчат, одягнена дещо більше за інших, підбігла до дверей та грюкнула ними перед їхніми пиками. Двоє друзів на хвилинку замовкли.

— Ти бачив, у тої, вдалині праворуч, які цицьки?

— Чому… а та, що була перша ліворуч? Таку дупу ти б хіба викинув?

Полло взяв Луконе під лікоть, хитаючи головою.

— Щось неймовірне, га? Ні, таку б я не викинув. Я ж не педик, як ти!

Потім, після цієї короткої еротичної паузи, знову почали ганятися.

Стефано розкрив теку, яку йому дала Франческа, тренерка спортзалу.

«Починай з чотирьох розмахів на ослінчику. Візьми дві гантелі по 5 кілограмів, ти маєш розтягнутися і відкритися, хлопче. Що грубший фундамент закладеш, то більше зможеш побудувати зверху».

Він ліг на вигнутий ослінчик і почав. Плечі боліли, гантелі здавалися величезними, зробив бокові вправи, сповз до землі, потім знову нагору. Потім голову назад. І знову. Чотири блоки по десять, день за днем, тиждень за тижнем. Після перших місяців було краще, плечі вже не боліли, передпліччя стали дещо більшими. Почала розширюватися грудна клітина, ноги стали сильнішими, він змінив харчування. Зранку — коктейль із порошковими протеїнами, яйце, молоко, печінка тріски. На обід — трохи пасти, біфштекс з кров’ю й пивні дріжджі, багато пророщеної пшениці. Увечері — до спортзалу. Завжди. Міняючи вправи, працюючи один день над верхньою частиною, а інший — над нижньою. М’язи, здавалося, знавісніли. Відпочивали, як це годиться по-християнськи, тільки у неділю. З понеділка все починалося знову. На кілька кілограмів більше, тиждень за тижнем, крок за кроком, за це його й прозвали Степ16. Він став другом Полло та Луконе й усіх інших у спортзалі.

Одного дня, десь місяців за два, увійшов Сицилієць.

— Ну, хто хоче зробити відтискання зі мною?

Сицилієць був одним із перших клієнтів «Будокану». Він був кремезним і дужим, ніхто не бажав змагатися з ним.

— Бляха, я вас хіба банк пограбувати запрошую? Просто зробимо кілька відтискань.

Полло і Луконе продовжували тренуватися мовчки. З Сицилійцем справа завжди закінчувалася сваркою. Якщо ти йому програвав, він потім увесь час брав на кпини, а якщо вигравав… ну, ніхто не знав, що тоді могло б статися. Нікому ще не вдавалося виграти в Сицилійця.

— Ну то що, у цьому гівняному спортзалі немає нікого, хто хотів би зробити кілька відтискань зі мною?

Сицилієць подивився навкруги.

— Я хочу.

Він обернувся. Степ був перед ним, Сицилієць оглянув його з голови до ніг, потім ще раз.

— Окей, ходімо туди.

Вони пройшли у невеличку кімнатку, де було лише кілька гантелей для рук, з якими саме працювали двійко хлопців.

Щойно Сицилієць увійшов, один із них поклав гантелі й стрімко вийшов. Другий продовжив свою вправу.

Сицилієць став навпроти нього, пильно поглянув, посміхаючись. Хлопець продовжував навперемінки піднімати гантелі, угору-униз, потім побачив інших, що входили. Він дійшов уже до сьомого підходу. Зупинився. Подивився на Полло, Луконе, Малюка, Кролика та інших, які загородили вузький прохід. Зрештою зрозумів, що має вийти звідси. Поклав гантелі. Із кволим «вибачте» протиснувся між міцними мускулами, які, не посунувшись, змусили його витончитися ще дужче. Сицилієць зняв олімпійку, оголивши величезні грудні м’язи й пропорційні передпліччя.

— Ну, то ти готовий?

— Коли хочеш.

Сицилієць зайняв позицію. Степ — навпроти нього. Почали робити відтискання. Степ витримав, скільки зміг, а потім, знесилений, повалився на підлогу. Сицилієць зробив ще п’ять швидких відтискань, потім підвівся і ляснув Степа по плечу.

— Молодець, хлопче, дуже непогано. Останні ти зробив цілковито завдяки ось цьому.

І він дружно штовхнув його долонею в чоло. Степ усміхнувся, це було не образливо. Усі повернулися до своїх вправ. Степ помасував собі затерплі м’язи передпліч — нічого не вдієш, Сицилієць був набагато дужчим за нього, було ще зарано. Тоді.

— Вісімдесят!

Кальмар та Кролик гепнулися один за одним на холодний мармур дашка.

— Ще мінус два.

Малюк посміхнувся. Підняв руку з пивом, яке принесла одна з білявок. Її прозвали Петсі17 за віддалену схожість з англійською співачкою. Дуже віддалену.

— Вісімдесят один.

Кальмар підійшов до Малюка і взяв у нього пиво.

— Вісімдесят два!

Зробив довгий ковток, потім передав Кроликові. Коли бляшанка повернулася до рук Малюка, вона була майже порожня.

— Вісімдесят три!

Бляшанка, кинута долі, підстрибнула на дашку і полетіла вниз з металічним звуком.

— Вісімдесят чотири!

Двічі легко підскочила, покотилася до водостоку, зупинилася й закрутилася між широкими щілинами.

— Вісімдесят п’ять!

Їх залишилося тільки четверо: Степ, Сицилієць, Гак та Даріо. Опустилися всі одночасно. Одяг просякнув потом, ланцюжки, що витяглися з-під футболок, небезпечно розгойдувались на шиях, руки намагалися знайти зручнішу позицію.

— Вісімдесят шість!

Вони були як потужна і шумна машина, що випускала час від часу пару, слідуючи точному ритму.

— Вісімдесят сім!

Знову опустилися.

— Нумо, Даріо! — крикнула Ґлорія знизу, розгойдуючись на своїй «Веспі». — Продовжуй, любий, ти дуже сильний!

— Вісімдесят вісім!

І Даріо, якого щойно підбадьорила дівчина, під час підйому вкляк на півдорозі. Ґлорія це помітила.

— Ну ж бо, Даріо! — прокричала знову зі своєї «Веспи».

Даріо відтискав обома руками, намагаючись зібрати свої розпорошені сили, але не зміг поворухнутися.

Він зупинився, застиг із зігнутими ліктями й передпліччями, що тремтіли. Краплі поту котилися одна за одною з його чола. Стражденно закусив губу. Малюк підійшов до нього і, нахилившись, дивився впритул.

— Панове, ми втрачаємо ще одного…

Ґлорія тихо прошепотіла:

— Нумо, Даріо, відтискай! — але вона зверталася радше до себе самої, аніж до нього. Даріо тремтів усе дужче, зрештою важко гепнувся на мармур. Малюк сів і, посміхаючись, запалив цигарку.

— Раджу всім, у кого вільні руки, торкнутися яєць18 на честь Ґлорії.

Потім обернувся до дівчини, яка стояла під дашком, і, тручи «блискавку» джинсів, заволав:

— Ґлоріє, хай би тобі пір’я у горлі виросло, ти його «спалила»! Не встигла й імені промовити, як він здох. Вісімдесят дев’ять!

Маддалена глянула на Степа. Він здався їй неймовірно гарним, його шкіра була темнішою, ніж зазвичай, а очі — червоними від тривалої напруги. М’язи на шиї випнулись. Маддалена витягла з маленької кишеньки джинсів гумку «Вігорсол» без цукру і поклала до рота.

— Гей, даси мені одну?

Навіть не обертаючись, подала пакетик подрузі, що стояла поряд.

Смак свіжості владно розлився в роті. Маленькі білі зуби рухалися вгору-вниз, трощачи цей прямокутничок, що одразу ж утратив форму. Подумала про ту ніч, кілька днів тому, коли Степ запросив її до своєї домівки і вони там кохалися. Це було прекрасно.

Вона тоді майже висіла на цих плечах, таких гладких, таких широких. Цілком віддалася цій силі, цій хвилі втіхи, цій свіжості його тіла. Ці очі ніби зазирали їй у душу, і цей погляд, здавалося, торкався її серця, так вона його любила. Шепотіла слова кохання, цілувала його шию, за вухом, очі. Він же нічого не казав, увесь час тільки дивився на неї, гладив її по волоссю, усміхаючись, гойдаючись усередині неї ніжно, як у колисці, угору й униз, дбаючи, щоб не навалюватись на неї своєю вагою, тримаючись на ліктях, ледь торкаючись її шкіри. Маддалена ще раз глянула на нього.

— Дев’яносто!

Степ спустився, ледь торкнувся мармуру — і знову вгору, сильно та рішучо. Вона уявила себе під ним. Спалахнуло бажання. Почервоніла й опустила очі. Поклала назад до кишеньки пакетик із гумками, який повернула сусідка.

14 «Варвар-Конан» — американський фільм (1982) режисера Джона Міліуса у жанрі фентезі; головний герой, кімерієць Конан (Арнольд Шварценеггер), має надзвичайну силу.

15 «Марсіяни», або «Space Invaders» — одна з перших відеоігор, популярних в Італії у 1980-х роках.

16 «Step» з англійської крок.

17 Петсі Кенсіт — сценічне ім’я Патрисії Френсіс Джуд Кенсіт, британської акторки, співачки та телеведучої.

18 Так забобонні італійські чоловіки «відводять» від себе біду.

14

17

Так забобонні італійські чоловіки «відводять» від себе біду.

«Варвар-Конан» — американський фільм (1982) режисера Джона Міліуса у жанрі фентезі; головний герой, кімерієць Конан (Арнольд Шварценеггер), має надзвичайну силу.

«Марсіяни», або «Space Invaders» — одна з перших відеоігор, популярних в Італії у 1980-х роках.

«Step» з англійської крок.

Петсі Кенсіт — сценічне ім’я Патрисії Френсіс Джуд Кенсіт, британської акторки, співачки та телеведучої.

16

15

18

5

Поппі та його друзі стояли перед баром «Андзуїні», реготали й жартували, попиваючи пиво. Хтось їв червону піцу, яка ще парувала, облизував кутики, щоб томатний соус не витікав. Ще хтось курив. Кілька дівчат захоплено слухали якогось типа. Він забагато жестикулював, розповідаючи про сварку зі своїм шефом: його звільнили, але нарешті він відігрався за все. Побив усі пляшки вина в магазині, першу з яких — в особливий спосіб.

— Знаєте, що я зробив? Він мені так остогид, що замість заяви про звільнення я огрів його пляшкою по кумполу.

Усі засміялися. Деякі — грубо. Один із них, затятий курець, закашлявся, як навіжений. Тип, бачачи прихильність слухачів, продовжив:

— А він замість того, щоб виплатити мені вихідну допомогу, накатав на мене заяву в поліцію.

І засміявся першим, намагаючись таким чином підтримати цей свій не надто дотепний жарт.

Анналіза також була там. Увечері після того інциденту вона не подзвонила Стефано, ніколи його більше не шукала. Але це було несуттєво. Степ був не з тих, хто страждає на самоті. Вже минуло понад вісім місяців, і він нічого про тих людей не чув. Тож дещо занепокоївся і пішов їх шукати.

— Поппі, друже мій, як справи?

Поппі подивився на типа, що йшов йому назустріч. Усміхнувся, але було зрозуміло, що він не має зеленого поняття, хто це. Так, щось знайоме було — ці очі, цей колір волосся, ці риси обличчя, — але він не пам’ятав. Статурний, з великими руками та широкими грудьми. Степ, помітивши запитальний погляд Поппі, усміхнувся, намагаючись його заспокоїти.

— Сто років не бачились, еге ж? Як твої справи?

Степ дружно поклав руку на плече Поппі.

Сицилієць, Полло та Луконе, що були щасливі супроводжувати Степа, влізли у центр групи. Анналіза все ще усміхалася, коли зустрілася поглядом зі Степом. Вона єдина його впізнала. Усмішка повільно сповзла їй з обличчя. Степ відвів очі й присвятив цілковиту увагу своєму другові Поппі, який усе ще спантеличено дивився на нього.

— Вибач, я ніяк не можу пригадати…

— Як же так?! — Степ усміхнувся йому, все ще обіймаючи за плечі, ніби вони були двоє старих друзів, що давно не бачилися. — Мені сумно таке чути. Зачекай. — Раптом йому сяйнула чудова думка. — Можливо, ти згадаєш ось це.

Витягнув із кишені джинсів капелюшка. Поппі подивився на капелюшок, потім — на усміхнене обличчя осадкуватого типа, який тримав його в обіймах. Ці очі, це волосся. Ага, ну так. Це був той шмаркач, якого він колись віддухопелив.

— Курва!

Поппі спробував вивільнитися з-під рук Степа, але той блискавично схопив його за волосся, заблокувавши.

— Коротка пам’ять, га? Привіт, Поппі.

І, притягнувши його до себе, так жорстко вдарив головою, що розтрощив тому носа. Поппі нахилився, схопився за обличчя. Степ ударив ще раз, з усієї сили. Поппі майже відскочив назад, з брязкотом налетів на віконницю.

І тут Степ насів на нього; ще до того, як той упав, заблокував його, схопивши рукою за горло. Правим кулаком зарядив йому цілу купу ударів згори вниз, по лобі, розбивши брову та губу.

Відступив і, перш ніж Поппі упав, влупив йому кулаком прямісінько в живіт, перекривши дихання.

Хтось із друзів Поппі спробував утрутитися, але Сицилієць їх одразу ж зупинив.

— Спокійно, видихай, стій тихо, зрозумів?

Поппі лежав на землі, Степ гамселив його по грудях, по животу. Поппі спробував згорнутися, закрити обличчя, але нога Степа була нещадною. Бив, де тільки знаходилось місце, потім почав місити його згори. Піднімав ногу і гатив підбором. Сухий сильний удар по вуху, яке тут-таки розірвалося й закривавило, по м’язах ніг, по боках, майже стрибаючи по ньому всією своєю вагою. Поппі вигинався при кожному ударі й нарешті проскімлив жалібно:

— Досить, досить, прошу тебе!

Викашлював кров’ю, яка збігала просто в горло, відпльовував слину, яка звисала з губи. Степ зупинився. Відновив дихання, пострибавши, подивився на свого ворога на землі, нерухомого, переможеного. Потім різко розвернувся і кинувся на білявого хлопця позад себе. Це був той самий, що тоді тримав його ззаду. Ударив йому ліктем в обличчя, навалюючись усією своєю вагою. У типа випали три зуби. Два — на землю. Степ обперся колінами об його плечі. Заблокувавши його так, почав гамселити кулаками по обличчю. Потім схопив його за волосся, із силою почав гатити головою по землі. Раптом хлопця зупинили чиїсь дужі руки. Це був Полло. Підняв його під пахви.

— Ну ж бо, Степе, годі, ходімо звідси, ти його добиваєш.

Сицилієць та Луконе також наблизились. Сицилієць уже мав на кілька проблем більше за інших.

— Ходімо, так буде краще. Бо, мабуть, якась падлюка вже покликала копів.

Степ відсапався, пройшовся півколом між дружками Поппі, які мовчки дивилися на нього.

— Гівнюки!

І плюнув в одного, що стояв з пляшкою кока-коли у руці, влучив в самісіньке обличчя. Пройшов перед Анналізою й всміхнувся їй. Вона несміливо всміхнулася у відповідь, не знаючи до ладу, як поводитись. Ледь ворухнула нижньою губою, тож вийшла якась дивна гримаса. Степ та інші заскочили на свої «Веспони» й поїхали геть. Луконе кермував, як божевільний, позаду сидів Сицилієць; горлали обидва — господарі дороги. Потім наблизились до Полло, позаду якого сидів Степ.

— Бляха, ти ту блондинку легко міг шпокнути… Вона була згодна.

— Передаєш куті меду, Луконе. От завжди тобі подавай все й одразу. Потихеньку, ні? Треба вміти вичікувати. На все свій час.

Того вечора Степ пішов у гості до Анналізи, прислухавшись до поради Луконе. Вона шкодувала, що не подзвонила йому раніше, клялася, що їй дуже прикро, що вона насправді хотіла це зробити, але була страшенно, надзвичайно зайнята. У наступні дні Анналіза дзвонила йому багато разів. Але Степ був такий зайнятий, що не знайшов навіть часу відповісти на дзвінок.

6

Музика.

Дівчина, що мешкала неподалік, увімкнула «бумбокс»19. «Кролик теж остогид». Малюк, уже напідпитку, заскочив на дашок і, танцюючи у своїх «кларксах»20 на босу ногу, просякнутих потом і без шнурків, спробував зобразити брейк. Не вийшло.

— Яху-у-у-у! — сильно ляснув долонями. — Сто десять. Увага, ми наближаємося до рейтингу найбільш пітних. Під номером один у нас іде Сицилієць. Помітні плями поту під пахвами та на спині, він схожий на фонтан і тхне, мовби не використовує дезодорант. Може звести з розуму Дебору.

Блондинка з невміло окисленим волоссям — високо зав’язаною косою, поцяткованою відтінками жовтого та чорного, відгукнулася:

— Гей, Мал, стули свого писка!

— Оксфорд, у прекрасній відповідності до всього іншого.

Малюк, усе ще намагаючись танцювати, зробив ще один невдалий крок і показав їй сідниці. Цей жест зустріли схвальним свистом.

— Під номером два виступає Гак. Неймовірно! У нашому «хіт-пітняді» він піднімається зі страшною швидкістю. Не у сенсі відтискань, бо з цим, як ви можете помітити, має деякі проблемки. До речі… Сто одинадцять!

Степ, Гак та Сицилієць зробили неймовірні зусилля. Піднялися всі троє, виснажені, червоні та засапані.

— Як ви можете побачити, чудова футболка від «Ральф Лорен» змінила свій колір. Тепер його можна було б назвати полинялим зеленим або радше мокрим зеленим.

Малюк, вимахуючи кулаками біля грудей, головою вторував ритму нового шлягера, який ді-джей по радіо оголосив успіхом року. Зробив пірует і повів далі:

— Ви тільки подумайте, він так пітніє, що під пов’язкою вже утворилося щось типу басейну. І знаєте, хто там плаває?

— Ні, скажи нам!

Деякі з учасників, що вибули, разом зі своїми дівчатами закричали знизу:

— Хто?

Малюк зробив ще один пірует у ритм музики.

— Лонові воші Дебори.

І вказав на неї пальцем. Усі зареготали, як навіжені, окрім Дебори, яка підняла бляшанку і спробувала пожбурити в нього. Не влучила. Неонові бризки розсипалися за плечима Малюка.

— В яблучко!

Літера «Ш» з голубого пластику поблимала кілька разів, усе слабше, і згасла майже вся, залишивши одну закарлючку.

Малюк зробив жест рукою на кшталт «так не можна чинити», вихиляючись під музику, вказав на зірки на небі й знов почав танцювати — брутально, підстрибуючи та роблячи дивні гримаси ротом. Дотанцював до вивіски, ненавмисно зміненої непевною рукою Дебори. Усміхнувся й показав на новий напис: «ГИК». Йому не треба було повторювати двічі — відкрив рота й сунув туди пальці.

Його відрижка рознеслася по всій площі. Цей тваринний звук відлунював повсюди. Довгий, потужний, від якого відганяло пивом. Усім тим, що накопичилося в тілі Малюка. Потім, усе ще гикаючи, Малюк знову привітав подругу: «Привіт, Деборо».

Цього разу вона теж весело засміялася разом з іншими, похитуючи головою.

— Сто дванадцять! У той час, як ми тут розважаємося, пані та панове, є люди, які страждають. Але повернімося до нашого рейтингу. Останнім є, природно, Степ. Майже ідеальний, волосся дещо розкуйовджене, хоча воно таке коротке, що цього й не помітно…

Малюк нахилився, щоб роздивитися його ближче, потім рвучко підвівся й закрив лице руками.

— Неймовірно, я бачив одну краплю поту, але я вас запевняю, що вона була одна-єдина!

Малюк викинув руки вгору, розставляючи ноги у рваному ритмі брейк-дансу. Зробив щось на кшталт шпагату, що піддало важкому випробуванню його джинси, і без того обдерті. Ризикований хрускіт суглобів змішався з тріскотом занадто натягнутих запошивок, але тут-таки обидва ці звуки зникли, перекриті іншим, набагато гучнішим і не позбавленим смороду.

— Неймовірно! Хтось перднув.

Уся група лускала зо сміху, у той час як дівчата гидливо перезирнулися. Зітхаючи, вони похитали головами, не знайшовши у собі сміливості більш яскраво висловити свій осуд.

— Сто тринадцять! Увага, це приносить сто разів нещастя, ви витримаєте?

Степ опустився, відчуваючи, як ріже в очах. Кілька краплин поту скотилися скронями і розлилися по віях, ніби бридкі ліки для очей. Заплющив очі, відчув біль у плечах, напухлі передпліччя, пульсуючі вени. Подався уперед, а потім повільно знову піднявся. «Та-а-а-ак!» Степ подивився вбік. Сицилієць не відставав. Випростав руки, догнавши його. Гак піднявся останнім, напружуючись, йдучи вгору дещо косо, випростав спочатку праве передпліччя, потім ліве. Останнім ривком піднявся, обернувся до інших двох. Степ усміхнувся йому. Сицилієць глянув на нього із сумішшю ненависті, люті та втоми. Гак відповів ледь помітною і дещо затьмареною усмішкою.

— Сто вісімнадцять! Так!

Малюк, що дивився на них зблизька, високо підстрибнув.

— Ми досягли рекорду. Неймовірно: сто дев’ятнадцять! Знову вниз, нумо.

Знизу доносились голоси дівчат та хлопців, які програли — тільки вони могли по-справжньому оцінити ці повільні і відчайдушні піднімання-опускання. Кожен з них підбадьорював свого фаворита. Виходив безладний хор, який заповнював криками всю площу.

— Нумо, Степе! Ну ж бо, Сицилійцю! Уперед, Гаку!

Унизу всі плескали, радісно підбадьорюючи. Нагорі серця-суперники стражденно калатали у різних ритмах.

Степ насилу піднявся. Сицилієць уже чекав на нього, посміхаючись, готовий знову опуститися.

Він таки мав неймовірну силу. Від того дня у спортзалі Степові так ніколи й не вдалося перемогти його. Але хто справді здивував, це був Гак. Він ніколи не доходив до такого рівня.

Гак був зайнятий своєю особистою боротьбою — з самим собою, своїми м’язами, своєю волею. Піднімався повільно, сантиметр за сантиметром, то праворуч, то ліворуч, щоб допомогти то одній, то другій руці.

Відколи це Гак носить пов’язку? Степ пригадав, як уперше його побачив. Він був на Теплицях, вони ганяли там разом задля задоволення. Степ зробив йому кілька компліментів.

— Маєш пречудовий мотоцикл. Жовтий колір бака — просто ураган. Хто тобі його фарбував?

— Пістоль.

І поїхав собі на своєму мотоциклі зі своєю пов’язкою. Пізніше Степ спитав у Полло:

— А що там за історія в Гака?

— Ну, хтось каже, що він чубився з якимось чуваком із Таленті21, і той так врізав йому по лівому оку, що там вилетіла рогівка. Інші розповідають, що він мчав по окружній на мотоциклі, і йому влетіла бджола чи якась комаха в око, і що вона ще кілька днів жила й повзала поза оком. Потім здохла, але він не наважувався зробити операцію, щоб видалити її. Як на мене, правда в тому, що відколи він носить цю пов’язку, всі його шанують, дівчата тануть, котрась навіть іде з ним у ліжко, а головне — батько більше його не лупцює. Коротше, це типу талісман.

Степ усміхнувся. Полло та його оповідки. Вони завжди були якісь каламутні. Однак кілька днів по тому вони пішли до Нечупари їсти піцу. Вже видудлили чимало пива, коли влетіла бджола.

Гак почав ганятися за нею із газетою, бахкаючи всюди, де б вона не сіла: по столиках інших клієнтів, по стінах, поряд з вікном, поки нарешті не вбив її просто на піці якогось небораки.

— Гівняні бджоли! — волав він. — Нев’їбенно вже мені осточортіли!

І сів на своє місце. Всі підняли келихи за його здоров’я. Тип поскаржився й замовив собі іншу піцу. Власник надав її безкоштовно. Краще заплатити за одну піцу, аніж ремонтувати піцерію, — виправдовувався він потім перед дружиною.

Дівчина з «бумбоксом» зробила голосніше. Музика розлилася площею. Уболівальники Гака горлали на всі легені:

— Нумо, Але, нумо, відтискай, ти зможеш!

Степ та Сицилієць мовчали. Дивилися кожен на свого друга-ворога, що піднімався, тремтячи та відсапуючись, сантиметр за сантиметром, мить за миттю, у той час як крики посилювались: «Але, Але, Але!… » Хор, що співав осанну. Здавалося, він надає Гакові сили, у той час як його обличчя через неймовірні зусилля ставало все червонішим та пітнішим. Волосся прилипло до лоба, канали гарячого поту спускалися по шиї, намочуючи сорочку. Степ глянув на нього. Гак розплющив очі. Також глянув.

Степ зробив невеликий порух головою, дружній жест: нумо, майже прошепотів. Гак зрозумів, потім, тремтячи, похитав головою. «Ні, я більше не можу». На хвильку застиг. Потім передпліччя йому підломилися. Він різко впав, устигнувши лише повернути голову. Бахнувся грудьми на мармур. Здригнувся, потім завмер.

Тиша.

Знизу почулися вигуки розчарування. Музика здавалася Гакові далекою, перекрита його важким диханням. Обличчя приклеєне до мармуру. Він розплющив одне око, кліпнув і побачив те, що завдало йому найбільшого болю. Більше, ніж його забите підборіддя, ніж зболілі передпліччя, ніж утомлене серце. Ніби крізь туман, дещо матовий і молочний, він побачив, як суперники опустилися.

— Сто двадцять!

Опустилися швидко, уповільнюючись тільки наприкінці, до зіткнення з мармуром. Потім піднялися, відтискаючись із силою на руках, заганяючи туди, у передпліччя, все, що в них залишилось: гнів, гордість, волю. Всі ті речі, що його покинули.

Гак залишився нерухомим, випростаним на холодному мармурі, й насолоджувався цією крижаною поверхнею, свіжістю ночі, повільним відпочинком м’язів. Усвідомлював це почуття нормальності, власної звичайності, поразки. Тоді заплющив єдине око, яке міг заплющити.

— Сто двадцять один! Неймовірно, але наші двоє суперників продовжують у прекрасному стилі. Нам дуже прикро за Гака, який показав чудовий спортивний результат, але ми мусимо продовжувати. Сто двадцять два!

Степ і Сицилієць піднялися швидко, ніби знайшли в собі нові сили, нову енергію. Знову опустилися.

— Сто двадцять три!

Ритм пришвидшився. Ніби розуміючи це, Малюк замовк.

— Сто двадцять чотири!

Вимовляв тільки цифри. Швидко. Чекаючи, щоб піднялися, перш ніж промовити наступну.

— Сто двадцять п’ять!

І знову вниз.

— Сто двадцять шість!

Степ ще дужче прискорився, важко видихаючи.

— Сто двадцять сім, двадцять вісім!

Опускався й знову піднімався, одразу ж. Сицилієць слідував за ним, напружуючись, червоніючи все дужче.

— Сто двадцять дев’ять, сто тридцять! Неймовірно, хлопці!

Ніхто більше не розмовляв. Унизу запала тиша.

— Сто тридцять один.

Тільки музика фоном.

— Сто тридцять два…

Сицилієць зупинився на півдорозі, потім почав кричати, ніби його щось розривало зсередини. Хрипкий лемент пораненого звіра.

Степ глянув на нього. Сицилієць ніби вкляк. Тремтів і хрипко кричав, але передпліччя не хотіли його чути. Тоді видав останній рев, як поранений звір, у якого вирвали шмат м’яса. І невмолимо почав опускатися. Він програв. Група внизу закричала. Хтось відкрив ще пиво.

— Та-а-а-а-ак, ось новий переможець, це Степ!

Малюк підійшов до нього з привітаннями, у той час як Сицилієць ліг на мармур і дивився на нього заздрісно. Але Степ залишився угорі, поглянув на хлопців унизу, що вітали його. Гак сидів поряд, обхопивши руками коліна, й усміхався. Сицилієць, лежачи переможено, повертався до тями.

Тоді Степ прийняв рішення. Розподілив добре вагу на руки, потім потроху перемістився праворуч, переносячи всього себе на цю руку. Потім повільно, дивлячись уперед, прикривши очі, підняв ліву.

Площа затихла, ніби цей жест був командою. Із радіо — майже знак долі — полилася пісня «Springsteen» — «I’m going down»22. Степ усміхнувся, заклав ліву руку за спину і спустився на одній руці, кричачи.

Торкнувся мармуру, подивився на нього виряченими очима і потім знову піднявся, тремтячи та відтискаючи тільки правою — всією своєю силою, всією своєю люттю. Крик звільнення вирвався з його горла. Крик страждання та величі. Піднявся, волаючи: «Та-а-а-ак», тому що туди, куди не дісталась його сила, дісталася його воля. Залишився непорушним ось так, нахилений уперед, піднявши високе чоло, ніби статуя, що волає до темряви неба, до краси зірок.

— Яху-у-у-у-у-у! — закричав Малюк, як скажений.

На площі всі вибухнули цим криком, завели мотоцикли та «Веспи», загули клаксонами, репетуючи. Полло почав копати віконницю газетного кіоску.

Луконе пожбурив пляшку пива у вітрину. Вікна будівель довкола почали відчинятися. Заверещала далека сирена. Старенькі синьйори, вбрані в нічні сорочки, вийшли на балкони, стривожено вигукуючи: «Що коїться?» Хтось гримнув, щоб усі замовкли. Одна жінка, що вірила у законність, пригрозила викликати поліцію. І, ніби через якусь магію, усі мотоцикли почали рухатись. Полло, Луконе та інші застрибували на ходу, підскакуючи на сідлах, а з глушників виривався білий дим. Із гуркотом покотилися якісь бляшанки, дівчата поспішили додому. Маддалена почувалася ще дужче закоханою.

Сицилієць підійшов до Степа.

— Гарні змагання, еге ж?

— Непогані.

Інші мотоцикли також вишикувались, займаючи всю дорогу, анітрохи не переймаючись через машини, що сигналили їм, швидко проїжджаючи повз. Малюк підвівся на своєму подертому «Веспоне».

— Я дізнався, що нині свято на Кассії.

— Де?

— Номер 1130. Це житловий комплекс. Гайда?

— А нас пустять?

Малюк заспокоїв:

— Я знаю одну дівчину, яка буде там.

— Кого ж?

— Франческу.

— Тоді нас точно не пустять.

Регочучи, майже одночасно перемкнули передачі. Додаючи газу, повернули ліворуч. Кілька мотоциклів піднялися на задніх колесах, усі знехтували червоним. Потім завернули на Кассію на повній швидкості.

19 «Бумбокс» — магнітофон, який у 1980-х носили на одному плечі вулицями, слухаючи музику.

20 «Clarks» — англійське підприємство, що виробляє взуття.

21 Таленті — один зі спальних районів Рима, названий так за прізвищем колишніх землевласників.

22 Англійською — «я спускаюся».

21

Англійською — «я спускаюся».

«Clarks» — англійське підприємство, що виробляє взуття.

Таленті — один зі спальних районів Рима, названий так за прізвищем колишніх землевласників.

«Бумбокс» — магнітофон, який у 1980-х носили на одному плечі вулицями, слухаючи музику.

20

19

22

7

Тепла квартира, величезні вікна, що виходили на Олімпійський шлях. Гарні картини на стінах, напевне, Фантуцці. Чотири колонки в кутках вітальні. Музика огортала хлопців, що, теревенячи, відбивали ритм. Пальцями по келиху, ключами в кишені; ногою, підкидаючи вгору край штанів.

— Дані, овва, я тебе майже не впізнала.

— Що, і ти туди ж?

— Я кажу про вбрання, маєш чудовий вигляд, правда…

Даніела подивилась на свою спідницю, Джулія її вже бачила, просто на хвильку забула.

— Джуліє!

— Ну, чого ти сердишся? Ти на вигляд як Бонопане — ота хабалка з третього «Б», що вже зранку приходить розмальована рум’янами…

— І як тобі вдається бути завжди такою милою, га?

— Саме тому ми подруги.

— Ніколи не називала себе твоєю подругою. Ти це зараз сама вигадала!

Джулія простягнула руки.

— Поцілуночок на примирення?

Даніела усміхнулася. Вже подалася до неї, аж тут побачила за її спиною Паломбі.

— Андреа! — Облишила щоку Джулії, сподіваючись рано чи пізно зустрітися з його губами. — Як справи?

Андреа подивився на неї. На якусь мить завагався.

— Добре, а у тебе?

Вони швидко поцілувались у щічку.

— Дуже добре.

Потім він пройшов уперед, щоб привітатися з якимись друзями. Джулія підійшла до неї, стала поряд і усміхнулася.

— Не переймайся, він лише веде світські бесіди.

Постояли так якийсь час, дивлячись на нього. Андреа поговорив з хлопцями, потім обернувся до Даніели, ще раз подивився на неї і вже тоді усміхнувся. Нарешті він усвідомив.

— Холера! Ти добряче переборщила. Він тебе взагалі не впізнав.

Бабі пройшла через залу. Кілька дівчат танцювали в колі. У кутку діджей-самоук, такий собі сурогат Джованотті23, безуспішно намагався зобразити реп. Одна дівчина танцювала, як божевільна, підскакуючи то на одній нозі, то на другій, розмахуючи руками над головою.

Бабі похитала головою, усміхаючись.

— Палліно!

Дещо кругловида, з каштановим волоссям і дивним пасмом, що стирчало збоку, вона обернулася.

— Бабі, вау-у-у-у-у! — Підбігла до неї, поцілувала та обійняла, майже піднявши її. — Як справи?

— Чудово. Але ж ти казала, що не прийдеш!

— Так, я знаю, ми були на одній вечірці в Ольджаті, але ти й уявити не можеш, яка там нудьга! Я була там з Демою, і ми одразу ж утекли. І ось ми тут, хіба ти не рада?

— Жартуєш? Я просто щаслива. А ти підготувалася до уроку з латини? Зваж, що вона завтра тебе викликатиме, ти остання, щоб завершити коло опитувань.

— Так, знаю, я сьогодні після обіду трохи вчила, потім мала їхати з матір’ю до центру. Поглянь, я купила ось це, тобі подобається?

І, зробивши дивний пірует, радше рух балерини, аніж моделі, вона закрутила в повітрі кумедну яскраво-синю шовкову пачку.

— Дуже…

— Дема сказав, що вона мені личить…

— Ще б пак. Ти ж знаєш мою теорію?

— Знов про це? Та ми ж із ним просто давні друзі!

— А ти таки залиш мені мою теорію.

— Привіт, Бабі!

Хлопець із приязним обличчям, зі світлою шкірою та темними кучерями, підійшов до них.

— Привіт, Демо, як справи?

— Дуже добре. Ти бачила, яка гарна пачка у Палліни?

— Так. Не беручи до уваги мої теорії, вона їй справді дуже личить. — Бабі всміхнулася подрузі. — Піду привітаю Роберту, у неї ж день народження.

Відійшла. Дема подивився їй услід.

— Що вона хотіла сказати цією історією про теорії?

— А, нічого, ти ж її знаєш… Вона — жінка купи теорій і жодної практики, або майже жодної.

Палліна засміялася, потім пильніше глянула на Дему. Їхні погляди на якусь хвильку зустрілися. Будемо сподіватися, що цього разу вона не має рації.

— Ну ж бо, ходімо танцювати…

Палліна схопила його за руку й потягла до групи.

Кілька хлопців стояли перед столиком з канапками і розмовляли про майбутні футбольні переходи. Кожен сподівався на прихильність долі до своєї команди. Усі вони намагалися видати за зірок першої величини різних гравців із невимовними прізвищами — тим паче для напханих ротів. Кіко Бранделлі запустив руку під стос канапок. Пошукав у першому ряду, вже наполовину з’їденому, потім в іншому. Нічого не вдієш! Хтось уже знищив усі канапки з лососем. Вибрав канапку з грибами. Відкусив і в цю мить побачив Бабі, що проходила повз. Поклав надкушену канапку на край тарілки, накрив її паперовою серветкою із золотим ініціалом R, потім, проковтнувши шматок, що був уже в роті, попрямував до неї.

Бабі підійшла до дівчини, одягненої дуже елегантно.

— Привіт, Робі, з днем народження!

— О, Бабі, привіт!

Вони щиро розцілувалися.

— Тобі сподобався подарунок?

— Дуже гарний, справді. Саме те, що мені було потрібно.

— Ми це знали… Це була моя ідея. Зрештою, ти завжди запізнювалась на перші уроки, а ти ж не так далеко й мешкаєш.

— Та власне через це. Я завжди думаю, що встигну в останню мить, та замість цього знову засинаю, а потім відчайдушно мчу на скутері. А завдяки вашому подарунку я завжди тепер прокидатимусь із радістю. Дякую.

— А що це було?

Бабі обернулася з усмішкою, але, побачивши його, змінилась на обличчі.

— Привіт, Кіко.

— Вони мені подарували чудовий радіобудильник.

— А, це дуже симпатично, справді.

— Знаєш, він також зробив мені прегарний подарунок.

— Справді? І який?

— Подушечку, всю в мереживах. Я вже поклала її на свою постіль.

— Будь обережною, він точно попросить тебе її випробувати.

І, силувано усміхнувшись Бранделлі, вона відійшла у бік тераси. Роберта подивилась на неї.

— Мені подушка дуже сподобалась. — Вона справді була б не проти випробувати її разом із ним. — Чесно!

Кіко усміхнувся їй.

— Я тобі вірю. Вибач…

— Але ж… скоро подадуть пасту… — прокричала вслід Роберта, намагаючись зупинити його.

На терасі — м’які крісла зі світлими подушками, вигаптуваними квітами, навіс з в’юнких рослин із лампами з розсіяним світлом, які були майстерно заховані між пагонами. Жасмин видирався нагору по штахетнику. Одна гілочка, молодша за інші, ще не досягла верхівки. Вона хиталась на вітрі, ворушачи свіжими листками, світлішими за інші, та крихітними схованими бруньками. Бабі пройшла кілька кроків по червоній теракоті. Свіжий вечірній вітер куйовдив їй волосся, гладив шкіру і залишав легенькі холодні мурашки. Куртка злегка напнулася під тиском вітру, притримувана правою кишенею, де лежали ключі від хати, важкі та численні, як її спроби отримати їх у батьків.

Поклала руки на край балкона. Прикрила очі й вдихнула цей свіжий аромат вечора. На грудях з’явились дві маленькі позначки бажання.

— Що я можу зробити, щоб ти пробачила мені?

Бабі, внутрішньо усміхаючись, запнула на собі куртку.

— Радше так: чого ти не мав робити, якщо не хотів мене розсердити?

Кіко підійшов до неї, він також дивився перед собою.

— Нині така гарна ніч… Було б нерозумно гаяти її на сварки.

— Мені дуже подобаються сварки.

Бабі обернулася до нього.

— Я це помітив. Тоді, гадаю, я для тебе просто створений. Будемо пречудово сваритися…

— Але потім мені подобається також миритися. Ні, мені подобається насамперед це. Однак тебе, не знаю чому, у мене не виходить пробачити.

— Тому що ти розриваєшся. Тобі і хочеться бути зі мною, і не хочеться. Класика ж! Типова поведінка всіх жінок.

— Ось, оце «всіх» тебе і псує… — Бабі знову відвернулася. — Твій тон, до того ж, нестерпний. Ти переконаний, що «всі» жінки — біля твоїх ніг.

— Не те щоб я був переконаний. Це, на жаль, так і є. Мені це не подобається, але я нічого із цим не можу вдіяти. Приміром, ти жартувала щодо Роберти, але ж вона справді хотіла б випробувати ту подушку разом зі мною.

— Це безперечно. Але, як на те пішло, вона така, що випробувала б її з купою народу… Отже, вона не рахується.

— Я здаюся… Тобі сподобався той фільм?

— Якби ти мені його дав подивитись!

— Я вже сказав, що здаюся. Що ж, пошлю тобі касету з ним додому. Так ти його подивишся сама, без когось, хто б тобі надокучав. До речі, знаєш, що мені сказали?

— Що?

— Що набагато смачніше, коли він пахне вершками.

Бабі обернулася і, регочучи, спробувала вдарити його.

— Хряк!

Кіко зупинив її руку.

— Стій! Я пожартував. Мир?

Їхні обличчя були близько. Бабі подивилась в його очі: вони були дуже гарні, майже такі ж, як його усмішка.

— Мир, — здалася вона.

Кіко легко поцілував її в губи. Поцілунок став би глибшим, але Бабі відвернулася й знову поглянула на пейзаж.

— Яка розкішна ніч, подивися, який місяць!

Хлопець зітхнув і закотив очі.

Кілька легких хмарок повільно пливли в небесній блакиті. Пестили місяць, вбираючи сяйво, подекуди світлішаючи, розфарбовуючи сріблом свої контури.

— Гарно, правда?

Кіко мовив просте «так», не намагаючись оцінити красу тієї ночі. Бабі подивилася вдалину. Будівлі, дахи, луки на краю міста, ряди високих піній, довга дорога, вогники машин, далекі шуми. Якби вона могла бачити краще, то помітила б хлопців, що наздоганяли одне одного, регочучи та гудячи в клаксони. Можливо, впізнала б того типа на мотоциклі. Це був той самий, що зупинився поряд із нею одного ранку, коли вона їхала до школи. Вони були ще занадто далеко, аби вона могла його впізнати. Однак швидко наближалися.

Кіко обійняв її та торкнувся волосся.

— Ти дуже гарна сьогодні.

— Сьогодні?

— Завжди.

— Оце вже краще.

Бабі дозволила йому поцілувати себе.

Унизу шістнадцятиклапанний «Гольф» темно-синього кольору заїхав на бруківку. Передній бампер скреготнув. З машини вискочив хлопець і навіть не глянув, чи не пошкодив чого.

— Ти упевнена, що це тут?

— Звісно!

Дівчина, яка вийшла разом з ним із машини, витягнула запрошення з чорної сумочки.

— Ось воно. «Роберта Міккі рада запросити…»

Проскочила решту тексту, щоб дістатися до адреси. Хлопець випередив її й одразу ж знайшов прізвище на домофоні.

— Ось. Міккі.

Натиснув кнопку. Почувся дивний звук, у той час як інші кнопки з прізвищами поблякли. Дівчина поклала своє запрошення назад у сумку.

— Так, це саме тут. Вулиця Кассія, 1130.

23 Джованотті — сценічне ім’я Лоренцо Керубіні, італійського барда, репера та дискжокея.

Джованотті — сценічне ім’я Лоренцо Керубіні, італійського барда, репера та дискжокея.

23

8

У тому ж місті, але в іншому місці.

Лисуватий гладкий офіціант в ідеальній білій уніформі сновигав між гостями. Ніс срібну тацю. Хтось брав із неї легкий ігристий коктейль зі шматочками фруктів. Хтось ставив на тацю порожню склянку. У величезних прозорих вікнах було видно ріку, що повільно текла між великими деревами та старовинними мостами. Офіціант поправив порожню склянку, яка щойно опинилась на таці, на її вінцях були сліди помади. Виразніші, ніж на інших склянках. Можна було чітко побачити, де саме відпила жінка і які у неї губи. Офіціант подумав, що було б цікаво впізнавати жінок за склянками, з яких вони пили. Еротичні цифрові відбитки. Так подумки розважаючись, дійшов до кухні, де швидко облишив свої фантазії «а-ля Шерлок Голмс». На нього тут-таки налетіла кухарка, звелівши негайно нести таці зі смажениною.

— Люба, ти маєш чудовий вигляд.

У вітальні жінка з надто яскраво пофарбованим волоссям обернулася до подруги й усміхнулася, підігруючи.

— Ти щось зробила?

— Так, знайшла собі коханця.

— Ах, справді? І хто він?

— Пластичний хірург.

Обидві засміялися. Потім, беручи смажений артишок, що, на свою біду, втрапив їй під руку, відкрила свій секрет.

— Я записалася до спортзалу Барбари Буше.

— Ой, правда? І як він?

— Казково! Ти мусиш піти туди.

— Обов’язково!

І, хоча їй кортіло спитати, у скільки ж воно обходиться за місяць, вирішила, що дізнається про це сама. Потім, сподіваючись на цифру, безперечно меншу за реальну, взяла смажену моцареллу й з’їла її з чистою совістю: адже скоро зможе зігнати зайві калорії.

По прекрасних килимах з геометричним візерунком рухались елегантні вечірні черевики. Дещо вище розрізи суконь демонстрували принади сірим костюмам, темнішим чи світлішим, але завжди поєднаним із бездоганною сорочкою. Ексклюзивні різноколірні краватки повідомляли більше, аніж ті прості розмови, які вели їхні господарі.

— Я купив «студіо» для Алессандри на проспекті Паріолі.

— А ти знаєш, що дочка Бандіні виходить заміж?

— Де ти знайшла цю сукню?

— Тобі дуже личить цей колір волосся.

— Здається, у неї є інший.

— Так, цей останній фільм із Шоном Коннері мені дуже сподобався.

— Поб’ємось об заклад? Я поставлю на перемогу, а тобі залишу нічию та поразку.

Обличчя з макіяжем — ідеальним або ж занадто сильним, щоб приховати прихід мудрості й спогадів; та цілковито гладенькі обличчя, результат роботи сучасних електробритв та дорогих кремів після гоління, відповідали одні одним усміхнено.

— Знаєш, Алессандра вирішила відкрити нову студію графіки. Ну що ж, якщо вона цим хоче займатися… Звичайно, я б волів, щоб вона працювала разом зі мною.

— Так, я знаю нареченого, це син Симони Бертіллі. Ну, тієї, що одружилася з братом Паоли…

— Не скажу, бо інакше ти купиш собі таку саму…

— Мені все набридло, тож я пішла до Раффаеле із журналом, де бачила колір, що мені подобається, і сказала: «Ось, хочу цей».

— Я її розумію, він такий занудний. Достатньо подивитися, як він грає у джин.

— Я теж хотів на нього сходити, але ми тоді пішли до Джорджо та Даніели, які його вже бачили.

— Добре. Знаєш, що я тобі скажу? Поб’ємося на сто тисяч лір за кожний бал відриву наприкінці чемпіонату.

Трохи далі хтось на межі політичної фантастики розмірковував про ситуацію на Близькому Сході. Інший цитував невеликі уривки з останньої премії Стрега24, яку гортав час від часу у ліжку, потім забував на довгий час на шафці, а потім позичав другові, що був меншим інтелектуалом, зате більшим скнарою.

Клавдіо засміявся.

— Безперечно, Ферруччо — він такий. Я його знаю з дитинства, і він так і не змінився.

— А машина, з нею що сталося?

— Розбита. Непошкодженим залишився тільки телефон. Він з нього і подзвонив, щоб приїхали забрати.

Потім, слухаючи про мільйонні збитки, які зростали щоразу, коли хтось розповідав про цю фантасмагоричну дорожню пригоду, Клавдіо витягнув пачку «Мальборо» й закурив. Глибоко вдихнув дим, насолоджуючись. Це відчуття заполонило його, змусивши на мить забути про сердегу, який зіткнувся із Ферруччо. Тому типові пощастило набагато менше. Він не мав телефона в машині, а якби й мав, усе одно не зміг би ним скористатися. Можливо, потім, отримавши страхову премію, він міг би собі купити телефон, але з ким би він розмовляв? Дружина, на жаль, сиділа поряд із ним, а син…

— Якби вона була принаймні на сьомому місяці…

Даріо відзначався чорним гумором, але він усім дуже подобався, то ж і Клавдіо усміхнувся. Ще раз затягнувся і струсив попіл у попільничку, що стояла поряд.

— Гей, у тебе пречудова краватка.

— Дякую.

— Вона тобі дуже личить, правда.

Клавдіо з гордістю показав свою бордову краватку, а потім інстинктивно опустив цигарку і пошукав очима Рафаеллу. Роздивився навкруги, зустрівся поглядом з гостями, які щойно прибули, усміхнувся їм, вітаючись, потім, не знайшовши її, затягнувся ще раз, уже спокійніше.

— Дуже гарна, правда? Це подарунок Рафаелли.

Низенький столик зі слонової кістки, на ньому — оливки та фісташки у маленьких срібних полумисках. Витончена рука з добре доглянутими нігтями відкинула дві симетричні шкаралупки.

— Я хвилююся за дочку.

— Чому?

Рафаелла зуміла зобразити достатній інтерес, аби Марина продовжувала своє одкровення.

— Вона гуляє з одним нікчемою, неробою, який завжди вештається по вулицях.

— І як давно вони зустрічаються?

— Учора відсвяткували шість місяців. Я це дізналася від сина. Знаєш, що той зробив?

Рафаелла покинула фісташку, що ніяк не відкривалася. Тепер їй справді було цікаво.

— Ні, кажи.

— Він повів її у піцерію. Уявляєш? У піцерію на проспекті Вітторіо.

— Ну, ці хлопці ж ще не працюють, може, батьки…

— Так, але хтозна, що там за сім’я… Він притяг їй дванадцять м’ятих, бридких, крихітних троянд, із тих, що в них одразу ж опадають пелюстки, щойно ти їх принесеш додому. Напевне, він їх купив на світлофорі. Тож я сьогодні вранці її спитала: «Ґлоріє, це що за жах?» — «Мамо, навіть не думай їх викидати!» — «Та ні, що ти». Але коли вона повернулася зі школи, їх уже не було. Я сказала, що це зробила Зіуйя, наша філіппінка, то вона розкричалася, а потім вискочила з хати й дверима грюкнула.

— Щодо таких історій ти абсолютно не повинна їй протидіяти, бо інакше буде гірше, Ґлорія заноровиться. Дай їй спокій, воно саме все скінчиться. Якщо між ними така різниця… А потім вона повернулася?

— Ні, потелефонувала, що піде ночувати до Пірісті, тієї симпатичної дещо пишної білявки, дочки Джованни. Він — адміністратор у «Серфім», а вона зробила собі всюди пластику. Ну, зрозуміло, може собі дозволити.

— Правда? А так і не скажеш.

— Вони використовують оцю нову техніку, коли все натягується за вуха. І нічого не видно. Отже, вони можуть погуляти з Бабі? Я була б дуже рада.

— Та звичайно, жартуєш? Я скажу їй подзвонити.

Нарешті Рафаелла змогла добути фісташку, що була розкрита більше за інші. Фісташці довелося проміняти свою шкаралупу на її рот, хоча це й не був вигідний обмін.

— Філіппо? Рафаелла сказала, що вмовить Бабі залучити Ґлорію до свого кола друзів.

— А, дуже добре, дякую тобі.

Філіппо, моложавий чоловік зі свіжим обличчям, здавалося, також цікавився більше фісташками, аніж справами своєї дочки. Він нахилився уперед і взяв ту фісташку, яку Рафаелла вже була вибрала своєю наступною жертвою. Вона з підозрою подивилася за його вухами, шукаючи і в ньому знаки цієї несподіваної молодості.

— Привіт, Клавдіо.

— Яка ти гарна!

Ідеальна усмішка, «дякую», легкий дотик — і вона зникла між гостями, несучи свою копицю волосся, пофарбовану хною за принаймні сто п’ятдесят тисяч лір. Вона це навмисно? Подумки він повільно зняв цю довгу сукню і спробував уявити собі білизну, яка була під нею, але раптом засумнівався, чи було там що уявляти? У цю мить він побачив, що до нього йде Рафаелла.

Клавдіо востаннє затягнувся цигаркою і швидко загасив її у попільничці.

— Скоро почнемо грати. Будь ласка, не роби так, як завжди. Я стараюся, виграю, а потім ми виходимо на нуль, тому що ти програв. Якщо тобі не йде карта, коли ти вже давно не робив джин, то стукай.

— А якщо буде андер?

— Стукай, коли ти внизу.

Клавдіо стримано усміхнувся.

— Так, люба, як скажеш.

Цигарки вона не помітила.

— До речі, я ж тебе просила не курити.

Помилився.

— Одна-одненька нічого ж не зробить…

— Одна чи десять… Мені неприємний сам запах.

Рафаелла відійшла у бік зеленого столу. Інші гості вже були на своїх місцях. Вона геть усе помічає. Сідаючи, Рафаелла зверхньо глянула на жінку з хною за сто п’ятдесят тисяч лір. На якусь хвильку Клавдіо злякався, що вона вміє читати думки.

24 Тобто книжки, яка отримала премію Стрега — найпрестижнішу літературну премію Італії.

Тобто книжки, яка отримала премію Стрега — найпрестижнішу літературну премію Італії.

24

9

— Ми тебе привітаємо завтра в обід.

— Але, мамо, залиштеся бодай на торт!

— На нас чекають Пентесті, ми не можемо не піти. Ну ж бо, Роберто, завтра ми будемо всі разом і відкриємо подарунки. Побачиш, що ми з татом для тебе приготували.

Дзвінок домофона перервав розмову.

— Гаразд, мамо, як хочеш.

Роберта, радісно збуджена у свої вісімнадцять років — свято проходило ідеально, — побігла до домофона.

— Я відповім! — кинула вона, випереджаючи типа, який проходив повз із тарілкою з гіркою маленьких піц і чомусь вирішив відповісти.

Батьки Роберти пройшли через залу.

— До побачення, хлопці й дівчата.

У відповідь прозвучало кілька вихованих «доброго вечора, синьйоро» та кілька більш фамільярних «па-па, Клавдіо». Якийсь хлопець, аж занадто вихований, порівняно з іншими, схопився з дивана, виструнчившись майже по-солдатськи. Матір подивилася на всіх разом, усміхаючись, і вийшла, кинувши загальне «розважайтеся» всім, вихованим і не дуже. Коли двері зачинилися, усі повернулися на свої місця і спробували, хто як міг, дослухатися до цієї поради.

— Яка Франческа?

— Джакоміні, блондинка така.

— Ага, то що їй передати?

— Нічого, відчиніть мені. Я її брат, маю залишити їй ключі.

Роберта натиснула на кнопку домофона, і потім, аби бути впевненою, що відчинила, натиснула ще раз. Пішла в кухню, взяла дві великі «кола-коли» з морозильника внизу. Вони були достатньо холодними. Вона підвелася, захряснула дверцята ногою й попрямувала до вітальні. Перетнулася з білявою дівчиною, яка розмовляла з хлопцем із нагеленим та зачесаним назад волоссям.

— Франческо, піднімається твій брат, ключі тобі несе.

— Ах… — це було все, що Франческа спромоглася відповісти. — Дякую.

І застигла з відкритим ротом. Нагелений хлопець дозволив собі злегка здивуватися.

— Франче, щось не так?

— Ні, все так, окрім того, що я єдина дитина.

Батьки Роберти, виходячи з під’їзду, наштовхнулись на групу збуджених хлопців, які, щасливо горлаючи, забігали на сходи з розмаху, перестрибуючи по три сходинки за раз і регочучи. Останній зупинився перед ними і зобразив щось на кшталт поклону. «Дбрвечір». І теж утік.

Малюк завжди так розважався, глузуючи з усіх підряд.

— Що це за шибайголови?

— Хтозна… Може, друзі того, з другого поверху, Маріно. Він тільки з непотребом і знається.

Заспокоєні цим припущенням, вони попрямували до своєї «Теми» з телефоном.

— Ось, це тут.

Сицилієць та Гак першими прочитали табличку під кнопкою на четвертому поверсі.

— Міккі, ні?

Прибіг захеканий Малюк.

— Так, а чого ми не поїхали ліфтом?

— Він був зайнятий.

Цієї миті двері ліфта відчинилися і вийшли два типи, схожі між собою: окуляри, сині піджаки й темно-сірі шейкові штани. Один із них дозволив собі виділитися: його сорочка була голубою й картатою, а не однотонною, як в іншого. Маленька демонстрація ексцентричності, яку, однак, одразу ж знищувала його краватка: така само жахлива, як і двоє дівчат, що їх супроводжували. Ця четвірка одразу ж перервала свою дурнувату розмову.

— Очманіть, які монстри!

Малюк віддихався. Більш екстравагантний тип зі слабким «вибачте» дотягнувся до кнопки і подзвонив. Двері відчинилися майже миттєво.

— Привіт, Роберто.

— Альвізе, ти запізнюєшся!

Він був покараний цим іменем вже від хрещення25.

— Марто, Джованно, заходьте.

Інші троє пройшли від сходового майданчика цим коридором мускулів.

— А це Джорджо.

Відрекомендував хлопця, який промовив дуже оригінальне «вітаю» і зайшов.

Роберта залишилась у дверях, дивлячись на групу цих дивних молодиків, м’язистих та розкуйовджених. «Вони вдягнені дещо кежуал», — подумала наївно.

— Чим я можу вам допомогти?

Малюк висунувся наперед:

— Я шукаю Франческу, я її брат.

Ніби за помахом чарівної палички Франческа з’явилась у дверях в супроводі нагеленого типа.

— І хто з вас є моїм братом?

— Я! — підніс руку Луконе.

Франческа ніколи не думала, що у неї є брат, принаймні такий. Або її мати мала роман з якимсь чудовиськом, або її тато брехав, коли заявляв про свої метр сімдесят зросту.

Полло також підняв руку.

— Я теж, ми близнюки, як у тому фільмі зі Шварценеггером. Він — той, що дурнуватий.

Усі зареготали.

— Ми теж брати, — загорлали інші, піднімаючи руки один за одним.

— Так, любімо одне одного.

Нагелений тип нічого не розумів. Про всяк випадок він нап’ялив на обличчя вираз, що пасував до його волосся.

Франческа відвела Малюка убік.

— Як тобі тільки на гадку спало прийти з усіма цими, га?

Полло, усміхаючись, поправив на собі куртку, але результат був такий самий прикрий.

— Це свято скидається на поминки, ми бодай звеселимо його трішки, ну ж бо, Франче, не злися.

— Та хто злиться? Тільки заберіться звідси.

— Гей, Мал, мені остогидло, можна?

Сицилієць увійшов, не чекаючи, поки Франческа відсунеться від дверей.

До нагеленого нарешті дійшло. Непрошені гості. І з цим проблиском розуму він відійшов і змішався зі справжніми гостями у вітальні. Франческа спробувала їх затримати.

— Ні, Малюче, ні, ви не можете зайти.

— Вибачте, можна, вибачте…

Невідворотно, один за одним, вони увійшли всі: Гак, Луконе, Полло, Кролик, Степ та інші.

— Ну ж бо, Франче, не будь такою, побачиш, нічого не станеться.

Малюк узяв її за лікоть.

— Принаймні можеш сказати, що ти тут ні до чого, це все провина твого брата, який притяг із собою оцю всю галайстру…

Потім, ніби злякавшись, що зайде хтось чужий, зачинив за собою двері.

Якийсь час непрохані гості тинялися хатою маленькими групками.

Луконе та інші майже одразу змішалися зі справжніми гостями, або принаймні спробували. Вони розсіялися вітальнею. Спочатку ні в кого не виникало питання, що ж це за типи у шкіряних куртках та джинсах.

Із дивними людьми вони знаються. Такою була найбільш поширена думка, і водночас найбільш секретна. У багатьох вона промайнула в голові, але не злетіла з жодних вуст.

Сицилієць та Гак у буквальному сенсі напали на буфет, напихаючись канапками із ковбасою, м’якими, із маслом, намащеним на верхню круглу частину булочки, — але не насолоджувались ними, а ковтали, не жуючи. Це було майже як змагання. А ще маленькі піци, інші канапки впереміш із тістечками та шоколадними цукерками. Зрештою Сицилієць заґлитнувся. Гак ляскав його все сильніше по спині, останній стусан був таким сильним, що Сицилієць закашлявся, вихаркуючи шматки їжі на рештки буфету. Більшість гостей, що стояли поряд, одразу ж згадали про дієту. Малюк зареготав, як навіжений. Франческа по-справжньому захвилювалася.

Кролик кружляв вітальнею. Він здавався уважним антикваром, брав дрібні речі, підносив їх до очей, роздивлявся відтиски проби, і, якщо вони були срібні, клав до своєї кишені. Дуже скоро курці були змушені струшувати попіл просто у вазони.

Полло, як справжній професіонал, одразу ж кинувся на пошуки батьківської спальні. Знайшов. Вона була передбачливо зачинена на ключ. На два оберти, але ж ключі вони залишили у замковій щілині. Яка наївність. Полло відчинив двері. Сумки дівчат були рівненько покладені на ліжко. Почав відкривати їх, одну за одною, навіть не дуже поспішаючи.

Гаманці були майже всі повні, це було гарне свято, всі гості — високого польоту, щодо цього він не мав жодних зауважень. У коридорі Гак почав чіплятися до однієї з подруг Палліни, роблячи масні компліменти. Її хлопець, менш нагелений, ніж інші, спробував пояснити йому, що таке вихованість. Почав із ним сперечатися. Тут-таки отримав ляща, ще маснішого, аніж компліменти, які дісталися його дівчині. Гак не терпів нотацій. Його батько був адвокатом і любив промови принаймні так само, як його син ненавидів саму думку про вступ на юридичний.

Палліна, можливо, через схвильованість, зрозуміла, що в неї також проблеми, і збрехала, вибачившись перед іншими так: — У мене потекла туш, піду до ванної підретушую.

Насправді підретушуватися радше годилося б тому хлопцеві, який пішов мовчки зі своєю дівчиною під лікоть та п’ятернею Гака, відпечатаною у нього на щоці.

По кутках кухні стояли дорогі побутові прилади. Пухова ковдра, занадто маленька, щоб її красти, смажилася у духовці. Вона зіщулилась і випустила з себе кілька гусячих пір’їн. Вони могли бути задоволені: безперечно, їхня доля була такою ж, як і в створіння, якому вони колись належали.

Брудні кеди лежали на білому столі у центрі приміщення. Засохлі грудочки землі відпали від підошви, і любитель пазлів міг би реконструювати ту дивну французьку квітку, символ виробника. Дверцята холодильника були відкриті.

«Завжди зачиняйте холодильник, коли взяли те, що треба…» Так синьйора Міккі докоряла своїм дітям, коли вони занадто довго залишалися перед відчиненими дверцятами. Але, ймовірно, побачивши власника цих «адідасів» та його друга, синьйора Міккі не зважилася б вимовити взагалі ні звуку, просто мовчки вийшла б зі своєї обожнюваної кухні, залишивши їх так, з ногами на столі та тортом на вісімнадцятиріччя своєї дочки перед ними.

— Ні, я сам хочу їх задути.

— Курва, до чого тут ти? Торт знайшов я.

— Так, але свічки запалив я.

Гак із гордістю показав свою запальничку «Zippo». Сицилієць глянув на неї, потім усміхнувся.

— Але ти не врахував одну річ.

— Чого?

— Що скоро мій день народження.

Потужно дмухнув на торт, погасивши разом усі свічки. Зрозуміло, був не той день, і ще менше збігалася кількість свічок… Сицилієць був занадто дорослим як на вісімнадцять років, але він щасливо усміхнувся, як дитина, котра втратила передній зуб тому, що той був молочним, і його вирвала ниткою ніжна матуся, а не через добрячу зуботичку.

Гак відкрив «Zippo» і майже одночасно сухо клацнув великим пальцем, потім пройшовся вогником по всіх свічках, залишивши на кожній по маленькому вогнику.

— Бля, що ти робиш?

— А тепер я їх задму.

— Ні, так не годиться. На торт можна дмухати лише раз.

— Хто це вирішив?

— Я!

Сицилієць запустив свою куцопалу руку у вершки, руйнуючи ідеальну окружність вісімки з кількості років Роберти.

— Тоді ти гівнюк.

— Чому?

Сицилієць злизав вершки зі своїх брудних нігтів.

— Я ніколи в своєму житті не задмухував свічок.

— От же, бля, то загаси оті, що з твого боку.

— Ні, ти вже весь торт зруйнував, воно мене більше не гребе.

— Курва, замахав мене вже… Ось, хапай свій гівняний торт!

Вигукнувши це, Сицилієць пожертвував тими вершками, що ще залишалися йому в руці, й пожбурив їх у куртку Гака.

— Срака-мотика!

Гак також заграбастав жменю вершків з торта, намагаючись поцілити в друга. Але, хоча одне його око було вже заплющене, не зміг добре прицілитися, до того ж Сицилієць швидко ухилився. Тож Гак влучив в обличчя чорношкірій помічниці по господарству, яка саме входила. Можливо, у такому вигляді вона б менше страждала від расової дискримінації, але безперечно не могла більше віднести до вітальні торт, по який прийшла. Зрештою, торта вже практично й не було. Ті двоє припинили цю напівхолодну війну й вибухнули сміхом. Помічниця потягнулася по рушник, щоб витертися.

Полло кинув останню сумку на ліжко.

«Чорт забирай, яка скнарюга, — подумав він, — ну що це за сумка? Ти йдеш на свято такого рівня і маєш при собі лише десять штук. Та ти просто бідачка!»

Він підійшов до шафки під грубим старовинним дзеркалом навпроти ліжка. На ній стояла срібна скринька. Відкрив її. Щасливо усміхнувся, здибавши приємний сюрприз. Узяв золоті ланцюжки та сережки. Присвиснув, уздрівши одне намисто, важче за інші та оздоблене камінням, — але краса його не врятувала, радше навпаки. Саме через це Полло запхав його до кишені куртки ще швидше, ніж інші. Відкрив першу-ліпшу шухлядку, поцупив звідти ножички, срібну скриньку з пігулками і маленький червоний пакетик, ще не розпечатаний. Вирішив відкрити його пізніше. В інших шухлядках знайшов спідню білизну. Уявив собі матір іменинниці, вдягнену в оце все. Яка вона? Худорлява жінка, висока, з гарними грудьми, ще молода? Або ж така, що з роками розпливлася і тепер намагається замінити втрачену фігуру красою та елегантністю цих комплектів? Усміхнувся. Одне було ясно: ця синьйора перед його очима, напівгола, в єдвабному бюстгальтері та трусах, не мала жодного золотого ланцюжка, бодай тому, що він украв їх геть усі. Залишив відкритою останню шухлядку, не переймаючись цим. Він уже збирався виходити, коли помітив сумку, що висіла на бильці стільця, завішена курткою. Узяв її. Це була гарна сумка, елегантна та важкенька, з оздобленим наплічним ремінцем та двома шкіряними торочками. Вона мала бути добре споряджена, якщо господиня подбала про те, щоб її сховати. Полло почав розв’язувати вузол з торочок, проклинаючи свою дурну звичку гризти нігті. Можна потерпати від браку любові, або від браку грошей. Але ж не від одного й іншого одночасно. Нарешті розв’язав вузол. У цю мить двері відчинилися. Полло сховав сумку за спину. Усміхнена дівчина з темним волоссям спокійно увійшла до кімнати. Побачивши його, зупинилась.

— Зачини двері.

Палліна підкорилася. Полло витягнув сумку з-поза спини й почав ритися в ній. Палліна була заскочена. Полло помітив, що вона пильно дивилась на нього.

— Ну, можна дізнатись, чого тобі треба?

— Мою сумку.

— То чого чекаєш? Бери її, ні?

Полло вказав на ліжко, де юрмилися вже спустошені сумки.

— Не можу.

— Чому?

— Один лихий тип тримає її в руках.

— Ах.

Полло усміхнувся. Пильніше подивився на дівчину. Вона була дуже симпатична, з чорним волоссям, одне пасмо якого стирчало, та гарними, трішки закопиленими губами. Звичайно, на ній була спідниця в колоніальному стилі. Полло знайшов гаманець, узяв його.

— Тримай… — Кинув їй сумку. — Достатньо попросити…

Палліна схопила сумку на льоту і також почала шукати щось усередині.

— Ти знаєш, що не можна ритися у сумках дівчат, тобі мама такого не казала?

— Ніколи не розмовляв зі своєю матір’ю. А от ти мала б поговорити про дещо зі своєю.

— Чому це?

— Ну, не повинно так бути, що вона дає тобі лише п’ятдесят штук.

— Це мої кишенькові гроші на тиждень.

Полло поклав банкноти до кишені.

— Були.

— То я сяду на дієту.

— Тоді я зробив тобі послугу.

— Кретин!

Палліна знайшла те, що шукала, поклала сумку.

— Потім, коли закінчиш, поклади мені гаманець назад. Дякую.

— Слухай, якщо ти сідаєш на дієту, то, може, завтра я тебе запрошу на піцу?

— Ні, дякую, коли плачу я, то хочу принаймні вільно вибирати, з ким мені йти.

Вона зробила крок до дверей.

— Гей, зачекай-но хвильку. — Полло підійшов до неї. — Що ти взяла?

Палліна сховала руку за спину.

— Нічого з того, що тебе цікавить.

Полло затиснув їй передпліччя.

— Агов, це я вирішую. Покажи.

— Ні, відпусти мене. Гроші ти ж узяв, ні? Чого тобі ще?

— Те, що у тебе в руці.

Полло спробував забрати в неї затиснуте. Палліна притислася грудьми до нього, відставивши якомога далі маленький кулачок.

— Відпусти мене, бо кричатиму.

— А я тебе по дупці наб’ю.

Полло нарешті дістав до її зап’ястка і потягнув до себе. Рішучо витягнув з-за дівочої спини маленький міцно стиснутий кулачок.

— Якщо ти мені його відкриєш, присягаюсь, я ніколи до тебе й слова не промовлю…

— Ой-йой, ми з тобою досі ніколи не розмовляли, то не помру й надалі…

Полло взяв маленьку м’яку руку дівчини і почав долонею відтискати її пальці. Палліна спробувала опиратися. Марно. Зі сльозами на очах вся відхилилась назад, щоб дати більше сили цим маленьким пальчикам.

— Прошу тебе, відпусти.

Полло продовжував розтискати, не слухаючи її. Зрештою, один за одним, пальці розтислися, відкриваючи свій секрет.

У руці Палліні була причина прищиків на її обличчі та набряклих грудей. Причина того нервового стану, який раз на місяць рано чи пізно вражає всіх молодих жінок, а якщо не приходить, то робить їх ще більш нервовими або ж мамами. Палліна стояла перед ним, мовчазна й пригнічена. Вона почувалася приниженою. Полло, сівши на ліжко, вибухнув гучним реготом.

— Тоді завтра ні, завтра я тебе не запрошу на вечерю. Бо що ми потім робитимемо? Анекдоти одне одному розповідатимемо?

— А, ні, це точно ні. Бо я не знаю таких масних, що змусили б тебе сміятися. А інших, упевнена, ти не зрозумієш.

— Егей, дівчинка показує зубки!

Полло був вражений.

— У будь-якому разі, гадаю, що я тебе вже достатньо розважила.

— Чому?

Палліна помасувала свої пальці. Полло це помітив.

— Ти зробив мені боляче, ти ж цього хотів?

— Та ну, вони ледь почервоніли, не перебільшуй, це скоро минеться.

— Я говорила не про руку.

І вийшла, перш ніж заплакати.

Полло залишився у кімнаті, не знаючи, що робити. Усе, що йому спало на думку, — це покласти гаманець на місце й погортати її записник. Звичайно, не віддати їй п’ятдесят штук.

Діджей, тип із дещо довшим, ніж в інших, волоссям — щоб підкреслити свою належність до артистичного світу, — пританцьовував вихилясами у ритм музики. Його руки рухалися туди-сюди по двох дисках, а поролонові навушники давали можливість попередньо прослуховувати музику, щоб не осоромитися, поставивши гостям щось не те. Малюк підійшов до нього.

— Гей, шефе, поставиш мені цю касету?

Ді-джей, прочитавши прохання по губах, узяв касету і поставив її у ближній приймач. Натиснув кілька кнопок, скеровуючи музику собі в навушники. Малюк стояв і дивився на нього, посміхаючись.

Ді-джей раптом аж на лиці змінився. Музика з касети полилась у навушники. Витримав заледве кілька секунд.

— Ти що, дурний? — зняв навушники й одразу ж вийняв касету. — Це ж «Антракс» — більшість тих, що тут, утечуть, а у решти волосся на голові заворушиться. Цією штукою інфаркт спричинити можна. Тримай. — Віддав йому касету. — Став це собі вдома, коли захочеш, щоб тобі стало зле.

— Насправді я це слухаю, щоб заснути.

Степ тинявся вечіркою, роззирався навкруги, неуважно слухав дурні розмови вісімнадцятирічних дівчат: дорогий одяг, побачений у вітрині; скутери, які не хочуть купувати батьки; неймовірні кавалери, стовідсоткова невірність, марні надії.

Трохи вдалині, на тлі чудових картин та молодих представників здорового та багатого суспільства, рухалось щось, що контрастувало з цим усім. Це був Кролик. Їхні погляди перетнулися. Кролик усміхнувся у відповідь, на ходу цуплячи попільничку — саме в той момент, коли до неї тягнулася сигарета, яку занадто довго курили. Попіл, що до цього тримався в ідеальній вертикальній рівновазі, упав туди, де мить тому була попільничка. Курець утратив трохи свого гламуру в очах дівчини, з якою розмовляв. Кролик збагатів на ще одну срібну річ. Більше за всіх від цього постраждала скатертина.

Степ перетнув залу. Якась дівчина розмовляла з подругою, сидячи на дивані. Вона мала чудові стрункі ноги, темні панчохи, що ідеально на ній сиділи, коротку спідницю, яка підкреслювала її принади; довге волосся прикривало їй обличчя. Її подруга, комплексуючи від порівняння, вибрала сірі штани.

Подруга помітила Степа; кинутий нею погляд не пройшов повз увагу дівчини з гарними ногами. Вона також обернулася. Волосся відкинулося за плечі, відкриваючи обличчя: нічого не вдієш, воно до краси ніг геть не дотягувало. Якби їхню красу змішати, то, мабуть, загальний результат був би кращим. Несправедливість природи. Степ усміхнувся цій абсурдній думці. Дівчата, думаючи, що це він так фліртує з ними, радісно перезирнулися.

З вікна в глибині зали, яке виходило на терасу, подув вітерець. Фіранки трохи напнулися, а потім, коли вже опадали, під ними окреслились дві фігури. Було видно руки, які витягувались, намагаючись відкрити їх. Гарний та елегантно вбраний хлопець першим зміг знайти правильний отвір. Трохи пізніше поряд із ним з’явилась дівчина. Сміялася з цього маленького ускладнення. Місячне сяйво трохи підсвітило її сукню, на якусь мить зробивши прозорою.

Степ стояв і дивився на неї. Дівчина відкинула волосся, усміхаючись тому типові. Показала прегарні білі зуби. Навіть здалеку можна було відчути насиченість цього погляду. Ці очі, блакитні, глибокі та чисті. Степ згадав її, їхню зустріч. Або ж правильніше буде сказати — їхню суперечку. Ті двоє сказали щось одне одному. Дівчина кивнула й рушила за хлопцем до столика з напоями. Степ раптом теж відчув спрагу.

Малюк повернувся до діджея разом з Луконе.

— Це — мій старший брат. Він теж любить «Антракс» і хотів би їх послухати. Просто зараз!

Луконе кинув важкий погляд на діджея. Той, хоча й не побачив найменшої схожості між цими двома, вирішив не дискутувати про міру їхньої спорідненості, і тим паче — про їхні музичні вподобання. Поставив касету Малюка в приймач, ставши умить затятим фаном «Антракс».

Кіко Бранделлі вів Бабі через натовп гостей. Він ледь поклав долоню їй на спину, насолоджуючись легким ароматом. Бабі віталася з деякими гостями, які прийшли, поки вона була на терасі. Дійшли до столика з напоями. Раптом якийсь тип виріс просто перед нею. Це був Степ.

— Що ж, бачу, ти мене не послухалась, намагаєшся вирішити свої проблеми. — Він кивнув на Бранделлі. — Розумію, це лише перша спроба. Але хай буде. Зрештою, якщо ти не знайшла нічого ліпшого…

Бабі непевно глянула на нього. Вона його знала, але він їй не подобався. Чи так? Що було з цим типом?

Степ освіжив їй пам’ять.

— Я супроводжував тебе до школи кілька днів тому.

— Цього не може бути, до школи я завжди їжджу зі своїм батьком.

— Маєш рацію. Скажімо так, я їхав поряд з тобою. Почепився на твою машину.

Бабі згадала й глянула на нього заскочено.

— Бачу, що ти нарешті пригадала.

— Звичайно, ти — той тип, що наговорив купу маячні. Ти не змінився, еге ж?

— А чого б мені мінятися, я ідеальний.

Степ розвів руки, демонструючи фігуру.

Бабі подумала, що принаймні в цьому сенсі він має рацію. А от усе інше нікуди не годилося. Починаючи від одягу і завершуючи поведінкою.

— Бачиш, ти не заперечила.

— Та я навіть відповідати тобі не буду.

— Бабі, він тобі набрид?

У Бранделлі проскочила невдала думка, що треба втрутитися. Степ навіть не глянув на нього.

— Ні, Кіко, дякую.

— Ну, якщо я тобі не набрид, то я тобі подобаюсь…

— Ти мені цілковито байдужий. Ні, я б сказала, що мені з тобою трішки нудно, якщо бути точною.

Кіко спробував урвати цю бесіду, звернувшись до Бабі.

— Хочеш щось випити?

Замість неї відповів Степ.

— Так, дякую, налий мені кока-коли.

Кіко й вухом не повів.

— Бабі, ти чогось хочеш?

Степ уперше подивився на нього.

— Так, кока-коли, я вже тобі це казав, і швидше.

Кіко вкляк, дивлячись на нього і тримаючи склянку в руках.

— Швидше. Чи ти оглух, черв’яку?

— Облиш, — утрутилась Бабі, забираючи склянку з рук Кіко. — Я сама.

Музика «Антракс» заповнювала залу, багато хто припинив розмови.

— Бачиш, коли ти ввічлива, то набагато гарніша.

Бабі поставила на місце пляшку.

— Тримай, не розлий.

Дівчина вихлюпнула повну склянку кока-коли в обличчя Степові, замочивши його всього.

— Я ж тобі казала бути обережним, ти зовсім дитина, га? Навіть пити не вмієш.

Кіко зареготав. Степ так його штурхонув, що той налетів на низенький столик, перекинувши все, що стояло на ньому. Потім узявся за краєчки скартертини, на якій стояли напої. Потягнув, намагаючись наслідувати фокусників, але номер не вдався. З десяток пляшок полетіли, перекидаючись, на ближні дивани та гостей. Кілька склянок розбилися. Степ обтер обличчя.

Бабі подивилась на нього з відразою.

— Ти просто тварина.

— Твоя правда, мені потрібен душ, я весь липкий. Це твоя провина, тож ти купатимешся зі мною.

Степ рвучко нахилився й, ухопивши Бабі за ноги попід колінами, закинув її собі на плече. Бабі пручалася, як скажена.

— Облиш мене! Допоможіть!

Ніхто з гостей не втручався. Бранделлі піднявся й спробував зупинити його. Степ вгатив йому стусана в живіт, і той влетів у групку гостей. Малюк реготав, як навіжений, танцював з Луконе й лупив по голові всіх, хто проходив повз. Хтось дав здачі. Поряд із діджеєм спалахнула бійка. Роберта зупинилася в дверях, з тривогою та жахом дивлячись на свою понівечену залу.

— Вибач, де тут ванна?

Роберта, навіть не здивувавшись цьому типові з дівчиною за плечима, показала йому напрямок.

— Там.

Степ подякував і подався туди. Підійшли Сицилієць та Гак, несучи яйця та помідори. Почали кидати їх, не розбираючи, в картини, стіни та гостей. Жбурляли з силою, так, щоб накоїти біди. Бранделлі підійшов до Роберти.

— Де тут телефон?

— Там.

Роберта вказала напрямок, протилежний ванній.

Вона почувалася регулювальницею, що намагається дати раду дорожньому руху, цьому жахливому хаосу, який діявся в її власній залі. На жаль, вона не мала повноважень, щоб усіх оштрафувати та вигнати.

Хтось, більш завбачливий чи більш боязкий за інших, підійшов розцілуватися з нею.

— Па-па, Роберто, з днем народження. Вибач, але ми вже підемо, добре?

— Там.

Вже у повному ступорі показала на вхідні двері, у які, якби вони не були її власними, вона дуже бажала б утекти.

— Припини, кажу тобі, облиш мене. Ти за це заплатиш…

— І хто ж мене покарає? Ота елегантна вішалка, яка мріє стати офіціантом?

Степ увійшов у ванну і прочинив розсувні матові двері душової кабіни. Бабі вчепилася руками в раму, намагаючись зупинити його.

— Ні! Допоможіть! На допомогу…

Степ відступив на крок, легко відчепив її руки.

Бабі вирішила змінити тактику. Спробувала бути люб’язною.

— Ну гаразд, пробач мені. Тепер постав мене на місце, будь ласка.

— Що значить «будь ласка»? Ти мені вихлюпнула кока-колу в обличчя, а тепер кажеш «будь ласка»?

— Гаразд, я не повинна була її вихлюпувати.

— Я знаю, що не повинна була.

Степ увійшов у душ і, пригнувшись, став під лійку.

— Шкоди вже завдано. Тепер я мушу прийняти душ, бо інакше ти потім скажеш, що я липкий.

— Та ні, до чого тут це.

Потужний струмінь ударив їй в обличчя.

— Кретин!

Бабі вигиналася, намагаючись сховатися від струменя, але Степ міцно тримав її.

— Відпусти мене, придурку, дай мені вийти!

— Що, надто гаряча?

Степ, не чекаючи відповіді, покрутив змішувач, який був просто у неї перед обличчям. Викрутив до кінця у бік синього кольору. Вода одразу ж стала холодною. Бабі закричала.

— Ось що потрібно: гарний крижаний душ, щоб трішки тебе заспокоїти. Ти ж знаєш, що це дуже корисно — крижані душі, які потім стають знову гарячими?

І викрутив змішувач на червоне. Від води пішла пара. Бабі закричала ще голосніше.

— Ой, пече! Закрий її, закрий!

— А бач, воно справді дуже корисне для здоров’я — розширює пори, покращує кровообіг, до мозку приливає більше крові, відтак людина краще мислить і розуміє, що слід добре поводитися з іншими… Бути чемною й наливати кока-колу, а не хлюпати її в обличчя.

У цей момент зайшов Малюк.

— Швидше, Степе, ходімо. Хтось викликав поліцію.

— Ти звідки знаєш?

— Чув. Я пішов туди почиститися, Луконе поцілив мені яйцем у лоба. І заскочив того типа біля телефона. Я чув це на власні вуха.

Степ вимкнув душ, потім поставив Бабі на підлогу. Малюк у цей час повідкривав шухлядки трюмо. Знайшов кілька каблучок та ланцюжків, вони були недорогими, але він усе ж запхав їх до кишені. Бабі з налиплим на обличчя волоссям, геть мокра, притулилася до стінки душової кабіни й намагалась оговтатися. Степ зняв футболку. Взяв рушник і почав витиратися. Ідеальні блоки мускулів визирали з-під пелехатої тканини. Його шкіра, гладка та пружна, туго перекочувалась уздовж виступів м’язів.

Степ глянув на неї, усміхаючись.

— Тобі варто б витертися, бо застудишся.

Бабі відгорнула довге мокре волосся, що закривало обличчя. В її очах читалися гнів і рішучість. Степ удав, що злякався.

— Ой, нічого-нічого, я мовчу.

Продовжував витирати собі волосся. Бабі сиділа на підлозі. Мокра сукня стала прозорою, прилипла до її шкіри. Під тканиною у бузкові квіточки можна було розгледіти мереживо світлого бюстгальтера, мабуть, того ж кольору, що й вузькі трусики. Степ це помітив.

— Тобі потрібен рушник чи ні?

— Йди в дупу.

— Які слова! Як це вихована дівчина каже такі речі? Запам’ятай, що наступного разу, коли ми підемо в душ разом, я мушу помити тобі рота з милом. Ясно? Нагадай мені про це, гаразд?

Викрутив футболку і, зав’язавши її собі на стегнах, вийшов з ванної. Бабі провела його очима. На спині маленькі краплинки сповзали між жилами та блоками сильних і добре окреслених м’язів. Бабі схопила пляшку шампуню, що валялася на підлозі біля її ніг, і пожбурила її йому в спину. Почувши шум, Степ інстинктивно пригнувся. Бабі у нього не влучила, хоча ці широкі плечі були легкою мішенню. Степ нахилився, підняв пластикову пляшку із намальованою на ній білявою дівчиною з довгим лискучим волоссям.

— Гей, я зрозумів, чого ти так розлютилась. Я забув помити тобі волосся. Добре, зараз повернуся, еге ж?

— Йди ти…! Навіть не думай…

Бабі швидко захряснула прозорі дверцята, зачинившись у душовій кабіні. Степ подивився на її маленькі долоньки, притиснуті до скла.

— Тримай-но!

Він закинув їй шампунь згори, через відкритий верх душової кабіни.

— Здається, ти хочеш помити волосся власноруч… Як і все інше… То нехай!

Потім із хуліганським сміхом вийшов з ванної.

При слові «поліція» в залі почалася паніка. Бійка одразу ж припинилася. Луконе, Сицилієць та Гак, які мали за плечима бурхливе минуле, першими добігли до дверей. Хтось із гостей залишився на підлозі в крові. Роберта забилася в куточок і плакала. Хлопці дивились, як ті галабурдники виходили з дверей, вдягнуті в їхні пуховики, «Henry Lloyd» та інші дорогі куртки. Кролик пробіг, дивним чином сріблясто видзвонюючи, важчий, ніж зазвичай. За ним біг Полло, тихіший на бігу через те, що вміст його кишень робив менше шуму, зате приносив більше грошви. Кальмар вибіг у двері, за ним мчали Степ та Малюк. Скотилися вниз сходами, швидко, змушуючи тремтіти поруччя, за які вони хапалися на поворотах. Перестрибуючи по кілька сходинок за раз, викидали ключі, знайдені в кишенях чужих курток. Перевертали дорогі вазони, живі прикраси елегантних сходових майданчиків. Дісталися до першого поверху. Сицилієць та Гак, горлаючи, гатили по поштових скриньках прямими точними ударами. Дверцята скриньок покривилися, скло розбилося. Покрали звідти купони на знижки на миючі засоби, які вони ніколи не куплять, та журнали, які навряд чи зрозуміли б, навіть якби й узялися їх читати. Луконе заволав від радості, думаючи, що справді виграв сто мільйонів лір. Полло вихопив у нього фальшиву листівку з рук.

— Ти маєш ключі фортуни?

— Ні.

— А магічний номер?

— Ні.

— Тоді ти ні біса не виграв. Максимум — срібний хрестик ціною в десять штук. Замало для такого єврея, як ти.

Усі засміялися не так через стереотипи, як тому, що Луконе справді ніколи ні за кого не платив. Потім, поцупивши кілька сідел і розбивши бардачки «Весп» у пошуках чогось кращого, та задовольнившись простою викруткою, вони зникли в темряві ночі.

25 Для сучасних італійців це ім’я звучить старомодно.

Для сучасних італійців це ім’я звучить старомодно.

25

10

«Біґ». Рафаелла рішучим жестом виклала карти на зелене рядно, вдоволено дивлячись на свою суперницю. Напрочуд повільну жінку в потужних окулярах. Рафаелла терпіти її не могла. Жінка подивилась на свої карти, щоб зрозуміти, де можна приставити.

— Поклади їх, моя дорогенька…

Карти майже випали їй із рук. Рафаелла швидко ними заволоділа.

— Оцю ти приставляєш сюди, оцю сюди, а цю останню — сюди. А за всі ці ти платиш.

Швидко порахувала в голові, потім записала результат на папері. Підвелася і стала за спиною Клавдіо.

Практично вона заволоділа і його грою, і після кількох точних скидів переконала його стукати. Їхній компаньйон також зробив «джин». Рафаелла радісно записала рахунок. Якби не той «андер», що отримав Клавдіо, вони б зробили бліц і в другій партії. Узяла карти й почала їх швидко тасувати. Жінка в товстих окулярах відкрила першу карту. Жахливо повільно. Рафаеллі була неприємна сама думка про програш, не так через кількість пунктів — вони були помітно попереду, — як через те, що тоді їй довелося б здавати карти. Гравці за сусідніми столиками, що програвали вже доволі довго, вирішили помінятися місцями, звинувачуючи у своїй невдачі неотримані бонуси. Хтось інший забобонно поставив попільничку, щойно почищену господинею хати, на попереднє місце, праворуч від себе. Адвокат налив собі віскі точно до краєчків візерунка на склі. Слушний хід для того, щоб виграти, залишаючись більш-менш тверезим. Деякі пари, що видавалися більш закоханими за інших, обмінялися ніжним поцілунком перед тим, як знову взяти карти до рук. Насправді у цьому було більше магічного ритуалу, аніж щирих почуттів. Кілька пар вирішили піти, пославшись на те, що завтра рано вставати, або ж на дітей, які досі не повернулися з прогулянки. Насправді ж або він почувався не дуже добре, або їй вечірка здавалася нудною. Серед них були також Марина та Філіппо. Попрощалися зі всіма, подякували господині дому, брешучи про чудово проведений час. Філіппо мав занадто здоровий вигляд, аби подумати, що йому недавно було зле. Марина розцілувалася з Рафаеллою, потім з усмішкою, що тривала довше за звичну, нагадала про їхню секретну обіцянку щодо дочок.

Вулиці вночі здавалися спокійними. Непереконливо одягнені хлопці вичікували, вишукавшись у черги перед дискотеками. На дверях нещодавно відмиті типчики, які точно не успадкували вроджену елегантність, вибирали людей, вирішували, хто може зайти, а хто ні — роздавачі розваг або страждання, залежно від того, хто дужче любить штовханину, оцей людський потяг, що рухається поміж вогників та галасу.

Хвиля тих, хто щойно зайшов, віталася зі стрічними, виглядала, хто є і кого нема. Чоловіки зазирали на гарних жінок, які завжди належали комусь іншому, мріючи колись і собі засягнути таку високу, таку елегантну. Та задовольнялися котроюсь із зайвими кілограмами, яка зупиниться перекинутися слівцем, якщо пощастить. Якщо вдасться зійти з цього людського потягу, вирізнитися власним стилем. Здавалося, у всіх уже є пари. Де вони всі познайомилися колись раніше? Питання хлопців, що самотньо повертаються додому після більш чи менш добре проведеної ночі. Їм залишається тільки втішатися спортивним журналом, який щойно вийшов. Свіжі новини. Заяви. Ймовірні придбання. Знаменитий іноземний футболіст робить, що йому заманеться, і, як завжди, це йому сходить з рук. Продовжує сіяти дітей. Хтось інший, менш плідний, набирається хоробрості та купує порножурнальчик. Діти не робляться на самоті.

Жінка за кермом машини. На світлофорі дивиться просто перед собою. Чоловіки у сусідніх машинах сподіваються на цей останній погляд, усмішку, яка могла б урятувати невдалий вечір. Нічого не вдієш. Вона не налаштована на контакт.

Можливо, вона їх мала вже забагато і повертається задоволена додому після ночі кохання. Хоча ні, навряд: якщо її не супроводжують додому, то не така вже вона й кохана.

Зелене світло.

Усі рушають. Хтось розлучився цієї ночі, кохання минуло. Одне з двох плаче, але справжня проблема — що робить інше?

Хлопець та дівчина щойно зустрілися і вже пристрасно кохаються. Вони одне одного вибрали, познайомились, вивчили. Потім, подолавши страх та поклавшись на зовнішній вигляд, віддались бажанню. Взаємна довіра щодо минулого, якого інший не знає. Вони кинулись у вир, дозволивши собі ніч пригод, гойдаючись серед свіжих простирадл, забувшись у пристрасті. Все це замкнене у бульбашці спокою.

«Швидка» проїхала десь далеко. Хтось переборщив з розвагами або припинив розважатися.

З під’їзду 1130 по Кассії вийшла групка гостей. Обговорювали події. Один із хлопців, здавалося, волів говорити більше за інших. Безперечно, він мав рацію, якщо судити з його роздутої губи, — але він трохи захопився, тому події у його викладі дещо змінилися, роздулись, як та губа.

Поставивши чимало дурнуватих запитань, поліція поїхала з дому Роберти. Єдина, хто щось знав, така собі Франческа, побачивши, що свято перетворюється на хаос, швидко втекла, забравши свою спустошену сумочку та імена винуватців.

У загальному безладі Паломбі та Даніела втекли разом з іншими гостями. Бабі, мокра як хлющ, випустила з поля зору свою сестру. Натомість Роберта знайшла пару шортів, які їй були до міри, та олімпійку старшого брата, в яку могла та загорнутися двічі.

— Тобі варто було б частіше так вдягатися на свята, ти чарівна.

— Кіко, ти ще маєш натхнення жартувати?

Двоє вийшли з під’їзду.

— Я загубила свою сестру й занапастила сукню від Валентино. — Вона показала на елегантний целофановий пакет, ім’я на якому відрізнялося від того, що на сукні, але було так само знамените. — І мало цього: якщо я, повернувшись додому, потраплю на очі матері з мокрим волоссям, мені добряче перепаде.

Рукави олімпійки закривали її маленькі долоні. Бабі їх закотила, натягнувши аж до ліктів. Але вже за крок вони вперто повернулися на своє місце.

— Ось, це він.

З-поза контейнерів зі сміттям Малюк рішуче вказав на Кіко Бранделлі.

— Ти впевнений? — уточнив Степ.

— Абсолютно. Я чув це на власні вуха.

Степ упізнав дівчину, що йшла поряд із тим поганцем, хоча її маскарад був бездоганним. Не так просто забути жінку, яка так наполягала на тому, щоб піти разом з тобою в душ. Усміхнувся другові.

— Ходімо попередимо інших.

Бабі та Кіко звернули на доріжку.

— Скажи краще, чому ти не втрутився, коли той ідіот затяг мене до душу?

— Я не знав, я тоді пішов викликати поліцію.

— А, то це був ти?

— Так, адже ситуація загострювалась, усі товкли пики всім… Бачила, що вони зробили з губою Андреа Марінеллі?

— Так, бідолаха.

— Бідолаха? Та йому це за щастя. Хтозна, чого він зараз наплете. Сам-один проти всіх, герой вечора. Я його знаю як облупленого. Ось вона, тут.

Вони зупинились перед машиною. Поворотні фари заблимали, у той час як запобіжники піднялись синхронно. Це була звичайна сигналізація, хоча сама «BMW» була найновішої моделі. Кіко відчинив дверцята. Бабі подивилась на ідеальний салон, на темне дерево, на шкіряні сидіння.

— Тобі подобається?

— Дуже.

— Я взяв її для тебе. Знав, що проводжатиму тебе додому ввечері.

— Серйозно?

— Аякже! Насправді все було заплановано. Це я покликав ту зграю придурків. Уяви, увесь той безлад був створений тільки для того, щоб я міг залишитися наодинці з тобою.

— Ну, то тієї історії з душем можна було й уникнути, тоді принаймні одяг відповідав би ситуації.

Кіко засміявся, захряснув дверцята, обійшов довкола й сів у машину. Встромив ключі. Потужний мотор одразу ж завівся. У центрі панелі автоматично піднялось вічко, відкриваючи дорогу стереосистему, до цього сховану. Музика розлилась салоном — було чути кожен її тон, кожен високий та низький звук. Машина нечутно рушила.

— Зрештою, мені було навіть весело сьогодні. Якби не ці типи, то була б нудьга нуднезна.

— Не думаю, що Роберта поділяє цю думку. — Бабі чемно поставила целофановий пакет біля своїх ніг. — Вони їй хату зруйнували!

— Та ну, що там таке, якісь дрібні збитки. Їй доведеться почистити дивани та здати до хімчистки фіранки.

Раптовий гуркіт розірвав елегантну та гармонійну атмосферу в автівці.

— Що таке?

Бранделлі глянув у бокове дзеркало. Воно відобразило пику Луконе. Той реготав, як навіжений. Позаду нього Гак звівся в сідлі мотоцикла і ще раз сильно копнув машину.

— Це ті несамовиті! Швидше, газуй!

Кіко перемикнув передачі й прискорився. Легкі мотоцикли також розігналися і не відставали від нього. Бабі стривожено озирнулася. Вони всі були там, на своїх потужних мотоциклах — Кролик, Полло, Сицилієць, Гак, а посередині — Степ. Куртка на голому тілі напнулася, відкрилась, демонструючи торс. Степ їй усміхнувся. Бабі відвернулася.

— Кіко, мчімо звідси якнайшвидше, я боюся!

Кіко, не відповідаючи, продовжив кермувати, тиснучи на газ. Машина летіла вниз, по узвозу Кассії, у холоді ночі. Але мотоцикли не відставали. Кролик прискорився, Полло витягнув ногу й прямим ударом розбив задню фару. Сицилієць копнув ліві бокові дверцята позаду Кіко і геть їх пом’яв.

— Бля, вони мені її нівечать!

— Кіко, навіть не думай зупинятися, бо тоді знищать тебе.

— Ні, але я можу дещо їм сказати.

Натиснув електричну кнопку віконечка, відчинив його до половини.

— Слухайте, хлопці, — прокричав він, намагаючись зберігати спокій та не з’їхати з дороги, — це машина мого батька, і якщо…

Йому чвиркнули у самісіньке обличчя.

— Яху-у-у-у-у, влучив, сто пунктів!

Полло схопився на ноги позаду Кролика, піднявши руки вгору на знак перемоги.

Кіко у відчаї витерся замшевою хусточкою, дорожчою за рукавички Полло. Бабі з відразою подивилась на цей плювок, який ніяк не хотів стиратися з обличчя Кіко, потім натиснула електричну кнопку, закривши віконечко, перш ніж Полло примудриться поцілити у щось іще.

— Намагайся доїхати до центру, може, там поліція буде.

Кіко відкинув на заднє сидіння хусточку і продовжив кермувати. Почулися ще звуки розбитих фар та зім’ятого заліза. «Кожен удар, — подумав він, — це сотні тисяч лір збитків та довжелезні скандали з батьком». Тоді, засліплений раптовою злістю, рвучко вивернув кермо. Машину занесло спочатку праворуч, відтак ліворуч, вона штовхнула мотоцикли. Сицилієць метнувся вбік, опинився на іншій смузі, на щастя, порожній. Кролик ударив по гальмах, щоб не вилетіти з дороги. Кіко зареготав майже в істериці.

— Вони хочуть війни? Добре, вони її отримають! Я їх усіх уколошкаю, розчавлю, як мишей!

Ще раз крутонув кермо, відкинувши машину праворуч. Бабі перелякано вчепилася в ручку дверцят. Степ, побачивши машину, що їде йому назустріч, звернув, одночасно перемкнувши передачі й загальмувавши. Мотоцикл плавно виїхав на центр дороги, позаду машини.

Кіко глянув у дзеркальце заднього виду. Група була позаду нього, близько, як і раніше.

— Ага, злякалися? Добре! А ось скуштуйте це!

Різко витиснув гальмо. Увімкнулася автоблокувальна система. Машина майже зупинилась. Ті мотоцикли, що були обабіч машини, обігнули її, з’їхавши убік. Малюк, який їхав якраз по центру, спробував загальмувати, але його «Веспоне» з гладкими колесами поїхав поковзом і врізався в бампер. Малюк упав. Кіко рвонув з місця, витискаючи газ на повну. Мотоцикли, що опинились були перед машиною, від’їхали, злякавшись. Інші зупинилися допомогти пораненому другові.

— Бля, який сучий син!

Малюк підвівся, його штани звисали лахміттям на правому коліні.

— Погляньте лише сюди.

— Еге, з огляду на те, як ти летів, то ти неймовірний везунчик. Нічого тобі не сталося, тільки коліно подряпав.

— Та яке, курва, коліно, воно мене не гребе, той гівнюк порвав мені джинси «левайс», що я купив позавчора.

Усі засміялися, радісно та полегшено, завдяки другові, який не втратив життя і навіть бажання жартувати. Степ подивився на «BMW», що віддалялася по шосе. Між деревами, що тулилися одне до одного, вдалині швидко пропливали хмарки. Великий яскравий місяць висів на небі. Справді недосяжним був тільки він. Потім «BMW» звернула праворуч, на проспект Франча.

— Яху-у-у-у-у, я їх зробив, я їх нажухав, тих виплодків!

Кіко у захваті лупасив руками по керму. Знову зиркнув у дзеркальце. Тільки одна машина вдалині. Він заспокоївся.

— Гівнюки, гівнюки! — Підскочив на сидінні. — У мене все вийшло!

Потім згадав про Бабі, що сиділа поруч.

— Як ти? — знову набув серйозного вигляду, стривожено подивившись на неї.

— Вже краще, дякую. — Бабі відчепилася від ручки дверцят і сіла нормально. — Тепер я хочу дістатися додому.

Кіко перемкнув передачу й повернув праворуч, униз узвозом.

— Я негайно відвезу тебе.

Зупинився на хвильку перед знаком «стоп», потім рушив у напрямку мосту Мільвіо. Кіко ще раз глянув на Бабі: мокре волосся розкидане по плечах, блакитні очі все ще трішки налякані.

— Мені прикро через те, що сталося. Ти дуже злякалася?

— Добряче.

— Хочеш чогось випити?

— Ні, дякую.

— Я, однак, мушу зупинитися на хвильку.

— Як хочеш.

Кіко розвернув машину. Зупинив її перед фонтанчиком якраз навпроти церкви, плюснув собі водою в обличчя, змиваючи останні краплі слини Полло. Потім підставив ще мокре обличчя свіжому вітру ночі, розслабився. Коли розплющив очі, довелося подивитися у вічі реальності. Його машина, чи б то пак машина його батька…

— Срака-байрака! — прошепотів сам до себе і з удаваною байдужістю обійшов довкола неї, оцінюючи збитки та витягаючи друзки розбитих фар, що хиталися. Дверцята були всі зім’яті, боки подряпані. Подекуди злущилась металізована фарба. Спробував подумки прикинути збитки. Десь два мільйони. Якби він пішов на ту телепрограму, де учасники мають вгадати правильну ціну, то його не взяли б навіть глядачем у залу. Це було дуже далеко від рахунку, який би йому виставив будь-який реальний ремонтник, більш-менш чесний чи крадійкуватий.

Спробував удати, що не впав у відчай. Насправді впав, ще й як. Його батько був схиблений на машинах, особливо на цій, зважаючи на те, скільки він змушений був чекати, перш ніж її отримати. Майже стільки ж, скільки й сам Кіко чекав у той вечір у своїй кімнаті, перш ніж наважився попросити її в нього. Дуже силувано усміхнувся до Бабі.

— Ну, треба трішки її привести до ладу, тут дещо подряпалось.

Не встиг договорити. Темно-синій мотоцикл із вимкненими фарами, який досі їхав назирці за ним, із гуркотом зупинився за крок від нього. Кіко не встиг обернутися, як його відкинуло потужним ударом на капот. До кошторису додалося ще з пів мільйона лір. Степ насів на нього всією вагою, почав гамселити по обличчю.

Губи одразу ж скривавились.

— Допоможіть! Допоможіть!

— Так ти наступного разу навчишся тримати язика за зубами, черв’яку, падлюко, гівнюку!

І знову злива стусанів, знову удар об капот і ще більше збитків. Тепер батькові доведеться платити не тільки ремонтникові, а й стоматологові для сина.

Бабі вискочила з машини і розлючено почала частувати Степа кулаками та стусанами.

— Відпусти його, сволото! Припини!

Степ розвернувся й відштовхнув її. Бабі поточилася, перечепилася об бордюр і, втративши рівновагу, впала. Степ якусь мить дивився на неї. Кіко скористався цією паузою. Він підвівся з капота і, струшуючи головою, щоб оговтатись, спробував влізти у машину. Але Степ був спритніший за нього.

Сильно штурхонув дверцята, заблокувавши його. Кіко заволав від болю. Степ продовжив лупасити його. Кіко спробував захистити голову, як тільки міг, прикриваючи скроні та вуха, але Степ бив ззаду, невмолимо, гатив по потилиці, по вилицях, по щелепах. Щоразу, коли долоні Кіко відкривали якесь місце, щоб закрити інше, щойно забите, удари Степа, точні та сильні, сипалися саме туди. Кіко кричав від болю, безсилий, затиснений між дверцятами та машиною. Бабі болісно підвелася. Теж почала кричати, кличучи на допомогу. У цю мить під’їхала машина. Це були синьйори Аккадо.

— Філіппо, дивися! Що тут таке? Та це ж Бабі, дочка Рафаелли!

Філіппо загальмував і вийшов з машини, залишивши дверцята відчиненими. Бабі побігла йому назустріч, кричучи:

— Розбороніть їх, швидше, бо вони повбивають один одного!

Щоправда, ситуація не зовсім відповідала цьому описові.

— Стій, відпусти його!

Філіппо кинувся на Степа, заблокувавши його ззаду. Обхопив його, відтягуючи від дверцят. Кіко, нарешті звільнений від цих лещат, помасував собі груди, а потім, наляканий, скочив у машину й помчав геть на повній швидкості. Утік.

Степ пручався, намагаючись звільнитися від «обіймів» синьйора Аккадо, потім нахилився й потужно відкинув голову назад. Ударив того в самісіньке обличчя. Окуляри синьйора Аккадо полетіли геть, розбившись, а з носа заюшила кров. Філіппо захитався, тримаючи руки біля носа. Раптово знову короткозорий, він майже плакав, затьмарений болем. Марина кинулася на допомогу чоловікові.

— Злочинець, халамидник! Не наближайся, не смій до нього торкатися!

Та хто б його торкався! Хто взагалі чекав, що той навіжений, що напав на нього ззаду, виявиться дідуганом. Степ мовчки дивився на жінку, що продовжувала репетувати.

— Зрозумів, наволоч? Я це так не залишу!

Марина допомогла чоловікові залізти до машини, потім завела її і від’їхала не без труднощів. Синьйора Аккадо майже ніколи не сідала за кермо, окрім виняткових випадків. Цей був саме такий. Нечасто ставалося, щоб її чоловіка били головою на вулиці.

Філіппо поглянув на свою закривавлену долоню, потім ледь торкнувся кінчика носа. Його пронизав гострий біль, зі сльозами на очах він закинув голову. Дивився на стелю, дихаючи ротом. Його ніс — єдине, що було ідеальним. Тепер бразильському хірургові доведеться зайнятися і ним. Чоловік застогнав, можливо, також і через цю думку. Марина занепокоєно глянула на нього, а потім, налягаючи обома плечима на кермо, повернула праворуч. Машина непевно в’їхала на набережну Тибру.

Бабі стала перед Степом.

— Ти тварина, ти чудовисько, ти мені огидний! Ти не поважаєш ніщо і нікого.

Він подивився на неї з усмішкою. Бабі струсонула головою.

— Не прикидайся дурником, подивись, яка в тебе ідіотська пика.

— Можна дізнатися, чого тобі від мене треба?

— Нічого, я не можу нічого бажати, бо що можна хотіти від тварини? Ти вдарив людину, чоловіка, старшого за тебе.

— По-перше, це він на мене накинувся, по-друге, звідки, бля, я знав, що він старший? По-третє, тим гірше для нього, займався б своїми справами.

— Ось як? Тобто тому, хто займається не тільки своїми справами, ти розбиваєш обличчя, б’єш його головою! Він навіть в окулярах був, дивись…

Вона зібрала уламки.

— Ти їх йому розбив! Задоволений тепер? Ти знаєш, що це кримінальний злочин — бити того, хто носить окуляри?

— Знову ця бридня? Я цю дурню все життя чую. Хто тобі сказав таке про окуляри?

Степ пішов до свого мотоцикла, сів на нього.

— Це точно запустила якась наволоч в окулярах, яка боїться, що її поскубуть, і власне через це вона носить окуляри й розповідає маячню.

Степ завів мотоцикл. На якусь мить передня фара освітила Бабі. Вона прикрила очі. Степ увімкнув першу передачу.

— Ну, бувай.

Бабі роззирнулась довкола. Ніхто повз не проїжджав. Площа була безлюдна.

— Як це «бувай»?

— Ну, якщо хочеш, тоді не бувай.

Бабі приречено видихнула.

— А я, як я повернуся додому?

— Та звідки я це, бля, знаю? Ти могла попросити твого друга супроводити тебе, ні?

— Не можу, ти його побив і примусив утекти.

— Ах, ну тобто це моя провина.

— А чия ж? Так, дай мені сісти позаду.

Бабі підійшла до мотоцикла і вже підняла ногу, щоб сісти позаду. Степ злегка відпустив зчеплення. Мотоцикл трохи посунувся. Бабі зиркнула на хлопця. Степ обернувся до неї, відповів на її погляд. Бабі знову спробувала залізти, але Степ був швидшим за неї і знову подався вперед.

— Ну ж бо, зупинись. Ти що, ідіот?

— Е, ні, дорогенька. Я ж тварина, чудовисько, я викликаю у тебе відразу — і ти хочеш сісти позад мене? Позад того, хто не поважає нікого і нічого? Е, ні, це занадто легко. Треба бути послідовними у цьому світі, послідовними. — Степ дивився на неї серйозно, обличчя у нього було нахабне. — Хіба можна, щоб такий тип тебе підвозив?

Бабі прикрила очі, цього разу від ненависті, що нуртувала всередині. Потім рішуче пішла вулицею Фарнезіни.

— Я маю рацію чи ні?

Бабі не відповіла. Степ засміявся, потім наздогнав її. Їхав поряд на мотоциклі.

— Зрозумій, я ж це роблю для тебе. Потім тобі буде прикро, що ти пішла на компроміс. Краще залишатися при своїй думці. Я чудовисько, і ти йдеш пішки аж додому. Згодна?

Бабі не відповіла, перейшла на інший бік дороги, дивлячись просто перед собою. Зайшла на тротуар. Степ зробив те саме. Він піднявся на педалях, щоб пом’якшити удар.

— Звичайно…

Він продовжував їхати поряд із нею з її швидкістю.

— …якщо ти попросиш у мене вибачення, забереш назад усі свої слова і скажеш, що помилилася… Тоді нема проблем… Я можу тебе підвезти, бо тоді все послідовно.

Бабі знову перейшла на інший бік дороги. Степ — за нею. Піднявся на сідлі мотоцикла, спускаючись з тротуару. Додав швидкості, наздоганяючи її, однією рукою потягнув її за олімпійку:

— Ну? Це просто, повторюй за мною: прошу вибачити…

Бабі відштовхнула його ліктем, вивільнилася й побігла.

— Гей, ну що це за манери?

Степ додав швидкості й скоро знову її наздогнав.

— Ти що, хочеш до самого дому пішки йти? До речі, а де ти живеш? Далеко? Ага, я зрозумів, ти хочеш схуднути. Так, справді, маєш рацію, це було зовсім нелегко — нести тебе на руках у душ.

Він об’їхав її, усміхаючись.

— І зрештою, якщо ми з тобою будемо робити інші речі, тобі краще скинути пару кілограмчиків, я ж не можу щодня так трудитися, га? Атож, я вже тебе розкусив. Ти з тих, кому подобається бути зверху, правильно? Тоді точно маєш схуднути, бо інакше ти мене розчавиш.

Бабі не витримала. Схопила пляшку, що стирчала зі смітника, прикріпленого до стовпа, і пожбурила в нього, намагаючись поцілити. Степ рвучко загальмував і відхилився. Пляшка пролетіла близько над його головою, а мотоцикл заглух і почав завалюватись набік. Степ із силою смикнув за кермо, зупинивши його ще до того, як він торкнувся б землі. Бабі побігла швидше. Степ згаяв трохи часу, щоб знову завести мотоцикл, йому зсунулася кнопка RUN/OFF.

З бокової вулички саме в цей момент виїхав якийсь жлоб на «Гольфі» старої моделі. Фальшиві написи на боках кричали про «турбо», якого насправді не було. Позаду, як завжди, два пластикові кролики марно намагалися розмножитися. Жлоб побачив Бабі, що бігла сама. Під’їхав до неї.

— Гей, красуне, хочеш, підвезу?

— Гей, бридкий гівнюче, хочеш, розіб’ю тобі пику?

Тип зиркнув на Степа, який раптово вигулькнув між ними. Зрозумів, що тут швидше дістанеш прочухана, аніж дівку. Поїхав геть, хитаючи головою ніби на знак обурення. Підняв праву руку, напускаючи на себе бозна-який поважний вид. Хотів здаватися вищим за цю ситуацію. Що завгодно — тільки б не визнати, що дав маху. Степ глянув йому вслід, потім обігнав Бабі й перетнув їй дорогу.

— Годі, залізай.

Вона спробувала його обійти. Степ притиснув її до стіни. Бабі спробувала пройти позаду. Степ ухопив її за олімпійку.

— Я сказав: сідай!

Сердито потягнув її до себе. Бабі перелякано відсахнулася. Він поглянув у ці блакитні очі, ясні й глибокі, що злякано дивились на нього. Повільно відпустив її, потім усміхнувся.

— Ну ж бо, я проведу тебе додому, бо інакше вийде, що я сьогодні пересварюся з половиною світу.

Мовчки, не кажучи нічого, крім своєї адреси, сіла позад нього. Мотоцикл рвонув з місця. Бабі відкинуло назад. Інстинктивно обійняла його. Її руки проти волі опинилися під його курткою, напнутою вітром. Його шкіра була свіжою, тіло — гарячим посеред холоду ночі. Бабі відчула, як під її пальцями перекочуються скульптурні м’язи. Вони ідеально вигравали при кожному найменшому русі. Вітер пробігав по її щоках, мокре волосся закручувалося вихорами в повітрі. Мотоцикл нахилився, вона обійняла його ще міцніше і заплющила очі. Серце її почало битися дужче. Вона спитала себе, чи причиною був тільки страх. Почула шум машин. Вони виїхали на більшу дорогу, тут було не так холодно; вона вмостилася щокою на його спині, заколисуючись цими підйомами та спусками, цим потужним ревінням, яке чула під собою. Нахилилася разом із ним, не опираючись, а потім — знову вгору, відчуваючи більше вітру. Вони мчали все швидше, проскакуючи між машинами, перемикаючи передачі — угору, далі вгору, узвозом. І більше нічого. Тиша.

— Авжеж, я провів би так цілу ніч, ні, навіть пішов би далі, вглиб, не знаю, може, знайшов би інші пози!

Бабі розплющила очі й упізнала замкнені магазини довкола, ті самі, що вона бачила щодня ось уже шість років, відколи переїхала сюди. Злізла з мотоцикла. Степ глибоко видихнув.

— Слава Богу, ти мене мало не роздушила.

— Вибач, я налякалась, я ще ніколи не їздила ззаду на мотоциклі!

— Завжди буває перший раз, у всьому.

Степ усміхнувся.

— До речі, я сподіваюся, що…

У цю мить біля них загальмував «мерседес». Рафаелла вискочила з машини. Вона не йняла віри своїм очам.

— Бабі, я тобі тисячу разів казала, що не хочу, аби ти їздила ззаду на мотоциклах. І чого це у тебе мокре волосся?

— Але… насправді…

— Синьйоро, зачекайте, я поясню. Я не хотів її підвозити, правда? Скажи своїй матері, що я не хотів. Однак вона дуже наполягала… А все тому, що її кавалер на прегарній, але дуже побитій «BMW» просто втік.

— Як це втік?

— Так, і залишив її на дорозі! Подумайте тільки, який тип!

— Абсурд якийсь.

— Власне! Але я йому вичитав за це, еге ж, синьйоро, я йому дорікнув за це, не хвилюйтеся.

Степ глянув на Бабі.

— Правда ж, Бабі?

Потім так, щоб почула тільки вона:

— Мені подобається твоє ім’я.

— Мамо, слухай, облиш, га? Ми потім про це поговоримо.

Клавдіо відкрив автоматичне віконечко.

— Привіт, Бабі.

— Привіт, тату.

Степ також привітався.

— Добрий вечір!

Його смішили ці дивні сімейні збори.

Рафаелла ж була зовсім не налаштована на жарти.

— Чому ти як опудало? Де моя сукня від Валентино?

Бабі підняла руку, показуючи целофановий пакет.

— Ось тут.

— А твоя сестра? Я можу дізнатися, де ти її залишила?

У цей момент під’їхала і Даніела. Вийшла з машини разом із Паломбі, який її супроводжував.

— Привіт, ма…

Не встигла закінчити фразу. Рафаелла вліпила їй ляща.

— Так ти знатимеш, як повертатися без сестри.

— Мамо, ти не знаєш, що трапилося. Прийшли непрохані і…

— Замовкни!

Даніела мовчки потерла щоку. Паломбі, виконуючи наказ Рафаелли, сів у машину й поїхав.

Степ завів мотоцикл. Підійшов до Бабі.

— Тепер я розумію, чому в тебе такий характерець. Це не твоя провина, це спадкове.

Потім перемкнув на першу і з зухвалим «до побачення» розчинився в темряві.

Бабі та Даніела сіли в машину. «Мерседес» заїхав до житлового комплексу. Фьоре розважився набагато більше, спостерігаючи події останніх п’яти хвилин, аніж продивившись усі програми «Фантастико»26. Пізніше, коли вони роздягалися, Даніела вибачилася перед сестрою за розірвану спідницю, яку та їй позичила.

— Це все Паломбі, він мене цілував!

Але її гордість тут-таки була притамована в зародку через ще один дзвінкий ляпас. Коли розкриваєш душу сестрі, треба спочатку переконатися, що батьки вже лягли. Рафаелла через нерви ніяк не могла заснути. Того вечора багато хто погано спав. Хтось провів ніч у лікарні, комусь снилися жахи. Серед останніх був Кіко Бранделлі. Він обміркував усі можливі рішення: кинути машину на дорозі й завтра зранку потайки відвезти її до ремонтника, або ж скинути в провалля й заявити про угон. Зрештою дійшов єдино можливого рішення. Виходу не було. Йому треба постати перед батьком так само, як це зробила Роберта перед своїми батьками у той вечір. Синьйора Міккі, повернувшись додому, зрозуміла, що її порада розважатися була перевиконана. А її чоловік, перевіривши все, виявив, що з дому було вкрадено чимало всього.

Бабі була у ліжку, змучена тією вечіркою. Подумала, що виною всьому був той ідіот, той поганець, той мугиряка, те чудовисько, той хуліган, той нахаба, той невихований кретин. Потім, поміркувавши ще, зрозуміла, що навіть не знає його імені.

26 «Fanstastico» — розважальна програма на італійському телебаченні, яка йшла по суботах у вечірній прайм-тайм з 1979 по 1992 рік.

«Fanstastico» — розважальна програма на італійському телебаченні, яка йшла по суботах у вечірній прайм-тайм з 1979 по 1992 рік.

26

11

Два промінчики сонця перетинали кімнату. Піднялися уздовж крайчиків ліжка, ковдри, її золотавого волосся, оголених передпліч. Саме туди, де нічна прохолода залишила трішки «гусячої шкіри» та поодинокі дрижі. Ніби за помахом чарівної палички, все це зникло. Шкіра знову стала рівною й розгладженою під теплим дотиком нового дня. Бабі розплющила очі. Будильник ще не дзвонив. Вона натягнула на себе пухову ковдру, вкрившись аж до підборіддя. Залишилась так, з напівзаплющеними очима, з руками на животі, нерухома. Не хотіла торкатися одного з тих зовнішніх кутів ліжка, все ще занадто холодних. Раптом задзвонив будильник. Цьому настирному звуку передувало лише легке поцокування. Природний плин часу досяг тієї хвилини, яку Бабі визначила для себе як останню, щоб не запізнитися до школи. Вона неохоче заворушилась у ліжку, витягла руку, навпомацки шукаючи будильник. Перекинула «Сіддгартгу» Гессе, книгу Юрсенар, облишену на половині, та «Сімейний бал». Знайшла будильник, вимкнула його. Потім увімкнула радіо. Воно було вже налаштоване на 103.10, і, як кожного ранку, Бранко розповідав про гороскопи.

«Близнюки. Сьогодні ситуація незмінна. Місяць проходить через ваш знак. Його вплив зробить вас особливо нервовими».

Боже ж мій, я тата і так погано витримую, уявімо собі ще й із впливом Місяця!

«Лев. Народженим під цим знаком…» Пропустила повз вуха, не вдумуючись у слова. А хто у нас Лев? Палліна? Ні, вона народилася в травні. Травень — це Телець чи Риби? А, ні, Риби — то березень.

Повільно заплющила очі й знову задрімала. Вона віддалася цьому відчуттю, цьому легкому та приємному напівсну. Але потім, сама добре не розуміючи чому, раптом прокинулася. Якийсь далекий звук, якийсь інший запах, почуття відповідальності. Швидко розплющила очі й блискавично обернулася до будильника. 7:20. Дякувати Богу. Минуло лише кілька секунд, які невідомо чому здалися їй дуже тривалими. Вона впала на подушку.

«Діва. Для народжених у цей період…»

Бабі повернулася до радіо, надзвичайно зацікавлена. Це був її знак. Шосте вересня. «Сонце та Меркурій зустрічаються саме в цій декаді, а прохід Венери принесе в життя закоханих особливо щасливі моменти». Закоханих! Еге ж, тільки спочатку я маю знайти правильного хлопця. Не такого, що втікає, залишивши мене на дорозі. Підвелася з ліжка. Поспіхом пробігла по килимовому покриттю, обхоплюючи руками плечі й розтираючи їх, щоб трохи зігрітися. Відкрила віконницю. Цілий сніп світла огорнув її. Сонце було ще ледь теплим. По радіо поставили пісню Боя Джорджа. Хтось варив каву на кухні. Запах приплив навіть сюди. Бабі усміхнулася, потім почула звуки з сусідньої кімнати і швидко побігла до ванної. Але Даніела була швидшою за неї і зачинила двері майже перед її носом.

— Ну ж бо, Дані, впусти мене, вже сьома тридцять. Ми ж до школи запізнимось.

— Ага, і ти забереш умивальник у своє особисте користування, як завжди. Не буде такого.

— Ну ж бо, не будь дурною, я посунуся.

Даніела відчинила двері. Бабі зайшла.

— Здається, тобі не вистачило прочуханів учора ввечері.

Даніела відповіла їй гримасою, потім вони змінювали одна одну перед умивальником, миючись частинами, кожна потроху, не соромлячись одна одної, мовчки. Вранці, поки Бабі не вип’є кави, з нею неможливо було говорити, так само, як і з її матір’ю. Даніела кілька разів пробувала зав’язати розмову, але нічого не виходило.

— Як тобі той, що підвозив тебе учора? Він тобі подобається?

Бабі видала якийсь дивний звук. Вона не могла відповісти, тому що саме чистила зуби. Подивилася у дзеркало на сестру виряченими очима, потім швидко сполоснула рота:

— Мені подобається? Ти що, жартуєш? Ти з глузду з’їхала? Як мені може подобатися такий тип? Мугиряка. Ти знаєш, що він учора зробив? Він із дружками розтрощив машину Бранделлі, потім почав бити Кіко, тоді зупинився синьйор Аккадо, що проїжджав повз, і спробував розняти їх, а цей тип, ця тварюка, побив і його теж! Як мені може подобатися тип, який використовує голову для того, щоб розбивати комусь обличчя, а не щоб думати нею? Тварина просто, от хто він такий!

— Можливо, але нам усім він подобається.

— Вам? Кому це — вам?

— Мені, Джулі, Джованні, Стефанії…

— Ага, чотири тупі квочки, які моляться на таких-от типів… Просто ікона для харцизяк та кретинів, скажеш теж. Хотіла б я зрозуміти, яка радість у тому, щоб оце швендяти, трощити все навкруги, ставити все догори дриґом, бити людей…

Бабі зі злістю натиснула на дозатор пляшечки, що стояла на краєчку умивальника. Її рука наповнилась рідким милом. Вона нахилилася вперед і намилила обличчя. Даніела розчісувалась.

— Вони мають купу гарних дівчат і міняють їх, як і коли хочуть, — він та його друзі.

— Можу собі уявити, що то за дівчата!

— Ні, є дуже вишукані. Подумай тільки, Ґлорія, дочка Аккадо, є дівчиною Даріо, одного з друзів Степа.

— Степа?

— Так, Стефано Манчіні, той, що тебе проводжав. Ми з Джулією звемо його «десять-з-плюсом», але всі інші — Степом.

— Степ? Тобто «крок»? Як на мене, то хай він зробить їх багато-багато, дійде до стіни і вб’ється об неї.

Потім вона взяла рушник й акуратно склала його поряд із зіжмаканим рушником сестри, схожим на цей у всьому, окрім того, що на одному була «Д», а на іншому — «Б».

— Швидше, Даніело, я не хочу слухати вічні татові крики, що ми запізнюємось.

Бабі повернулася до кімнати й почала швидко вдягатися. Форма висіла тут, на стільці. Вона її приготувала звечора, хоча вони й повернулися дуже пізно. Це вже стало звичкою. Надягла блакитну сорочку, потім спідницю. Закрила бокову «блискавку» і запнула гачечок, хоч і не з першого разу. Взула черевики, зігнувши їх збоку, щоб трішки розширити. Потім пройшла до кухні.

Степ. Яке ідіотське ім’я. Зрештою, йому личить.

— Привіт, мамо.

Бабі поцілувала Рафаеллу у щоку. Як і щоранку, її вразив молочний запах крему «Ревлон».

— Привіт, Бабі.

Рафаелла пила свою чорну каву без цукру. Її ненафарбовані й заспані очі ще не звикли до світла. Власне, кухня була в напівтемряві. Бабі сіла навпроти неї. Прийшла Даніела й сіла поруч. Бабі налила собі кави, потім молока, і вкинула дві грудочки підсолоджувача «Hermesetas», він був найкращий.

Даніела також налила собі кави, потім молока, але додала тростинного цукру. Кожна зі своїми звичками, на своєму місці, з власним горнятком.

Даніела довго рилася в кошику з різними типами печива — від випічки «Муліно б’янко» до різноманітних перекусів.

— Мамо, а ти мені більше не купуєш «Фієсту» з мигдалем?

— Їх не було в сусідньому магазинчику. Я шукала і в інших, але їх ще не завезли. А тобі не подобається «Пан ді стелле»? Раніше вони тобі дуже смакували.

Даніела трохи підвищила голос.

— Я їх більше не хочу, вони мені набридли. А, знаєш, що ти могла б мені купити?

— Даніело, ти не могла б розмовляти тихіше? Ще так рано.

— Так, вибач, мамо. Ти могла б купити оті пудинги з молочним рисом та шоколадом від «Данон». Смачнючі!

Даніела подивилась на Бабі, шукаючи схвалення, але не отримала його.

— Мамо, а для мене ти купиш ще печива з цільнозернового борошна, бо це вже закінчується.

— Якщо ви все це не запишете, я нічого не куплю. Не хочу нічого запам’ятовувати, отже, занотуйте.

Даніела підвелася і дописала до списку покупок у супермаркеті свої пудинги та печиво для сестри.

— Даніело, попереджаю тебе: якщо і цього разу ти залишиш їх скніти у холодильнику до терміну придатності, то платитимеш за них сама.

— Мамо, чому ти мені таке говориш?

— Тому що останні фруктові йогурти, які тобі так подобались, я була змушена викинути.

— Добрий день усім! Як поживають мої пречудові жінки?

Клавдіо поцілував обох дочок. Він також сів на своє звичне місце, чільне, поряд із Рафаеллою. Вона акуратно поставила горнятко на тарілочку.

— Дуже погано. Я не розумію, чому вранці завжди треба так багато і безглуздо теревенити. Візьмімо собі за правило: вранці — жодних розмов.

Рафаелла долила собі кави, потім підвелася.

— Ну, я повертаюся в ліжко. З вами двома ми побачимось перед виходом зі школи. До речі, передайте Джованні, що я сьогодні не маю наміру чекати. Мовляв, мама сказала, що якщо ти одразу ж не прийдеш, вона поїде без тебе. — Потім поцілувала у щоку Клавдіо, мовила: — Па-па, любий, — і вийшла.

Клавдіо взяв кавоварку. Відкрив її і заглянув усередину.

— Як так, що ви ніколи мені не залишаєте навіть трішки кави? — І грюкнув кавоваркою по дерев’яній тарілочці. — Щоранку одне й те саме. Ну що це таке, це ж неможливо!

Бабі взяла кавоварку.

— Тату, хочеш, я тобі зварю кави?

— На це вже немає часу, вип’ю по дорозі, як завжди. Але чому ми просто не візьмемо більшу кавоварку? Незрозуміло.

Даніела поставила горнятка до мийки.

— Тому що у нас її немає.

— Ну то купімо!

Даніела підсунула йому список покупок.

— Що це?

— Ось, пиши. Мама не бажає нічого запам’ятовувати. Якщо ми чогось хочемо, все треба записувати.

Клавдіо взяв папірець із рук Даніели. Прочитав його, потім під «дієтичне печиво (Бабі)» дописав — «кавоварка на двадцять осіб (Клавдіо, який ніяк не може випити кави)».

— Ось! — він закрив ручку і хряснув нею об стіл.

Потім підвівся, перекинувши стілець, і, як завжди, зачепився за нього ногою.

— Дідько б ухопив ці стільці!

Вийшов, не зачинивши за собою дверей. Бабі та Даніела перезирнулися.

— Сподіваюся, він нормально виїде з гаража. Мені здається, нині він особливо нервовий.

— Це вплив Місяця. Він зайшов у його знак. Краще поспіши спускатися.

— Еге ж, поспіши, поспіши. А прибирати повинна завжди я.

— Чому це, а вчора ввечері хто накривав на стіл?

Бабі взяла сумку з книжками і вийшла. Але Бранко таки вгадав. Потім, спускаючись, спробувала пригадати, про що там ішлося в її гороскопі. Щось таке було про кохання та закоханих. Що радив Місяць? Ах, так. Зверніть увагу на можливі зустрічі.

12

У шкільному дворі, під гілками розкидистої верби, на довгому бордюрі з білого мармуру кілька дівчат гарячково списували домашнє завдання. Деякі, більш працьовиті та горді, балакали поряд, зверхньо позираючи на нероб, що мінялися їхніми зошитами.

— Що тут написано? Дорівнює?..

— x-1! Та що ж це таке, ти й списати по-людськи не здатна?

— Та подивися на свій почерк!

— Аж так! Ти ніколи нічого вдома не робиш, а потім ще й скаржишся на мій почерк? Ну ти й розумна!

— Дуже розумна.

Палліна підвелася з підмурка, намагаючись видатись авторитетнішою.

— Я — сучасна дівчина, запускаю європейську моду в цьому місті, тренди, нові тенденції. Хіба я можу витрачати час на оцю всю дурню з x та y? Подивись…

Показала заучці свій наручний годинник.

— Це — суперхронограф від «Swatch», доправлений просто з Монте-Карло. Тут такого ще ні в кого немає. Абсолютна прем’єра, а для мене він уже застарів.

Заучка глянула на свій «Swatch». Палліна це помітила.

— «Попдіва». Давно пройшли. Колекціонери продають його задорого тільки тому, що кажуть, ніби він рідкісний. Власне, це просто реліквія. Старовизна для пенсіонерів! Хто його ще носить?

Заучка засмутилася.

— Ну ж бо, я жартую.

Палліна ляснула її по спині.

— Щойно зможу, я замовлю такий самий для тебе й віддам тобі його без націнки, добре? Тільки тому, що це ти! Ой, Катінеллі йде.

Палліна закрила зошит з математики і побігла назустріч Катінеллі разом з кількома іншими дівчатами — також можливими кандидатками на опитування з латини.

— Ну ж бо, Алечко, швидше, скоро дзвоник, дай нам свою версію27 з латини.

Дівчата чекали Катінеллі.

— Ні, навіть не думайте.

— Як це — «навіть не думайте»?

— Ви оглухли? Я не хочу, щоб ви списували мою версію. Гаразд? Не розумію, чому ви не можете перекласти її собі вдома, як усі роблять.

Палліна підійшла до неї.

— Ну ж бо, Алечко, не будь такою. Вибач, але ж сьогодні Джаччі мене точно викликатиме, і Фесту також.

Дівчина з групи, форма якої була у меншому порядку, ніж в інших, так само, як і її домашні завдання, кивнула.

— Ну дай же нам версію, дай! Бо вона ж до нас чіплятиметься!

— Палліно, не наполягай.

— Що таке, Палліно? На чому ти тут наполягаєш?

— Ах, привіт, Бабі. Аля не хоче давати нам версію. Ти її зробила?

На якусь мить Катінеллі більше не була в центрі уваги.

— Ні, тільки половину. І, здається, навіть це неправильно. Але мене вже викликали. Я перевіряла, сьогодні вона має викликати тебе і Сильвію Фесту, а потім почне нове коло. Але зазвичай вона викликає тих, у кого незадовільні оцінки.

Катінеллі спробувала відійти. Палліна смикнула її за куртку.

— Ти чула? Ти не можеш нас залишити так, ти нас усіх знищиш!

— Я не розумію, чому ви не можете чинити так, як Джанетті. Вона мені дзвонить після того, як усе зробила, і ми перевіряємо разом… Так вона підготована, і наступного дня все йде як слід. А так, як чините ви, — нащо це потрібно?

— Тебе це гребе? Власне, латина взагалі нікому не потрібна. Ну то ти нам даси чи ні ту версію?

— Я тобі вже сказала: ні. Хай вам Джанетті дасть.

Палліна пхикнула.

— Ага, та вона завжди приходить в останню мить… За п’ять хвилин — дзвоник. Ну ж бо, ну тільки сьогодні… Востаннє, обіцяю.

— Ви це завжди кажете. Ні, цього разу ні. Я вам її не дам!

Катінеллі пішла.

— Ну ти диви, яка гівнючка. Ще й потвора. Ось чому вона така зла. Бо на неї ніхто ніколи не звертає уваги. Це ж ясно. Ми принаймні розважаємось і дуже всім подобаємось.

Сильвія Феста підійшла до Палліни.

— Так, але я не думаю, що моїй матері дуже сподобається трійка, яку мені вліпить Джаччі, якщо ми не зробимо-таки версію.

— Ось, візьміть мою.

Бабі витягла з сумки свого зошита з латини й відкрила його на останній сторінці.

— Так ви принаймні зможете сказати, що спробували щось перекласти. Зробили її наполовину. Це краще, ніж нічого. Скажіть, що ви зупинились на «esperavisse». Це дієслово, яке я в біса не розумію, звідки походить. Власне, я його з чверть години шукала в «Іль»28, але не знайшла. Потім мені все набридло і я пішла обідати. Знежирений йогурт без цукру, жахливий. Ще кисліший за Катінеллі.

Усі засміялися.

Палліна взяла зошит і поклала його на бордюр між іншими дівчатами.

— Хай там як, це правда: від навчання грубшаєш. Я це завжди казала: якби я вибрала лінгвістичний напрямок, то точно важила б на чотири кілограми менше.

Палліна почала списувати, так само, як й інші дівчата, усі можливі жертви моторошної Джаччі.

З великих вікон класу було видно близькі луки. Кілька однаково одягнутих дітлахів бігали та грались у траві. Вихователька допомогла підвестися білявому хлопчикові, що забруднив свій білий халат. Сонце розливалось по партах. Бабі неуважно обвела очима клас. Одна дівчина, сховавшись за сусідкою спереду, дрімала, поклавши голову на переплетені руки. Інша, схиблена на своєму волоссі, потягла «хвоста», поділивши його і піднявши таким чином гумку, яка повільно сповзала її лискучим каштановим волоссям. Бенуччі цього разу витримала ще менше, ніж зазвичай. Сиділа, тримаючи руки під партою, і намагалася впоратися зі своєю піцою з томатним соусом. Відірвала від неї шматок і замурзаними в соусі пальцями швидко поклала його до рота. Потім почала жувати, удаючи байдужість, слухаючи урок, ніби нічого й не було. Бабі на якусь хвильку затримала увагу на поясненнях Джаччі. Якась молода жінка, що жила у минулому столітті, яка зовсім не вміла їздити верхи, тим не менш вирішила покататися на коні. Звичайно, вона впала. Бабі слухала не так уважно, щоб зрозуміти, забилася вона чи ні. Єдиним певним фактом було те, що якийсь тип, кому точно забракло ліпших ідей, написав про це щось типу роману. «Добре. Оцю оду, “До Луїджи Палавічіні, що впала з коня”, я задаю на понеділок». Другим певним фактом було те, що їм таки доведеться її вивчити. Бабі глянула праворуч. Палліна заклопотано списувала.

Дві однокласниці за партою перед нею зсунулися одна до одної, щоб допомогти їй. Бабі покликала її пошепки: «Пс-с-с». Палліна, не підводячи очей, жестом показала їй зачекати. Швидко переписала останні рядки версії. Випросталась і помахала в повітрі ручкою і рукою, втомленою цим намаганням обігнати час. Палліна усміхнулася подрузі. «Я закінчила. Тримайте». І передала зошит з латини дівчатам, що сиділи попереду. «Віддайте це Джанетті». Двоє дівчат, які ідеально виконали роль прикриття, знову зручно сіли на своїх місцях. Джанетті у цей час отримала назад свій зошит, сподіваючись, що ця добра справа дозволить їй отримати бодай задовільну оцінку під час опитування з латини. Задзвенів дзвоник. Джаччі закрила журнал.

— Піду до вчительської візьму журнал з латини. Залишаю вас самих. Не колобродьте мені тут.

Усі дівчата повиходили з-за парт. Троє з них перед тим, як учителька вийшла, вициганили у неї дозвіл піти в туалет. Насправді тільки одна з них пішла туди задля фізіологічної потреби. Дві інші увійшли до однієї кабінки і щасливо розділили одну й ту ж згубну звичку. Приємну «Меріт» — у пику тим, хто казав, що це найшкідливіші цигарки.

Джаччі повернулася до класу. Всі дівчата зайняли свої місця. Уважно слухали пояснення щодо латинської метрики. Декілька з них позначили наголоси та переписали фразу з дошки.

Інші, знаючи, що викликатимуть, вирішили, що краще повторити версію.

Бенуччі не витримала. Знову розгорнула піцу. Зробила це тихо-тихо, відкриваючи шматок за шматком, намагаючись наробити якомога менше шуму. Беручи обома руками, тримаючи передпліччя майже нерухомо, спираючись на крайчик парти. Але папір із пекарні хрумкий. Деякі сусідки нервово обернулися до неї. Бенуччі похитала головою, вона нічого не могла вдіяти, і з’їла останній шмат піци. Це було сильніше за неї. Двоє дівчат позаду жували «Вігорсол». Намагалися позбутися запаху нікотину. Інша в глибині класу спокійно слухала урок. Їй уже не болів живіт.

— Отже, на наступну середу — від сторінки 242 до сторінки 247, переклад та вивчення метрики, ідеально знати правила наголосів.

Бабі відкрила щоденник і записала, що треба зробити на середу. Потім майже мимохіть погортала щоденник. Перед її очима пробігли кольорові сторінки, заповнені написами. Свята, дні народження, кумедні фрази Палліни, оцінки за домашні завдання. Судження про побачені фільми, кохання — можливе, неможливе, минуле.

Марко, я т. к. Зупинилась. Подивилась на цей напис. Червоний фломастер внизу сторінки. Під ним — маленьке сердечко. Листопад. Так, це було в листопаді. І вона була шалено в нього закохана.

— Мамо, для мене щось прийшло?

— Так, лист там, у кухні. Я поклала тобі його на стіл.

Бабі одразу ж побігла до кухні, знайшла листа. Впізнала почерк і, щаслива, відкрила конверт. Тоді було вже чотири місяці, як вони зустрічались. Її найдовший роман. Насправді це був єдиний її роман. Прочитала листа.

Дорога Бабі!

У цей важливий день (відкриття Америки? Ні, важливіше! Перша людина на Місяці? Набагато важливіше! Відкриття дискотеки «Джильда»? Це вже тепліше!)… Гей, маленька моя. Я жартую! Сьогодні виповнюється чотири місяці, як ми разом, і я вирішив, що цей день має бути для тебе особливим — щасливим, прекрасним, романтичним. Готова? Добре. Тоді візьми в гаражі свою «Веспу» і вирушай. Тому що починається твоє «полювання за скарбами». «Скарб» у сенсі «кохання». Бо це те, що я відчуваю до тебе.

Марко

П.С. Перша записка така:

У той парк, що зветься Вілла,

завжди ходиш, моя мила.

On the left є третє tree,

Що від входу нагорі.

Під ним викопай щось швидко,

Це для тебе, моя рибко.

Бабі закрила листа і подумала. «“Вілла” — це напевне Вілла Ґлорі, куди я завжди ходжу бігати. Англійська? За кого він мене має? Ясно, що це легко: третє дерево ліворуч від входу».

— Мамо, я на вулицю.

— Куди саме?

— Маю занести одну річ Палліні.

Бабі накинула замшеву куртку.

— О котрій повернешся?

— До вечері. Уроки зроблю у неї.

Рафаелла з’явилась у дверях:

— Будь ласка, не запізнюйся!

— Якщо щось зміниться, я зателефоную.

Бабі швидко вийшла, потім зупинилась на порозі й повернулася назад. Швидко поцілувала матір у щоку й відтак вибігла. Опинившись у дворі, повільно, щоб не наробити шуму, відкрила віконницю гаража. Витягла «Веспу» і, не заводячи її, повела вниз узвозом. Але перед поворотом глянула вгору. Рафаелла виглядала з балкона, їхні погляди зустрілися.

— Мамо, на автобусі буде задовго.

— Хоч шалик зав’яжи.

— Я підніму комір куртки, мені не холодно, правда. Па-па.

Бабі перемкнула на другу. «Веспа» злегка загальмувала, потім раптово завелася і подалася вперед із увімкненим мотором. Бабі пригнулася, проїжджаючи на волосину під шлагбаумом, що його запопадливо підняв Фьоре. Проїхала весь проспект Франча і дісталася Вілли Ґлорі. Поставила «Веспу» на підніжку й забігла до парку. Кілька жінок гуляли з дітьми. Якісь атлети займались джогінгом. Бабі підійшла до третього дерева ліворуч. Унизу, поряд із корінням, ріс маленький кущик. Відхилила його. Під ним був схований целофановий пакет.

Узяла. Із щасливою й змовницькою усмішкою повернулася до своєї «Веспи». Відкрила. Всередині був прегарний кашеміровий шалик блакитного кольору й записка:

У тебе точно цього нема,

Бо як приходить холодна зима,

Ніколи його не вдягаєш,

Відтак від ангіни страждаєш.

Тепло вкутана, рушай

До чільного центру РАЙ29.

У дворі там — кінь кам’яний.

До нього — швиденько, мерщій!

Бабі сіла на «Веспу» і радісно усміхнулася цій романтичній грі. Зав’язала собі на шию шалика. Він був теплий і м’який. Справді гарний подарунок. До того ж корисний, зважаючи на холоднечу цих днів. «Мама мала рацію. Але Марко — просто сонечко». Звичайно, він трішки легковажив. А якби пакет знайшов хтось інший? Але все пройшло добре. Бабі завела «Веспу» і на повній швидкості помчала до площі Мадзіні. Зупинилась перед маленьким двором із високою автоматичною хвірткою. Залишила «Веспу» та увійшла у двір. Охоронець подивився на неї з цікавістю. Потім перемкнув увагу на чоловіка з валізкою, який потребував інформації. Бабі цим скористалася. Підійшла до коня. На його череві була намальована крейдою стрілочка, що вказувала вниз. Подумала, що Марко з’їхав з глузду. Потім придивилась. Там був ще один пакетик. Узяла його. Охоронець нічого не помітив. Цього разу вона знайшла окуляри. Прегарні «Рей-бан» останньої моделі — маленькі, прямокутні. Звичайно, там була ще одна записка. Наступною зупинкою мала стати вулиця Кола ді Рієнцо, 47. «Веспа» на всій швидкості помчала у цьому напрямку. Цією швидкістю «Веспа» частково завдячувала патрубку, який нещодавно поміняла Даніела, а частково — усе більшій цікавості Бабі.

Бабі дісталася будівлі за новою адресою. Це був магазин. Вона була заскочена. Магазин спідньої білизни. Простенькі комплекти з білої бавовни, які вона зазвичай носила, їй завжди купувала матір. Бабі нерішучо ввійшла. Роздивилась навкруги. Молода продавчиня за прилавком складала сірі єдвабні комплекти, які щойно доставили. Бабі прочитала останній рядок записки: «Тобі достатньо назватися, щоб у новеньке щось вбратися».

Продавчиня помітила її і підійшла.

— Можу вам допомогти?

— Гадаю, що так. Я Бабі Джервазі.

— Ах, звичайно.

Продавчиня мило всміхнулася.

— Ми на вас чекали.

Зайшла за прилавок.

— Ось ці — для вас. Виберіть той, що вам найбільше подобається.

Виклала на стіл три комплекти білизни. Всі три були єдвабні. Перший — чорного кольору, із прозорим візерунком на грудях та тоненькими бретельками. Другий — роздільний, блідо-рожевий із напівпрозорим візерунком. Останній був кольору сливи, з тоненькими бретельками та доволі високо вирізаними на стегнах трусиками. Бабі оглядала комплекти. Ось вони, лежать на прилавку. Придивлялась до кожного, не насмілюючись підняти голову. Зашарілась. Продавчиня, мабуть, помітивши це, спробувала їй допомогти.

— Гадаю, вам найкраще підійде ось цей.

Узяла верх від блідо-рожевого комплекту й підняла, демонструючи його.

— У вас така світла шкіра, вам буде дуже до лиця.

Бабі несміливо підняла очі.

— Так, я теж так думаю. Тоді я візьму цей. Дякую.

Бабі відійшла від прилавка, чекаючи, коли люб’язна продавчиня запакує комплект; роззирнулася довкола. На холодному манекені було одягнуто комплект дуже сексі. Бабі уявила себе в ньому. Їй це здавалося природним після того драматичного вибору.

— Синьйорино?

Бабі обернулася до продавчині.

— Так?

— Ось, той хлопець, що приїжджав… гадаю, це ваш хлопець…

— Так, у певному сенсі.

— Він сказав мені, що після того, як ви виберете комплект, неодмінно мусите його вдягнути.

— Але… насправді…

— Інакше він категорично заборонив мені віддавати вам наступну записку. Він так сказав…

— Я зрозуміла. Дякую.

Бабі взяла рожевий комплект і пішла до приміряльні. Продавчиня через завісу подала їй фірмовий пакет. «Візьміть, сюди ви можете покласти свій старий комплект». Бабі переодяглася. Потім глянула на себе в дзеркало. Молода продавчиня була трішки занадто завзята, але вона мала рацію. Ці дві речі їй дуже личили. Промайнула думка: «Що скаже моя матір, коли побачить оце серед білизни, яку треба випрати? Мушу сказати їй, що це Палліна зробила мені подарунок, так просто, щоб посміятися. Може, разом із Крістіною та кимось іще».

Бабі одяглася та вийшла з приміряльні. Продавчиня повірила на слово. Не заглядаючи у пакет, віддала їй нову записку. Бабі пішла, а продавчиня замріяно подивилась їй услід. Вона була доволі симпатична і теж не проти пограти в цю захопливу гру. Можливо, сьогодні ввечері вона дорікне своєму хлопцеві, що у нього не така багата фантазія. Але їй точно варто б поспішити. Деякі шаленства здаються цікавими тільки до певного віку.

Бабі не одразу зрозуміла, якою є нова адреса. Зрештою поїхала до Двох Піній. У садочку неподалік від її школи була лава, на якій вона часто цілувалася з Марко. Під нею вона знайшла білет лотереї «Аньяно» і нову записку. Полювання тривало. Поїхала до маленької ювелірної крамнички у центрі й була змушена заспівати там перед кількома клієнтами. Продавчиня дала їй пречудові сережки з бірюзою і нову записку. У магазині «Бенеттон» на неї чекали піджак та спідниця бордового кольору. Наступна записка привела її в магазин на вулиці Венето, де вона розгадала ребус і отримала гарнющі черевички зі шкіри у тон вбранню. Відтак полювання змусило її повернутися на вулицю Вінья Стеллуті. Старенька квіткарка з магазинчика перед площею праворуч дала їй молоду орхідею та ще одну записку. Неподалік — у барі-кондитерській «Евклід» для неї було оплачене її улюблене тістечко. Поки Бабі їла пісочний кошик з кремом та шматочками фруктів, касирка подала їй останню записку:

Ти їси свій кошик з кремом

Й втомлена уже, напевно,

Та подумай: що не так?

В чому відчуваєш брак?

Якщо без цього не можеш жити,

То варто на старт поспішити.

Бабі проковтнула останній шматок тістечка, з виноградинкою посередині. Витерла рота і вийшла на вулицю. Якби матір зустріла її зараз, то не впізнала б. На ній був чудовий бордовий костюм, елегантні шкіряні черевики, маленькі «Рей-бан», прегарні бірюзові сережки, орхідея у волоссі, а в кишені — потенційне багатство, лотерейний квиток. Але якби Рафаелла справді її побачила, вона була б щаслива. Тепер у Бабі на шиї був теплий кашеміровий шалик. Бабі звернула з площі Евкліда й зупинилася біля входу до Вілли Ґлорі. Саме там, де почалося полювання на скарби. Впізнала синю машину «GT» 16 клапанів з телефоном. Вбігла у парк. Марко був там, стояв нерухомо, спершись на дерево. Бабі підбігла до нього та обійняла. Марко витяг з-за спини троянду, яку ховав до цієї миті.

— Тримай, рибонько. Вітаю з чотиримісячним ювілеєм.

Бабі щасливими очима подивилась на троянду. Потім знову обійняла його за шию й пристрасно поцілувала. Вона була справді закохана. Як вона могла не бути закоханою після всього цього? Марко легко її відсторонив, усе ще тримаючи за плечі.

— Дай на тебе подивитись… Тобі дуже личить усе це вбрання. Ти дуже елегантна. А хто ж для тебе вибрав оці всі речі?

Марко поправив на ній блакитний шалик. Бабі дивилась на нього великими блакитними очима й усміхалася.

— Ти, мій любий.

Марко обійняв її. Пішли до виходу.

— Ти можеш залишити «Веспу» тут?

— Чому, куди ми йдемо?

— На аперитив, а потім, можливо, і повечеряти.

— Я маю попередити маму.

— Подзвониш їй з машини.

Бабі сіла в «GT». Марко, як джентльмен, сам поставив на передньому колесі «Веспи» протиугінний ланцюжок. Потім сів у машину і швидко поїхав у вечірньому дорожньому безладі. Бабі подзвонила додому. Її батьки пішли грати до Бонеллі. Даніела дала їй номер. Рафаелла була така зайнята картами, що слухала геть неуважно. Вони йшли їсти піцу. Там був, звичайно, і Марко, але також група інших друзів. «Веспу» вона залишить у Палліни й забере її завтра, Марко подарував їй шалик. Можливо, саме ця остання новина втішила Рафаеллу. Бабі отримала дозвіл.

Вечеряли у «Матрічано», піцерії-ресторані на вулиці Граккі в районі Праті, дуже відомому, тому що туди ходили актори та інші знаменитості.

Поговорили про полювання на скарби. Бабі розповіла, як її це потішило. Як складно було зрозуміти одну з адрес. Як сподобалися всі речі і як їй заздритимуть подруги. Марко відмахувався, але не зміг приховати, як він пишався цією ідеєю.

Пожартував, сказавши, що прибув на Віллу Ґлорі, непокоячись, що вона не зрозуміє якоїсь із записок і не приїде. Бабі вдала, що образилась. Марко усміхнувся їй. Бабі поправила волосся. Він погладив її руку. Тут увійшов уславлений актор разом з гарною й ще не відомою дівчиною. Та швидко здобуде славу, принаймні у журналі пліток «Novella 2000», зважаючи на те, як вона поводилась. Офіціант привітався з актором і одразу знайшов для нього місце. Бабі помітила його. Вона кілька разів обернулася й сказала про нього також Марко. Той підлив до її келиха, самовдоволено вдаючи байдужість до цієї новини. Більшість відвідувачів змусили себе поводитись як Марко. Хтось, не витримавши, обернувся подивитись на актора. Ще хтось привітався з ним, щасливий, що може показати всім, чий він друг. Актор відповів на привітання, а потім довірливо прошепотів своїй дівчині, що поняття зеленого не має, хто всі ці люди. Вона засміялася більш-менш щиро. З неї вийшла б непогана акторка. Багато хто продовжував їсти, ніби звик бачити знаменитостей щодня. Насправді незрозуміло, чому «Матрічано» був у такій моді. Люди туди йшли, щоб зустріти знаменитостей, але потім, коли ті приходили, вдавали, ніби не помічають їх.

Потім трішки прогулялися центром. Зайшли до «Джолітті» й узяли морозива. Бабі мало не посварилася з офіціантом, зажадавши подвійну порцію вершків. Марко заплатив націнку, аби вдовольнити її бажання. Потім, дискутуючи все ще про морозиво, офіціанта, «Джолітті» та подвійні вершки, майже незчулися, як опинилися вдома у Марко. Тихо відчинили двері, щоб не розбудити його батьків. Навшпиньках пройшли до його кімнати. Зачинили двері й тихенько увімкнули радіо. Ніжний поцілунок привів їх до ліжка. По «Теле Радіо Стерео» теплий жіночий голос представив наступний романтичний кліп. Місяць нахабно зазирав у вікно. У цьому чарівному присмерку Бабі дозволила пестити себе. Марко повільно зняв з неї костюм, який сам і подарував. Вона залишилась у бюстгальтері та трусиках. Він поцілував її між шиєю та плечима, погладив волосся, легко торкнувся грудей, вузького плаского живота. Потім притягнув її до себе.

Соромлива і трішки налякана, Бабі пильно дивилась на нього. Марко усміхнувся їй. Його білі зуби зблиснули в напівтемряві.

— Я був упевнений, що ти вибереш цей комплект. Ти дуже гарна.

Бабі злегка розтулила губи. Марко нахилився над нею, цілуючи. Вона, майже нерухома, несмілива та м’яка, прийняла його поцілунок. Тієї ночі по «Теле Радіо Стерео» передавали найкрасивіші з будь-коли написаних пісень. Чи принаймні так їм здавалося. Марко був милим та ніжним і довго наполягав на тому, щоб отримати дещо більше. Але марно. Отримав лише задоволення та честь побачити, яка вона без верхньої частини комплекту, ото й усе. Пізніше відвіз її додому. Провів до дверей і ніжно поцілував, тамуючи якусь дивну злість. Потім гнав машину крізь ніч. Згадав пісню Батісті про дівчину, схожу на торт з вершками. Щасливу, що її не з’їли.

«Авжеж, і я скуштував тільки одненьку ложечку». Потім подумав про полювання на скарби, про те, скільки він витратив. Про час, який згаяв на складання тих віршиків. Про місця, які вибирав, та про все інше. Тоді розвернувся і поїхав до дискотеки «Джильда». Ще одна думка розвіяла останні внутрішні заперечення: крім усього того, Бабі отримала ще й морозиво з подвійними вершками.

27 Вправи з перекладу з латинської або грецької мов в італійських ліцеях називають версіями.

28 «Il», або ж «Vocabolario della lingua latina di Luigi Castiglioni e Scevola Mariotti» — один із найвідоміших італійсько-латинських словників, що має близько 2270 сторінок. Уперше виданий 1966 року.

29 «RAI» — «Radiotelevisione italiana», державна телерадіокомпанія Італії, заснована 1924 року. Головний офіс розташований у Римі на пл. Мадзіні.

29

27

«Il», або ж «Vocabolario della lingua latina di Luigi Castiglioni e Scevola Mariotti» — один із найвідоміших італійсько-латинських словників, що має близько 2270 сторінок. Уперше виданий 1966 року.

«RAI» — «Radiotelevisione italiana», державна телерадіокомпанія Італії, заснована 1924 року. Головний офіс розташований у Римі на пл. Мадзіні.

Вправи з перекладу з латинської або грецької мов в італійських ліцеях називають версіями.

28

13

Раптом запала дивна тиша. Клас завмер, ніби підвішений у повітрі. Бабі оглянула дівчат поряд — своїх подруг. Милі, неприязні, худі, товсті, гарні, негарні, чепурненькі. Палліна. Хтось гарячково гортав книгу, інші занепокоєно втупилися в підручники. Одна з дівчат, особливо нервова, терла собі очі та чоло. Інша ховалася за сусідку попереду. Прийшов момент опитування. Джаччі провела своїм каральним перстом по журналу. Це було для годиться. Вона вже знала, де зупиниться.

— Джанетті!

Дівчина підвелася з-за парти, втрачаючи надію та трішки рум’янцю.

— Феста.

Сильвія також узяла свій зошит. Вона лише хвильку тому завершила списувати версію. Пройшла між двома рядами парт, підійшла до кафедри й подала зошит. Теж стала біля дверей, поряд із Джаннетті. Дівчата перезирнулись у відчаї, намагаючись підтримати одна одну. Джаччі відвела очі від журналу й оглянула клас. Деякі дівчата витримали її погляд, щоб показати, що вони спокійні та впевнені. Одна, насправді не підготована, відверто блефувала, майже напрошуючись відповідати. Всі серця натисли на акселератор.

— Ломбарді.

Палліна підвелася. Глянула на Бабі. Здавалося, вона прощається з подругою навіки. Потім пішла до кафедри, вже приречена на незадовільну оцінку.

Стала між Джаннетті та Сильвією Фестою. Остання усміхнулась їй. Потім пошепотіла: «Намагаймося допомагати одна одній», через що Палліна поринула у повний відчай. Першою опитували Джаннетті. Вона переклала уривок з версії, запнувшись на кількох наголосах. Відчайдушно шукала слова, які передавали б сенс італійською. Так і не змогла сказати, якою є початкова форма одного з дієслів давноминулого часу. Майже випадково вгадала дієприкметник майбутнього часу, а от з ґерундієм так і не склалося. Сильвія Феста невпевнено зробила першу частину перекладу — легшу. Не вгадала жодного дієслова, навіть близько. Майже зізналась, що списала версію. Відтак розповіла дивну історію про свою матір, якій було зле, як, зрештою, і їй самій у цей момент. Навдивовижу ідеально перелічила назви третьої відміни, середній рід множини.

У Палліни ж вийшла німа сцена. Їй випала третя частина версії, найскладніша. Прочитала швидко, не помилившись у жодному наголосі. Але на тому й усе. Спробувала видати дещо ризикований переклад першої фрази. Але не в тому місці поставлений акузатив надавав фразі занадто фантастичного змісту. Бабі занепокоєно подивилась на подругу. Палліна не знала, що робити. Бабі зі свого місця відкрила книгу. Прочитала уривок версії. Перевірила правильно перекладену фразу за зошитом сусідки-заучки. Потім легким шепотом привернула увагу Палліни. Джаччі з виглядом знудженої зверхності дивилась у вікно, чекаючи відповідей, які не надходили.

Бабі лягла на парту і, сховавшись за сусідкою спереду, підказала своїй сердечній подрузі ідеальний переклад уривка. Палліна послала їй повітряний поцілунок, потім повторила вголос у тому ж порядку все, що Бабі їй щойно підказала. Джаччі, раптово почувши правильні слова на своїх місцях, обернулась до класу. Це було занадто досконало, аби бути випадковим. У класі все повернулося до звичного порядку. Дівчата — кожна на своєму місці, нерухомі. Бабі, взірцево сидячи за партою, глянула на Джаччі невинними і довірливими очима. Палліна, майже кидаючи виклик долі, усміхнулася.

— Вибачте, пані професорко, я трохи заплуталася, запнулася, але ж це трапляється і з найкращими, правда?

Після перекладу зазвичай були питання щодо дієслів, а тут Палліна почувалася трохи впевненіше. Найгірше позаду. Джаччі усміхнулася.

— Дуже добре, Ломбарді. Переклади-но мені ще один уривок, ось тут, до habendam.

Палліну знову огорнув відчай. Найгірше тільки починалося. На щастя, Джаччі знову дивилася у вікно. Бабі прочитала переклад нової фрази, відтак зачекала кілька секунд. Все було спокійно. Лягла на парту, щоб знову підказувати подрузі. Палліна востаннє проконтролювала позу Джаччі. Потім подивилась на Бабі, готова повторити гру. Але саме в цю мить професорка повільно обернулася. Вона подалася уперед за кафедрою й піймала на гарячому Бабі, що підказувала.

Бабі, відчувши, що її зараз викриють, рвучко обернулася. Побачила вчительку. Їхні погляди зустрілись. Джаччі задоволено посміхнулася.

— А, дуже добре. Ми маємо в класі одну справді чудово підготовану дівчину. Джервазі, з огляду на те, що ви це так добре знаєте, виходьте і перекладіть нам решту версії.

Палліна, відчувши себе винною, перервала Джаччі:

— Пані професорко, вибачте, але це моя вина, це я попросила пояснень.

— Дуже добре, Ломбарді, я це ціную. Дуже благородно з вашого боку. Власне, ніхто й не сперечається з тим фактом, що ви насправді зовсім нічого не знаєте. Але зараз я хотіла б послухати Джервазі. Виходьте, виходьте, будь ласка.

Бабі підвелася, але залишилась на своєму місці.

— Професорко, вибачте, але я не готова.

— Добре, але все одно виходьте, виходьте.

— Не розумію, навіщо мені йти аж туди, щоб повторити вам те саме. Я не готова. Вибачте, але я не мала змоги підготуватися. Поставте мені оцінку, на яку заслуговує той, хто не готовий.

— Чудово, тоді я ставлю вам двійку, ви щасливі?

— Майже так само, як Катінеллі, коли не дає списувати свої версії!

У класі всі засміялися. Джаччі бахнула рукою по журналу.

— Тихо! Джервазі, принесіть мені щоденник, хочу побачити, чи ви будете так само щасливі із зауваження, яке треба буде підписати. А головне — розповісте мені, чи буде з цього щаслива ваша матір.

Бабі принесла щоденник професорці. Джаччі написала щось швидко і з люттю. Потім закрила щоденник і віддала його.

— Завтра я хочу бачити підпис когось із батьків.

Бабі подумала, що в житті є куди більші неприємності, але краще буде не оприлюднювати цю думку. Мовчки повернулася на своє місце. Сильвії Фесті поставили п’ять. Це було навіть забагато як для її слабеньких відповідей. Можливо, вона була премійована за вибачення. Але й у цьому їй слід було б повправлятися.

З усіма цими хворобами її матір рано чи пізно взагалі помре.

Палліна повернулась на своє місце з четвіркою, у якій не було нічого благородного. Джаннетті заледве вдалося вирвати у професорки задовільну оцінку. Джаччі навіть присвятила їй латинське прислів’я. Джаннетті зробила дивну гримасу й вибачилась, що не знає, що на це відповісти. Насправді вона взагалі нічого не зрозуміла. Пізніше її сусідка по парті, Катінеллі, переклала їй. Це була жаска історія когось одноокого, який почувався щасливим, живучи серед сліпих. Джаннетті подумала, що Джаччі таки трохи дивна, що забажала ще більше підкреслити, наскільки ця оцінка була незаслужено подарованою. Бабі відкрила щоденник. Погортала до останніх сторінок. Поряд з алфавітним списком своїх подруг вона поклала папірці, на яких позначала всіх, кого опитували. Проставила останні кружальця на папірці з написом «латина» поряд із прізвищами Джаннетті, Ломбарді й Феста. Сильвією закінчувалось друге коло опитувань. Потім Бабі намалювала кружальце навпроти власного прізвища. Перша опитувана нового кола. Нормально так — починати з двійки. На щастя, всі інші оцінки були високими. Середнє арифметичне має все ще бути не меншим шести. Закрила щоденник. Сусідка з бокового ряду кинула їй записку на парту. Бабі її одразу ж сховала. Джаччі підшукувала нову версію на наступний тиждень. Бабі прочитала записку: «Молодчина! Я пишаюся такою подругою, як ти. Ти чемпіонка. П.» Бабі усміхнулася, одразу ж зрозумівши, хто стояв за цим П. Обернулася до Палліни й подивилась на неї. Вона була класнюча. Поклала записку в щоденник. Потім раптом згадала про зауваження. Одразу ж взялася читати його.

До уваги шановної синьйори Джервазі! Ваша дочка прийшла на урок з латини абсолютно непідготованою. Ба більше: під час опитування поводилась зухвало. Хочу, щоб ви знали про цю поведінку.

З повагою — проф. А. Джаччі

Бабі закрила щоденник. Подивилась на професорку. Та просто гівнючка. Потім подумала про свою матір. Зауваження, еге ж! Покарання не минути. І довгих нотацій також. І невідомо чого ще. В одному Бабі була упевнена — мати ніколи б їй не сказала: «Молодець, Бабі, ти чемпіонка».

14

Вівчарка гасала пляжем. Пісок порскав з-під її лап. Крутила головою, слідуючи ритму тіла, кидаючись уперед. Обігнала Степа, який щойно далеко закинув для неї паличку. Собака стрибнув, намагаючись схопити її зубами, вигнувся дугою в польоті, а тоді приземлився, здіймаючи стовпи піску. Відтак швидко побіг уже з палицею в зубах, потужно відштовхуючись передніми лапами, рвучись уперед. Добіг до Степа. Дозволив, щоб той витяг палицю з його слинявого рота. Потім ліг, поклавши голову на передні лапи.

Степ удавав, ніби зараз кине палицю далеко праворуч. Собака смикнувся, але потім помітив, що бігти було б марно. Степ зробив ще один оманний рух.

Зрештою закинув палицю далеко у воду. Собака побіг. Без вагань стрибнув у море. Піднявши голову, поплив, долаючи спротив течії. Палиця гойдалась на хвилях неподалік. Степ сів. Погода була гарна. І ще безлюдно. Раптом — сильний шум. Багато світла. Собака зник. Вода також. Море, далекі гори, пагорби праворуч, пісок.

— Що в біса коїться?

Степ перевернувся в ліжку, накривши голову подушкою.

— Що це, бля, за нашестя?

Полло, піднявши віконницю, відчинив вікно.

— Матінко, як тхне! Краще буде провітрити. Тримай, я тобі канапок приніс.

Полло кинув йому на ліжко зелений пакет від «Евкліда». Степ підвівся і, потягуючись, промурмотів: — Хто тобі відчинив, Марія?

— Так, вона зараз готує каву.

— А котра година?

— Десята.

Степ підвівся з ліжка.

— Щоб тебе підняло та гепнуло, ти не міг дати мені поспати ще трішки?

Степ пішов у ванну. Підняв кришку унітаза, яка сухо бемкнула об кахляну стіну. В іншій кімнаті Полло розкрив «Спортивний кур’єр» і заговорив голосно: — Ти повинен поїхати зі мною забирати мотоцикл від Серджо. Він мені потелефонував, що готово. О, а ти бачив, що «Лаціо» купив собі захисника з «Лечче»? Він суперпотужний.

Полло прочитав прізвище, яке останнім часом згадувалось у всіх газетах, — мовляв, це майбутній чемпіон, як мінімум, рівня національної збірної. Потім, почувши Степа, який і не думав закруглятися: — Агов, ти там що, річку випив?

Степ змив воду.

Повернувся до спальні, узяв пакет від «Евкліда».

— Я тебе пробачаю тільки тому, що ти прийшов ось із цим.

Посунув на кухню, слідом за ним теліпався Полло. Кавоварка, яка ще пашіла, стояла на дерев’яному блюдечку. Поряд — кухлик із підігрітим молоком і звичайний блакитний пакет цільного молока, холодного.

Марія, помічниця по господарству, була невеличкою жіночкою років п’ятдесяти. Вона вийшла з маленької кімнатки, де щойно закінчила прасувати.

— Маріє, бачите ось цього типа?

Степ вказав на Полло.

— Що б він не робив чи не розповідав, та в цей дім він не повинен заходити раніше від одинадцятої.

Марія занепокоєно подивилась на нього.

— Я йому казала, що ви хочете спати. Знаєте, що він мені відповів? Якщо я не відчиню, то він зламає двері.

Степ глянув на Полло.

— Ти таке сказав Марії?

— Ну, насправді…

Полло усміхнувся. Степ удав, що розгнівався.

— Ти їй таке сказав? Ти мені Марію лякати будеш?..

Степ схопив Полло за його коротку шию і, затиснувши його під пахвою, блокував йому голову.

— Ти таке сказав, га? Поводишся як фашист у моєму домі! Ну, тепер начувайся.

Взяв кухоль із гарячим молоком і підніс йому до обличчя. Полло відчув тепло і награно заволав: — Ой, Степе, пече… Бля, мені боляче!

Степ трішки притис.

— Еге, ти ще й брудно лаєшся, ну ти геть знавіснів. Негайно проси вибачення у Марії. Ну ж бо, проси вибачення.

Марія стривожено спостерігала за цією сценою. Степ знову наблизив кухоль до обличчя Полло.

— Ой, ти мене обпік. Вибачте, Маріє, вибачте.

Марія відчула себе винною у тому, що відбувалося.

— Степе, облиште його. Я помилилась. Він не казав, що ламатиме двері. Це я погано зрозуміла. Ось, він сказав, що зайде пізніше. Так, зараз я пригадую, він сказав так.

Степ відпустив Полло. Друзі перезирнулися. Потім вибухнули сміхом. Марія подивилась на них, геть нічого не розуміючи. Відсміявшись, Степ сказав: — Гаразд, Маріє. Дякую. Річ у тім, що цей тип потребував добрячого уроку. Тепер можете йти. Побачите, що надалі він поводитиметься ліпше.

Марія зі співчуттям подивилась на Полло. Мовляв, не бажала, щоб аж до такого дійшло. Потім узяла попрасовану білизну і вийшла з кімнати. Відсьогодні треба ретельніше зважувати слова, подумала вона. Їй не хотілось, щоб через неї хтось постраждав. Степ провів її веселим поглядом. Потім обернувся до Полло.

— Ти що, дурний? Що ти мені помічницю тероризуєш?

— Та ж не хотіла мені відчиняти.

— Гаразд, ну то попроси — будь ласка, ні? А ти — «виб’ю двері». Наступного разу я справді обпечу твою гидку пику.

— Ну то дай мені ключі, ні?

— Еге ж, і коли мене не буде вдома, ти мені хату обчистиш.

— Ти що, жартуєш? Ти справді думаєш, що я можу таке вчинити?

— Ні, мабуть-таки ні. Але оскільки сумнів є, то ліпше не давати тобі такої можливості.

— Яка ж ти падлюка. Віддай мені зараз же канапки!

Степ усміхнувся і тут-таки знищив, швидко проковтнувши, одну з канапок. Полло відкрив газету й удав, що образився. Степ налив собі кави, додав гарячого молока, потім — трішки холодного. Поглянув на Полло.

— Хочеш трішки кави?

— Так, дякую, — відповів той удавано сухо.

Він ще не хотів повністю здаватися. Степ налив йому трохи кави у філіжанку поруч.

— Ну ж бо, я зараз у душ, а потім поїдемо разом забирати твій мотик.

Полло відсьорбнув кави.

— Є тільки одна проблемка. Мені бракує трьохсот штук.

— Як так, після всього, що ти зажухав учора ввечері?

— Я мав купу боргів. Мені треба було заплатити за їжу, за хімчистку, і потім я мав ще віддати гроші Фуріо.

— Чого ж ти, курво, граєш у чорне тото, якщо в тебе ламаного гроша за душею нема?

— Та саме через це. Сподіваюсь, що пощастить. Власне, я відклав двісті штук на мотик. Але Серджо мені подзвонив і сказав, що був змушений поміняти ще один толок, підчіпки й таке інше. Потім ще повністю поміняти мастило і не пам’ятаю вже, що ще. Коротше: пів мільйона. Бля, але ж мотоцикл мені потрібний. Сьогодні ввечері перегони, я там маю взяти щонайменше сотку. Ти як, підеш?

— Не знаю. Поки що нам треба роздобути триста штук.

— Еге ж. Бо без них ми нікуди не поїдемо.

— Це ти нікуди не поїдеш.

Степ усміхнувся, потім пішов у кімнату свого брата Паоло. Полло подався за ним, на щось сподіваючись. Степ почав ритися у кишенях піджаків. Відкрив шухлядки шафи. Потім пошукав у шафці біля ліжка. Полло стояв у дверях і дивився на нього. Озирався довкола. Степ це помітив.

— Та що ти там, бляха, вкляк? Ти здурів — стояти на шухері в моїй хаті? Ну, допоможи-но мені.

Полло не змусив його повторювати двічі. Зайшов з іншого боку ліжка. Відкрив шухлядку іншої шафки.

— Твій брат — обачний тип, га?

Степ глянув на Полло. Той тримав у руках коробку з презервативами «Сеттебелло» і дурнувато посміхався.

— Дуже обачний. Такий обачний, що не залишає ніде навіть пів ліри.

— Ну, загалом, має рацію. Ми його стільки разів уже обчищали…

Полло запхав собі в кишеню три презервативи, перш ніж поставити коробку на місце. Незважаючи ні на що, він був оптимістом. Степ пошукав, чи є ще таємні схованки.

— Нічого не вдієш, нема, бляха, ніде нічого. Жодної ліри не можу тобі позичити.

Коридором пройшла Марія з футболками та олімпійками Степа у правій руці та ідеально випрасуваними сорочками Паоло в лівій. Полло кивнув на неї.

— А вона? У неї можемо попросити?

— Та де там! Я їй ще винен за газети за минулий тиждень.

— Велика справа!

— Я нічого в неї не проситиму. Але ти можеш спробувати тортурами, може, силоміць щось витягнеш. Зважаючи на те, як ти ввійшов.

— Знов про це!

Степ пішов до своєї кімнати. Полло — за ним.

— Ну ж бо, Степе, це ж серйозна проблема. Що нам робити?

— Саме про це думаю. У Сицилійця та інших вітер по кишенях гуляє дужче, ніж у нас, тож відпадають. Моя мати не в місті.

— А де?

— На Канарах, мабуть, а мо’, на Сейшелах. Та навіть якби вона була тут, це не варіант.

Полло кивнув. Він чудово знав, у яких стосунках був Степ зі своєю матір’ю.

— А твій батько? Він не може позичити?

Степ узяв одну зі щойно випрасуваних футболок і поклав її на ліжко, де вже лежали картаті труси-боксери та джинси.

— Так, я сьогодні з ним вечеряю. Він потелефонував мені вчора й сказав, що мусить зі мною поговорити. Я й так знаю, що він мені скаже. Спитає, чи збираюся вступати до універу і всяке таке. І що мені робити? Замість відповіді сказати: «Тату, дай мені триста штук, бо треба забрати мотик Полло», га? Ні, це не годиться. Маріє!

Жінка з’явилась у дверях.

— Вибачте, а де синя куртка?

— Яка, Степе?

— Така, як зелена у військових, тільки синя, я її нещодавно купив. Ну типу як поліцейська.

— А, я зрозуміла, про яку йдеться. Я її повісила біля входу, до шафи вашого брата. Гадала, що це його.

Степ усміхнувся. Паоло — у такій куртці! Це було б щось. Степ пішов у коридор. Відкрив шафу. Ось вона, його куртка. Легко знайти. Вона дуже вирізнялась на тлі усіх цих картатих піджаків та сірих костюмів.

Степ ухопився за можливість полазити й по кишенях тих костюмів, але нічого не знайшов — ні гроша. Зірвав куртку з плечиків, повернувся до кімнати. Полло сидів на ліжку. Порпався у своєму гаманці. Перевіряв власні фінанси, сподіваючись на диво, якого, однак, не сталося. У відчаї закрив його.

— Ну то що?

— Дивись веселіше. Я знайшов рішення.

Полло із надією подивився на друга.

— І яке ж?

— Гроші нам дасть мій брат.

— І чого б це він захотів нам їх давати?

— Тому що я вдамся до шантажу.

Полло одразу заспокоївся.

— А, точно!

Зрештою, для нього шантажувати брата було найприроднішою справою на світі. На якусь мить він пошкодував, що був єдиною дитиною.

15

Паоло, брат Степа, був на роботі.

Елегантно вдягнений, сидів за не менш елегантним столом і перевіряв документи синьйора Форте, одного з найкращих клієнтів їхньої компанії з фінансових послуг. Паоло закінчив університет Бокконі30. Отримавши найвищі бали, він повернувся з Мілана й одразу ж знайшов чудове місце бухгалтера. Зрештою, він же випускник Бокконі. Насправді батько через своїх знайомих улаштував його туди. Проте він зумів утримати це місце, і його поважали колеги — це вже була цілком його заслуга. Щоправда, з цієї компанії ніколи ще нікого не виганяли.

Молода секретарка в шовковій кофтинці кремового кольору, мабуть, занадто прозорій для цього світу податків та фіскальних пільг, де прозорість не є звичною річчю, увійшла до кабінету Паоло.

— Дозвольте?

— Так, слухаю.

Паоло відірвався від документів, щоб приділити увагу бюстгальтерові секретарки, а відтак і її повідомленню.

— Там ваш брат з другом. Впустити їх?

Паоло не встиг вигадати пристойну відмовку для секретарки, а може, на це забракло не часу, а фантазії. Степ і Полло тут-таки ввалилися до його кабінету.

— Звичайно він мене впустить. Бля, я ж його брат! Кров від крові, синьйорино. Ми ділимося всім. Зрозуміли? Всім.

Степ торкнувся ліктя секретарки, натякаючи на можливість, хоча й малоймовірну, що ця молода й гарна дівчина ділить з Паоло не тільки фінансові досьє та списки дзвінків, а й дещо інше.

— Отже, я завжди можу сюди приходити, правильно, Па?

Паоло кивнув.

— Звичайно.

Секретарка зиркнула на Степа, і хоча вона звикла до людей набагато старших, фальшивих та при краватках, однак поставилася до нього з повагою.

— Вибачте. Я цього не знала.

— Добре. Тепер знаєте, — Степ усміхнувся їй.

Секретарка глянула на свій лікоть, що його притримував Степ.

— Тепер я можу йти?

Паоло, незважаючи на свої нові окуляри, нічого не помітив.

— Звичайно, дякую, можете йти, синьйорино.

Полло та Степ всілися у шкіряні крісла перед столом Паоло. Степ розвалився в кріслі. Потім відштовхнувся правою ногою і закрутився довкола себе.

— Очманіти можна, а ти вміло добираєш собі секретарок.

Степ прокрутився на кріслі повне коло і знову опинився перед братом.

— Скажи правду, ти спав із нею, га? Або ти з нею спав, або лабузнився до неї, а вона відмовила. У цьому випадку я б її звільнив, яке тобі до неї діло.

Паоло докірливо глянув на нього.

— Степе, ну чому я маю весь час повторювати тобі одне й те саме? Коли приходиш сюди, не влаштовуй цирк і обходься без лайки. Я тут працюю. Мене тут усі знають.

— Чому? А що я такого зробив? Що я зробив, Полло? Скажи йому й ти, що я ніц не зробив.

Полло глянув на Паоло, з усіх сил намагаючись надати своїй пиці переконливого виразу.

— Це правда, він нічого не зробив.

Паоло зітхнув.

— Все одно з вами двома марно говорити, зайва праця. Як от учора. Я ж тебе тисячу разів просив: коли повертаєшся пізно, поводься тихо. А ти завжди зчиняєш ґвалт.

Обличчя Степа набуло такого ж виразу, як у Полло.

— Ні, Па, вибач. Я вчора повернувся голодним. Що було робити, не їсти? Я тільки посмажив собі біфштекс.

Паоло іронічно посміхнувся до брата.

— Хіба ж я забороняю тобі їсти? Проблема в тому, як саме ти це робиш, як ти все робиш… Завжди з гуркотом, хряскаючи дверцятами холодильника. Байдуже, що я сплю, що мені рано вставати! Хіба це тебе гребе? Ти ж прокидаєшся, коли забажаєш… До речі, я знаю, що ти сьогодні обідаєш з татом.

Степ присмирнів.

— Так, а що? Ви говорили про мене?

— Він мені дзвонив. Але що говорити — я ж про тебе нічого не знаю.

Паоло пильніше глянув на брата.

— Знаю тільки, що ти завжди так погано вдягаєшся — оці темні куртки, джинси, кросівки. Як справжній хуліган.

Степ усміхнувся.

— Але я і є хуліганом.

Паоло похитав головою.

— Степе, зав’язуй з цим ідіотизмом. До речі, чого ти прийшов сюди? Серйозно… Що, якась проблема?

Степ глянув на Полло, а тоді знову на брата.

— Жодної проблеми. Ти маєш мені дати чотириста штук.

— Чотириста тисяч лір. Ти що, здурів? Де я тобі візьму ці гроші?

— Ну добре, тоді триста.

— Та й мови бути не може, я нічого тобі не дам.

— Ах так!

Степ сунувся до нього над стільницею. Паоло перелякано відсахнувся. Степ усміхнувся.

— Гей, братику, спокійно. Я тобі ніколи нічого не заподію, ти ж знаєш.

Потім натиснув кнопку зв’язку з секретаркою.

— Синьйорино, можете підійти на хвилинку?

Секретарка не помітила відмінностей у голосі.

— Так, зараз прийду.

Степ зручно вмостився в кріслі.

— Отже, любий братику, якщо ти зараз-таки не даси мені триста штук, то, коли прийде секретарка, я зірву з неї трусики.

— Що-о?

Паоло не встиг сказати нічого іншого. Двері відчинилися. Секретарка увійшла.

— Так, шефе?

Паоло намагався врятуватися.

— Нічого, синьйорино, можете йти.

Степ підвівся.

— Ні, синьйорино, зачекайте хвильку.

Степ підійшов упритул до секретарки. Дівчина стояла й мовчки дивилась на всіх трьох, не розуміючи, що їй робити.

Зрештою запитально подивилась на Степа.

— Що таке?

Степ усміхнувся їй.

— Я хотів би знати, скільки коштують трусики, які ви носите.

Секретарка зніяковіла.

— Але насправді…

Паоло підвівся.

— Степе, годі! Синьйорино, ви можете йти…

Степ затримав її за лікоть.

— Зачекайте лише хвилинку, вибачте. Паоло? Віддай Полло те, що повинен, і після цього синьйорина може йти!

Паоло дістав гаманець із внутрішньої кишені піджака, витягнув три сотки і з люттю вклав їх у руку Полло. Полло оглянув їх і кивнув Степові, що все гаразд. Степ відпустив секретарку, усміхнувшись їй.

— Дякую, синьйорино, ви дуже добре виконуєте свої обов’язки. Я просто не знаю, що б ми робили без вас.

Секретарка вийшла. Вона не була геть дурною, до того ж їй зовсім не подобалося розповідати першому-ліпшому про ціну своєї спідньої білизни. Паоло підвівся зі свого крісла і обійшов стіл.

— Гаразд, ви отримали гроші, а тепер вимітайтеся звідси.

Хотів виштовхати їх, але передумав. Краще буде дошкулити словами.

— Степе, продовжуй у тому ж дусі — наберешся біди, як завжди!

Степ глянув на брата.

— Жартуєш? Якої ще біди? Я і біда — дві речі, які ніколи не перетиналися. А гроші я позичаю одному своєму другові, він має невеличку проблемку, от і все…

Полло, зрозумівши, що йдеться про нього, вдячно усміхнувся.

— До того ж Паоло, ти мене осоромив перед Полло. Йдеться про триста штук. Ніби я казна-що в тебе попросив. Ти з цього таку драму робиш.

Паоло сів на краєчку стільниці.

— Не знаю, як, але у тебе завжди виходить, що я не маю рації…

— Не кажи так. Може, через те, що ти весь час скнієш у цій конторі, рахуєш усі ці гроші, у тебе розвинулося щось на кшталт хвороби, і ти не здатний більше давати, позичати щось.

— То це про позику йдеться?

— Аякже, я ж тобі завжди все віддавав, хіба ні?

Паоло скептично посміхнувся. Насправді все було не зовсім так. Степ удав, що не помітив цього.

— Ну то чого ж ти хвилюєшся? І ці віддам. А тобі варто провітритися. Розважитися. Ти такий блідий… Чому б не прогулятися зі мною, позаду на мотоциклі?

Паоло у намаганні бути приязним зняв окуляри.

— Що? Жартуєш? Ніколи. Краще смерть. До речі, щодо смерті… Зважаючи на те, що ти до неї впритул наблизився. Учора ввечері я пішов у «Тартаругіно», і знаєш, кого там зустрів?

Степ слухав неуважно. Ніхто з тих, хто його цікавив, ніколи не ходив до «Тартаругіно». Але вирішив потішити брата. Зрештою, той йому щойно дав триста штук.

— І кого ж?

— Джованні Амброзіні.

Степ здригнувся. Серце йому перевернулося. У грудях здійнялася хвиля люті, але він її вдало приховав.

— Он як.

Паоло продовжив:

— Він був із гарною жінкою, набагато старшою за нього. Коли мене побачив, то почав занепокоєно озиратися. Перелякався до смерті. Мені здається, він боявся, що ти теж десь поряд. Потім, коли переконався, що тебе немає, заспокоївся. Він мені навіть усміхнувся. Якщо це можна так назвати. Гримаса така. Щелепа йому так і не повернулася на місце. Зрештою, ти це краще за мене знаєш. Чи можна дізнатися, чому ти його так побив? Ти ніколи мені цього не говорив…

«Це правда, — подумав Степ. — Він цього не знає. Так нічого й не дізнався». Узяв Полло під лікоть і пішов до виходу. Обернувся в дверях. Глянув на брата. Той сидів за своїм столом. У цих своїх круглих окулярах. Волосся підстрижене дорогим перукарем, ідеально зачесане, бездоганно одягнений — він сам навчив Марію, як саме слід йому прасувати сорочки. Ні, він ніколи не має про це дізнатися. Степ усміхнувся.

— Ти хочеш знати, навіщо я натовк пику Амброзіні?

Паоло кивнув.

— Так, хотілося б.

— Тому що він завжди говорив мені, що я мушу краще вдягатися.

Вийшли так само, як і увійшли. Нахабні й веселі. Оцією розхлябаною ходою брутальних типів. Пройшли повз секретарку. Степ щось їй сказав. Вона прикипіла до місця, дивлячись на нього. Потім вони зайшли до ліфта. Приїхали вниз. Степ привітався зі швейцаром: — Привіт, Мартінеллі. А пригости нас файками, га?

Мартінеллі витяг із кишені піджака м’яку пачку дешевих цигарок. Струснув так, щоб кілька цигарок вистромилось. Полло і Степ розграбували пачку. Взяли з неї більше, ніж мали б. Потім, не чекаючи, щоб швейцар підніс їм вогню, пішли геть. Мартінеллі глянув услід Степові. Як він відрізнявся від свого брата! Синьйор бухгалтер завжди дякував за кожну дрібницю.

У цю мить задеренчав домофон. Дзвонили з контори Степового брата. Мартінеллі встромив штекер.

— Алло, синьйоре Манчіні, я слухаю.

— Можете піднятися на хвильку до мене, будь ласка?

— Звичайно, зараз буду.

— Дякую.

Мартінеллі сів у ліфт і піднявся на четвертий поверх. Паоло був там, чекав його у дверях контори.

— Проходьте, Мартінеллі, будь ласка.

Паоло запросив його сідати, відтак зачинив двері. Швейцар залишився стояти перед ним, дещо збентежений. Паоло сів.

— Будь ласка, Мартінеллі, сідайте.

Мартінеллі обрав крісло навпроти Паоло, сів шанобливо, майже на краєчку, непокоячись, щоб не займати забагато місця. Паоло сплів руки. Усміхнувся йому. Мартінеллі відповів на усмішку, але сидів усе ще ніби на голках. Хотів знати причину цієї зустрічі. Він щось зробив не так? Десь помилився? Паоло зітхнув. Здавалося, він наважився відкрити йому якусь таємницю.

— Послухайте, Мартінеллі, ви могли б зробити мені послугу?

Мартінеллі усміхнувся й розслабився. Заспокоївся і зайняв більше місця в кріслі.

— Кажіть, синьйоре. Я зроблю все, що ви захочете, якщо зможу.

Паоло відкинувся на спинку крісла.

— Не пускайте більше мого брата.

Мартінеллі вирячив очі.

— Що, синьйоре? Справді, мені слід більше його не пускати? А що ж я йому скажу? Якщо він розлютиться, то на вході потрібний буде Тайсон, не менше.

Паоло пильніше придивився до цього спокійного чолов’яги. Його сірий костюм, таке ж сіре існування. Уявив, як Мартінеллі зупиняє Степа на вході: «Вибачте, але я отримав таке розпорядження. Ви не можете зайти». Дискусія. Розлючений Степ. Мартінеллі підвищує голос. Степ протестує. Мартінеллі його відштовхує. Степ хапає його за піджак, притискає його до стіни — і все решту, як по нотах…

— Ви маєте рацію, Мартінеллі. Це була погана ідея. Не зважайте, я сам цим займуся. Я поговорю з ним удома.

Мартінеллі підвівся.

— Будь-що інше, синьйоре, я залюбки зроблю. От правда. Але це…

— Ні, ні, ви маєте рацію. Я помилився, прохаючи вас про це. Дякую, дякую все одно.

Мартінеллі вийшов з кабінету. Сів у ліфт і повернувся на свій перший поверх. Хух, минулося. Бо хто б зупинив того бугая? Витягнув пачку. Вирішив відсвяткувати небезпеку, що минула, гарною цигаркою. Дякувати Богу, що синьйор бухгалтер — співчутлива людина. Не те що його брат. Степ поцупив у нього пів пачки цигарок і навіть не подякував. Жодного разу.

«А кажуть, що швейцар — то спокійна робота». Мартінеллі зітхнув і закурив.

На четвертому поверсі Паоло дивився у вікно. Відчував якусь дивну втіху. Зрештою, він зробив добру справу. Врятував життя Мартінеллі. Знову сів. Ну, якщо не перебільшувати. Він відвів від нього купу бід. Увійшла секретарка з кількома теками.

— Візьміть, це досьє, які ви просили…

— Дякую, синьйорино.

Секретарка зиркнула на нього.

— Ваш брат — украй дивний тип. Ви не надто з ним схожі.

Паоло зняв окуляри у марній спробі здатися більш чарівним.

— Це комплімент?

Секретарка збрехала:

— У певному сенсі так. Сподіваюся, ви не питаєте у незнайомих дівчат, скільки коштують їхні трусики.

Паоло ніяково усміхнувся.

— О, ні, це точно ні.

І хоча без окулярів він не надто добре бачив, його очі однак втупилися в прозору кофтинку. Секретарка це помітила, але не зреагувала.

— Ах, ваш брат мені сказав передати вам, що ви занадто добрі зі мною, що ви не мусили платити, а мали дозволити йому зробити ту річ.

Секретарка раптом стала дивно настирливою:

— Чи можу я спитати… яку річ, синьйоре?

Паоло подивився на секретарку. На її гарне тіло. І на цю бездоганну, ідеальну спідницю, що прикривала її стрункі ноги. Може, брат і має рацію. Уявив собі напівголу секретарку, з якої Степ зриває трусики. Збудився.

— Нічого, синьйорино, це був просто жарт.

Секретарка пішла, трохи розчарована. Паоло ледве встиг начепити на носа окуляри й сфокусуватися на цих провокуючих сідницях, що віддалялися більш-менш професійно.

«Який ідіот! Треба було дозволити йому зробити це». Якби Степ не повернув йому ці гроші, це була б найгірша угода останніх років. Ні, не найгірша. Найгіршу уклав синьйор Форте. Він довірив свої складні податкові проблеми бухгалтерові, який мав розв’язати власні сімейні проблеми. Не можна проводити ранок, сварячись із братом, і зрештою заплатити йому, щоб той не зривав трусиків з його секретарки.

Почуваючись винним, Паоло знову відкрив справу синьйора Форте.

30 «Комерційний університет Бокконі» — престижний вищий навчальний заклад у Мілані, заснований 1902 року.

30

«Комерційний університет Бокконі» — престижний вищий навчальний заклад у Мілані, заснований 1902 року.

16

На маленькій вузенькій вуличці всередині простенького гаража був собі Серджо, механік. Він завжди носив синій комбінезон з біло-зелено-червоним прямокутником «Кастрол»31 на спині. Було неясно, чи його преміювали цим комбінезоном за перегони, в яких він брав участь багато років тому, а чи за все те мастило, яке він міняв у мотоциклах. Достеменно було відомо, що щоразу, коли йому привозили мотоцикла, то якою б не була проблема, він, випробувавши машину, завжди казав одне й те саме: «Тут треба дещо поремонтувати, а потім ми любесенько замінимо все мастило».

Його помічник Маріоліно також носив синій комбінезон від «Кастрол», але порваний та ще дужче заляпаний мастилом. Це був не надто метикуватий хлопець. Він слідкував за Серджо, коли той працював, відстежував найменший його рух. Для нього Серджо був генієм, ідолом, богом моторів. Коли вони працювали, Маріоліно завжди ставив диск Баттісті: «Я, ти, ми всі». Коли пісня «Так, подорожувати» добігала до рядка: «Отой геній — друг мій, він би знав, що робити, він би знав, як вчинити, з викруткою в руці він творить чудеса, він би тебе полагодив, піднявши під небеса», — Маріоліно завжди широко всміхався.

— Бля, Се, це просто про тебе, га?

Серджо продовжував працювати, потім проводив рукою по волоссю, роблячи його ще маснішим.

— Ясно, не про тебе ж. Ти з викруткою в руці тільки шкоду робиш, які там чудеса.

Маріоліно працював там уже майже рік, і ще й досі навіть проста заміна фільтрів була для нього неабиякою проблемою. Якщо ж замість викрутки він брав до рук ручку, ставалися справжнісінькі катастрофи. Власне, він записував клієнтів. Чи б то пак, намагався. Маріоліно гармудзляв прізвища своїм жахливим почерком у записничку з обкладинкою з червоної шкіри, який хтось із сусіднього банку, пов’язаного з сільським господарством, подарував Серджо на позаминуле Різдво. Отже, дні тижня у ньому не збігалися з реальними, а щоб розібрати почерк Маріоліно, потрібний був графолог. Що з того виходило: часто-густо приходили групи хлопців з більш чи менш розбитими мотоциклами, стверджуючи, що впізнають у дивних каракулях в записничку свої прізвища. Серджо не вмів відмовляти. Таким чином траплялися дні наднапруженої роботи та дні, коли Серджо і Маріоліно байдикували.

Той день, здавалося, був першого типу. На вуличці перед гаражем вишикувались кілька мотоциклів. Дорога «Ямаха» — точно якогось татового синка — виблискувала поряд зі старим «Мото Гуцці». Був там класичний «Галлетто», улюбленець якого-небудь аматора-ностальгіка або ж просто скнари. Один за одним стояли старі «350» та новенькі обтічні «Сузукі», древній «Кавасакі», який називали «домовиною», та імпозантний «Pacific Coast». Кілька нових «Пежо» і червона «Хонда SH 50» захоплено милувалися велетенським «Goldwin 1500» — важким, оснащеним реверсним ходом.

Хлопець у світлій джинсовій куртці і з наплічником «Invicta» на спині, на якому було написано «Нен авиджу Джованотті», увійшов до гаража. Серджо впізнав його. Узяв ключі з шафки на стіні й вийшов з ним. Спритно вивільнив «Хонду Віжн» хлопця з тісного ряду мотоциклів. Потім розповів йому все, що зробив. Як добрий механік перерахував купу дрібних втручань, розповідаючи про них так, ніби вони були вкрай необхідними для того, щоб та «Хонда Віжн» знову їздила. Насправді то були звичайні побрехеньки, які механіки розповідають тобі, щоб виправдати гроші, котрі в тебе крадуть. Хлопець вдав, що не помітив цього. Або ж справді не помітив. У п’ятнадцять років забирати мотоцикл від механіка — надто щаслива подія для того, щоб псувати її суперечками. Але якби хлопець дізнався, скільки насправді коштує змінити патрубок, то наступного дня на його бунтівному наплічнику під написом «Ненавиджу Джованотті» точно з’явився б ще один, може, більш виправданий: «…але Серджо — справжній крадій».

Хлопець із наплічником розплатився й поїхав, цілковито щасливий.

Тієї ж миті старий синій «Boxer», що його штовхав юний бевзь в окулярах, зупинився перед гаражем. У мопеда було заблоковане заднє колесо. Бевзь зняв окуляри й витер спітніле обличчя. Якби він був менш вихованим, то вже б кляв бога на всі заставки. Авжеж, не так слід їздити на синьому «Боксері». Серджо взявся за мопед. Рішучо й упевнено відкрив мотор. Він здавався б хірургом, якби не був без рукавичок і його руки не були б забруднені мастилом. Крім того, хірург ніколи не взяв би собі в помічники Маріоліно. Бевзь стривожено позирав на свій мопед, якому цей повільний у рухах механік робив вівісекцію. Він був ніби родич пацієнта, однак його тривожило не те, чи тяжкою була «хвороба», а набагато прозаїчніше — ціна операції.

— Треба міняти регулятор і зняти всі ремені, це не жарти.

Мотоцикл Степа загальмував перед гаражем. Останній рик дав знати, що цей «VF 750» не потребував ремонту. Серджо витер руки ганчіркою.

— Привіт, Степе, що таке? Якась проблема?

Степ усміхнувся. Ніжно поплескав по бензобаку своєї «Хонди».

— Цей мотик не знає такого слова. Ми приїхали, щоб забрати металобрухт Полло.

Полло тим часом підійшов до свого мотоцикла. Старий «Kawa 550». Трагічна «домовина».

— Все готово. Я мусив змінити толоки, ремені, весь блок мотора. Але деякі деталі взяв для тебе вживаними.

Серджо перерахував інші дорогі ремонтні роботи.

— А потім ми йому повністю поміняли мастило.

Полло глянув на нього. З ним таке не проходило. Та Серджо навіть і не намагався.

— Але це я тобі в рахунок не ставлю. Це подарунок.

Рік тому вони з Серджо мали запеклу дискусію. Тоді він і збагнув, як слід поводитися з цими двома. Це було навесні. Степ тоді привіз йому свою щойно придбану «Хонду» для рутинного контролю. Крім того, сказав полагодити боковий щиток, що вібрував. Кілька днів по тому Степ повернувся, щоб забрати мотоцикл. Заплатив за рахунком без жодних заперечень. Включаючи повну заміну мастила. Але коли він випробував мотоцикл, той боковий щиток усе ще вібрував. Тоді Степ повернувся з Полло. І вказав йому на це. Серджо запевнив, що все полагодив.

— Якщо хочеш, я тобі знову його полагоджу, але ти повинен ще раз до мене записатися і, звичайно, заплатити за роботу.

На додачу Серджо припустився величезної помилки. Він підійшов до Степа, ляснув його по плечі, а головне, примудрився бовкнути геть невдале:

— А втім, хтозна, як ти поводишся з цим мотоциклом. Може, ти знову розтрощив той щиток.

Степ знавіснів. Його мотоцикл та Полло були єдиними речами у світі, до яких він був справді прихильним. Крім того, він ненавидів тих, хто в розмові торкався його.

— Ти помиляєшся. Трощити бокові щитки мотоциклів дуже легко. Дивися сюди, га?

Степ підійшов до мотоциклів, вишикуваних перед гаражем. Щодуху вгатив ногою по першому. «Хонда 1000», червона й важка, впала на мотоцикл, що стояв поряд — дбайливо доглянутий «500 Custom». Цей теж упав — на «Сузукі 750», а той, своєю чергою, — на легкий білий «Ciao». Дорогі й модні мотоцикли, нові та старі мопеди валились один на одного зі страшенним гуркотом, як доміно. Серджо спробував утримати їх. Марно. Останній «Пежо» теж упав на землю, зім’явши собі бік. Серджо був нажаханий.

Степ усміхнувся йому.

— Бачив, як це легко? — Потім, перш ніж Серджо встиг би відповісти, додав: — Якщо ти мені негайно не полагодиш мотоцикла, я тобі підпалю гараж.

Не минуло й години, як усе було готове. Боковий щиток більше ніколи не вібрував. Степ, звичайно, нічого не платив.

Бевзь мовчки чекав у кутку, з тривогою поглядаючи на свій «Боксер» із відкритим мотором. Серджо пішов узяти ключі від «Kawa» Полло.

— Добре, хлопче. Залишай мені його. Побачимо, що можна буде вдіяти.

Ця фраза ще дужче стривожила бевзя. Він, ясна річ, подумав, що його «Боксер» доживає останні дні.

— Коли мені зайти?

— Та хоч завтра.

Молодик в окулярах при цій останній новині дещо піднісся духом. Усміхнувся й пішов собі, дурновато-щасливий. Йому не здалося дивним, що, незважаючи на всю ту купу ремонтних робіт, його «Боксер» буде готовий так швидко. Серджо віддав ключі Полло. «Kawasaki» заревів. З глушників вирвався дим. Мотор швидко розігрівся. Полло дав газу двічі чи тричі, потім щасливо усміхнувся. Степ подивився на нього. Він був як дитина. Усмішка Полло стала менш широкою, коли Серджо озвучив йому рахунок. Але це було очікувано. Мотор до ремонту терся, та й замінити толоки і все інше — це були таки не жарти. Незважаючи на позику, чи б то пак на шантаж Паоло і знижку від Серджо, Полло заледве зміг сплатити рахунок. Серджо поклав гроші в кишеню. Жодної квитанції, звичайно, не видав.

— Будь обережним, Полло, він зараз як на обкатці. Тож їдь повільно.

Полло прибрав руку з газу.

— Бля, а й правда! Я про це не подумав. Сьогодні ввечері перегони, а я однак не маю мотика. Увесь цей шарварок — і все марно.

Полло глянув на Степа.

— Але ти міг би…

Степ, одразу ж зрозумівши, куди він хилить, тут-таки зупинив друга:

— Стоп. Гальмуємо. Мій мотик не обговорюється. Я тобі позичу будь-що, але не мотик. Раз побудеш глядачем.

— Ага, і що робитиму?

— Вболіватимеш за мене. Я сьогодні ганяю.

Маріоліно усміхнувся. Серджо поглянув на них із заздрістю.

— Ви серйозно їдете до Теплиць? Щастить же вам, хлопці. Ви не уявляєте, що б я дав, аби поганяти разок.

Степ завів свій мотоцикл.

— То приходь. Зустрінемось там і підемо разом.

— Не можу. Вже десять років минуло. Нині інші часи. До речі, а Сіга все ще там?

Полло кивнув.

— Аякже, завжди там.

— Ну, переказуй йому великі вітання від мене. Я йому добряче дав заробити, га?

— Як хочеш. Якщо передумаєш — ти знаєш, де нас знайти.

Полло і Степ попрощалися, потім перемкнули на першу. Спокійно їхали по вузькій дорозі. Полло кілька разів дав газу, щоб розігріти мотор. Потім, почувши глибокий і надійний звук, зігнувся і газонув, поставивши мотоцикл на передні колеса. Степ зробив те саме.

Серджо повернувся до гаража. Подивився на старі фотографії, розвішені на стіні. Його мотоцикл, його перегони. Він багато разів брав у них участь. Згадав, як їздив ганяти до Теплиць. Як жартував з Сігою та іншими. Він тоді був непереможний. Тепер інші часи, минуло багато років, було пізно. Згадав, як один його друг сказав: «Вирости — це значить не хотіти більше витискати двісті». Мабуть, так і було. Він виріс. Тепер на ньому була відповідальність. Родина і син. Не можна ганяти на швидкості двісті кілометрів на годину на мотоциклі на одному колесі, коли ти маєш дітей. Серджо підійшов до старого радіоприймача на хиткому столику, брудному від мастила. Знов поставив касету. У них вона була одна. Вони роками слухали одні й ті ж пісні.

«Може, мій тато, разом із моєю мамою, хотіли іншу дитину, не мене».

Серджо поглянув на Маріоліно. Той скоцюрбився над мопедом, що залишився лежати з відкритим мотором посеред гаража. «Річ не тільки в генах», — подумав Серджо. Маріоліно обернувся до нього.

— Гей, Се, а що не так із цим «Боксером»?

Серджо підійшов до Маріоліно й тицьнув на відкритий мотор на підлозі.

— Гей, Маріолі, хіба ти не бачив, що той хлопець — дурбецало? Взяв його собі за велосипед, колесо йому і вклякло. Пересунь важіль на варіаторі та гарненько поміняй йому все мастило — побачиш, він тобі ганятиме, як ракета.

Маріоліно зігнувся над мопедом. Він витратив кілька хвилин на те, щоб знайти важіль. Серджо похитав головою. «Це таки правда: коли маєш сина, то не можеш ганяти двісті кілометрів на годину. Коли ж цей син — Маріоліно, то ти вже взагалі нікуди не підеш». Серджо взяв куртку й надягнув її поверх комбінезона. Вирішив ризикнути і таки піти.

— Я скоро повернусь.

Маріоліно стривожено глянув на нього.

— Куди ти йдеш, тату?

— Куплю останній диск Баттісті. Саме сьогодні вийшов. Час поміняти касету.

31 «Castrol» — британське підприємство мастильних матеріалів, засноване 1899 року в Лондоні.

31

«Castrol» — британське підприємство мастильних матеріалів, засноване 1899 року в Лондоні.

17

На площі Евкліда, перед виходом з «Фальконьєрі», зупинилося кілька машин. Позаду них інші автомобілісти, які мали справи і не мали дочок, що ходили б до цієї школи, налягли на клаксони, створивши звичний постмодерний концерт. Одна мати за кермом «Гольфа» дала себе переконати. Підняла руку в характерному жесті — частково через те, що сьогодні була її черга забирати дівчат зі школи, але передовсім для того, щоб послати за відомою адресою ту білу «Уно», що приклеїлася до неї ззаду і сигналила. Завела мотор, проїхала трохи вперед і запхалась у маленький проміжок між контейнером для сміття та знаком заборони паркуватися. Біла «Уно» швидко повернула в провулок. Водій, проїжджаючи повз «Гольф», віддячив тим самим жестом. Жінка, яка цього чекала, відвернулася в інший бік, щоб він не тішився. Ситуація однак не дуже покращилась. Інші й далі сигналили, сварячись на машини, що стали подвійним рядом. У їхніх салонах елегантні синьйори, справжні пофігістки, удавали повне нерозуміння ситуації і підправляли макіяж. Інша пані, з уже ідеальним макіяжем, відкривала пакети з супермаркету і відщипувала шматочки хліба, намагаючись угамувати нервовий голод. Ще одна — більш вимоглива та оригінальна — їла шматочок сиру. Інша синьйора, що дуже дбала про свою фігуру, дозволила собі лише якийсь нещасний крекер з цільнозернового борошна. Регулювальник Доссі — у грубих окулярах та з плюсклими щоками — підійшов до автівок, що були найгірше запарковані, й запропонував їм переміститися. Одна негарна жінка почала сперечатися і мало не отримала запис у його блокноті.

Регулювальник Доссі був справжнім сволотою. Його блокнот був розписаний більше, ніж записничок легковажної дівчини, яка нещодавно розлучилася з постійним хлопцем. Доссі пропонував від’їхати лише негарним жінкам. З гарними він був галантним та прилипливим. Подейкували, що так йому вдалося затягнути в ліжко кількох мамусь. Імен однак не називали. Негарна синьйора зрештою перепаркувалась зі своєю «Y10». Незважаючи на круту машину, вона не сподобалась регулювальникові. Доссі продовжив свій хрестовий похід. Наказав перепаркуватися ще двом автівкам. Пісня Сальві32, здавалося, була присвячена йому.

Пройшов перед «Рено 5», що стояв у подвійному ряду. Чомусь нічого не сказав. Навпаки, навіть усміхнувся синьйорі за кермом. Вона всміхнулась у відповідь аж надто емоційно. Можливо, той поголос не був безпідставним. Кілька хлопців на своїх «Пежо» та «SH 50» зупинилися просто перед сходами. Рафаелла також під’їхала саме в цю мить. Знайшла вільну місцину з іншого боку дороги, навпроти АЗС, не доїжджаючи до церкви, і ковзнула туди своїм «Пежо» на п’ять дверей. Паломбі впізнав її. Пам’ятаючи про попередній вечір, вирішив, що краще відійти. Підійшов до групи хлопців біля підніжжя сходів. Темою дня була вечірка у Роберти та різні непрохані гості. Якийсь хлопець розповідав свою версію. Вона мала бути правдивою, судячи з його синців. Принаймні він там був і справді отримав стусанів, а все решта могло бути й вигаданим. Бранделлі підійшов до них.

— Привіт, Кіко, як справи?

— Все добре, — безсоромно збрехав той.

Кіко вже став експертом з брехні. Він випробував усі її види нині вранці на своєму батькові, коли той побачив, на що перетворилася «BMW». Шкода, що батько не був таким легковірним, як цей друг. Він ані на макове зерня не повірив в історію з угоном. Коли Кіко спробував розповісти правдиву версію, батько розлютився. Справді, якщо замислитися, то історія була геть абсурдна. «Ті типи були абсурдними, — подумав Кіко. — Отак понівечити мені машину! Навіть якщо батько мені не вірить, я їм покажу. Знайду цих хуліганів, дізнаюся їхні імена і заявлю на них до поліції. Ось що я зроблю! Хай там як, я їх рано чи пізно зустріну, неодмінно».

І тут Кіко завмер. Його бажання негайно здійснилося. Але він не видавався аж надто щасливим з того. Степ і Полло з’явилися з-поза повороту на мотоциклах, нахилених близько один до одного. Перемкнули передачі, на швидкості обганяючи машину. Потім зупинилися за кілька метрів від Бранделлі. Кіко, перш ніж Степ устиг би його впізнати, відвернувся. Сів на «Веспу» — єдиний транспортний засіб, який тепер сім’я дозволяла йому брати — і швидко поїхав геть. Кілька інших хлопців, які також колись мали справу з цими двома, вчинили так само. Паломбі глянув на Степа й усміхнувся йому. Зрештою, вони були спільниками у доволі прикрій ситуації вчора ввечері. Однак Степ його навіть не помітив. Він запалив цигарку, поцуплену в Мартінеллі, й звернувся до Полло: — А ти впевнений, що це тут?

— Аякже. Я прочитав це на її щоденнику. Ми вчора ввечері домовились зустрітися, щоб піти нині пообідати разом.

— Хай би тебе муха вбрикнула. У тебе ж гроша ламаного за душею немає. І ти ще випендрюєшся?

— Чого причепився? Я тобі навіть сніданок привіз. То мовчи вже!

— Ага, дві нещасні канапки.

— Ах, нещасні! Щодня по дві канапки, то в кінці місяця вже набігає ого-го. Хай там як, не хвилюйся, це вона мене запрошує, я гість, не мушу платити.

— Бля, як тобі фортить, ти ще й знайшов багачку, що платить за тебе. І яка вона?

— Нічогенька. І, здається, приязна. Може, лише трішки дивна.

— Щось дивне вона точно повинна мати, якщо вирішила запросити на обід тебе, та ще й платити! Або дивачка, або страховидло!

Степ вибухнув сміхом. Полло вирішив не заїдатися й теж запалив цигарку, аж потім передумав. Знайшов влучну відповідь.

— Та заткався б уже, ти ж ото закоханий у Мадду.

Степ посерйознішав.

— Ти здурів? Закоханий? Я її шпокаю, і на тому все. І, скажімо чесно, вона приязна, не зануда, і про неї аж ніяк не можна сказати, що вона страховидло!

Полло замовк. Справді, цього ніяк не можна було сказати.

Продзвенів дзвоник з останнього уроку. На сходах з’явилося кілька дівчат. Майже всі у формі. Біляві, чорняві, каштанові. Спускалися підстрибом, бігом, повільно чи групками. Щебетали. Котрась раділа вдало пройденому опитуванню. Котрась сердилася через погану оцінку за класне завдання. Деякі з надією видивлялися біля підніжжя сходів своїх нещодавно завойованих хлопців або ж тих, які їх покинули — сподіваючись на можливе примирення. Інші, менш гарні, виглядали, чи приїхав красунчик. Той, що подобався усім їм, невдахам. Який неодмінно упадатиме за кимось не з їхнього класу. Деякі дівчата, які приїхали до школи на власних мопедах, запалили по цигарці. Інші із заздрістю дивилися на подруг. Нарешті одна сміливиця попросила разок затягнутися, але на більше її не вистачило. І одразу ж роззирнулася довкола з острахом. Перевірила, чи не під’їхала саме цієї миті її матір, що вічно запізнювалась.

Даніела швидко подолала останні сходинки й побігла назустріч Паломбі. Рафаелла побачила дочку і натисла на клаксон. Даніела впізнала звук, зупинилась і почала шукати очима матір. Рафаелла жестом наказала їй негайно йти до машини. Даніела кивнула. Потім підійшла до Паломбі й попрощалася з ним квапливим поцілунком у щоку.

— Па-па, тут моя матір, мушу йти. Здзвонимося увечері?

— Гаразд. Як твоя щока?

Даніела усміхнулася й потерла місце, в яке напередодні ввечері влучила Рафаелла.

— Краще, набагато краще! Тепер біжу, бо не хочу повторення.

Даніела усміхнулася, потім роззирнулася, перш ніж перейти дорогу. Побачила Степа та Полло, що стояли неподалік, і здивувалася. Хтозна, по кого вони приїхали. Зустрілась очима з Джованною та Стефанією, які ще спускались сходами. Хитнула головою, показуючи подругам на хлопців. Джованна, побачивши Степа, аж нижню губу собі прикусила, ніби кажучи: «Який солоденький!» Даніела усміхнулася. Вона мала рацію. Він був саме на десять з плюсом. Потім ще один гудок клаксона переконав її, що краще поспішити.

Нарешті вийшли найстарші класи.

Бабі й Палліна з’явились на сходах. Полло ляснув по плечу Степа.

— Ось, оця.

Степ глянув нагору. Побачив кількох старших дівчат, що спускалися сходами. Упізнав Бабі. Обернувся до Полло.

— Яка саме?

Полло вказав на Палліну.

— Ота з розпущеним чорним волоссям, маленька така.

Степ знову подивився вгору. Це мала бути дівчина поряд із Бабі.

Він сам не розумів чому, але йому було приємно, що то не Бабі була дивачкою, яка запросила на обід Полло й до того ж збиралася платити за нього.

— Гарненька. А я знаю ту, що поряд із нею.

— Та невже? Яким чином?

— Ми з нею вчора разом були в душі.

Полло ошелешено подивився на друга.

— Та що ти, бля, верзеш…

— Я тобі присягаюсь. Спитай у неї.

— Як це я в неї спитаю? Підійду і скажу: «Вибач, а ти вчора ходила у душ зі Степом?» Та припини!

— Ну, тоді я сам їй це скажу.

Полло зліз із мотоцикла і викинув недопалок. Палліна саме радила Бабі найкращі способи розповісти Рафаеллі про зауваження в щоденнику, коли вона побачила Полло.

— Ой, ні!

Бабі обернулася до неї.

— Що таке?

— Тут отой, що вчора у мене вкрав кишенькові гроші на тиждень.

— Який?

— Отой внизу.

Палліна вказала на Полло. А поряд із ним сидів на мотоциклі Степ.

— Ой, ні!

Палліна з тривогою глянула на подругу.

— Що таке? Він і в тебе гроші поцупив?

— Ні, його друг, той, що поряд — він учора затягнув мене під душ!

Палліна кивнула так, ніби це було звичайнісінькою справою, що якісь типи крадуть у них із сумочок або затягують їх у душ.

— А, я зрозуміла, але ж ти мені не розповідала!

— Сподівалася забути про це. Ходімо.

Рішуче зійшли вниз. Полло пішов назустріч Палліні. Бабі залишила їх з’ясовувати стосунки й жваво підійшла до Степа.

— Що ти тут робиш? Можна дізнатися, навіщо ти сюди приїхав?

Степ усміхнувся.

— Гей, спокійно! По-перше, це громадське місце, а по-друге, я супроводжую Полло, який іде обідати з отією.

Показав на Палліну. Бабі гнівно подивилась на нього.

— Доводжу до твого відома, що «ота» є моєю найкращою подругою. І що Полло — злодій, тому що він украв гроші.

Степ передражнив її:

— Доводжу до твого відома, що Полло є моїм найкращим другом, а не злодієм. Це вона запросила його на обід. І, до речі, усе оплачує. Гей, але чого ти така вередлива? Тобі свербить, що я не запрошую тебе на обід? То я запрошу, якщо хочеш… Достатньо, аби платила ти…

Бабі глянула на нього геть розлючено.

— Та послухати тільки…

Степ урвав її:

— Тоді зробімо так: ти завтра принесеш гроші, замовиш столик у гарному місці, а я, можливо, заїду по тебе… Гаразд?

— Та щоб я з тобою пішла!

— Ну, вчора ти зі мною таки пішла. І ще й чіплялася за мене.

— Кретин!

— Нумо, сідай, я тебе відвезу.

— Ідіот.

— Як так, що ти вмієш тільки лаятися? Зразкова дівчинка у формі, що ходить сюди, до Фальконьєрі, вся така правильненька — і так поводиться! Ні, це не годиться!

— Гівнюк.

Полло підійшов саме вчасно, щоб почути цей останній комплімент.

— Бачу, ви подружилися. То що, підете на обід разом із нами?

Бабі приголомшено подивилась на подругу.

— Палліно, не можу повірити! Ти підеш обідати з цим крадієм?

— Ну, принаймні поверну собі хоч щось, платить він!

Степ глянув на Полло.

— Яка падлюка… Ти ж мені сказав, що вона запрошує.

Полло усміхнувся другові.

— Ну, це справді так. Ти ж знаєш, я ніколи не брешу. Учора я поцупив у неї гроші й платитиму саме ними. Відтак, у певному сенсі, платить вона. То що, йдете з нами чи ні?

Степ зухвало глянув на Бабі.

— Мені шкода, але я маю їхати на обід до батька. Не засмучуйся. Пообідаємо разом завтра?

Бабі намагалася стриматись.

— Ніколи!

Палліна сіла на мотоцикл позаду Полло. Бабі подивилася на неї з гіркотою, вона почувалася зрадженою. Палліна спробувала заспокоїти її: — Побачимося пізніше, га? Я заїду по тебе!

Бабі хотіла йти. Степ її зупинив.

— А, зачекай, бо інакше я видаватимусь брехуном. Скажи це, будь ласка. Це правда, що ми вчора були в душі разом?

Бабі вивільнилась.

— Та йди ти під три чорти.

Степ усміхнувся до Полло.

— Це в неї така манера казати «так!»

Полло похитав головою і поїхав геть із Палліною. Степ залишився і дивився, як Бабі переходить дорогу. Йшла рішуче. Якась машина загальмувала, щоб не збити її. Водій засигналив. Бабі, навіть не обертаючись, сіла в автівку матері.

— Привіт, мамо!

Бабі поцілувала Рафаеллу.

— У школі все добре?

— Дуже добре, — збрехала.

Отримати двійку з латини і зауваження у щоденник — це насправді не те, що можна назвати «дуже добре».

— Палліна не прийде?

— Ні, вона повернеться своїм ходом.

Бабі подумала про Палліну, яка їхала на обід із тим типом, Полло. Абсурд. Рафаелла нетерпляче загула у клаксон.

— Та зрештою, де поділась Джованна? Даніело, ти ж мала їй сказати.

— Ось вона, підходить.

Джованна, білява дівчина з невиразним обличчям, повільно перейшла дорогу й сіла в машину.

— Вибачте, синьйоро.

Рафаелла не відповіла. Перемкнула на першу й рвонула вперед. Рвучкість цього від’їзду була вже достатньо красномовною. Даніела подивилась у віконечко. Її подруга Джулія стояла там, перед школою, і розмовляла з Паломбі. Даніела розлютилася.

— Це нестерпно! Щоразу, коли мені хтось сподобається, з’являється Джулія і клеїть дурну. Неймовірно просто. Здається, вона це навмисно. Спочатку Паломбі ненавиділа, а тепер будь ласка — баляндраси точить.

Джулія завважила «Пежо». Попрощалася з Даніелою і жестом показала, що зідзвоняться сьогодні ввечері. Даніела подивилась на неї з ненавистю і нічого не відповіла. Потім обернулася до сестри.

— Бабі, а Степ по тебе приїжджав?

— Ні.

— Як це ні, я бачила, як ви розмовляли.

— Він просто проїжджав повз.

— Ну то могла б і з ним повернутися. Ось він!

Степ саме на повній швидкості проїхав повз «Пежо». Рафаелла крутонула кермо вбік, налякана. Даремно. Степ ніколи б з нею не зіштовхнувся. Він вираховував відстані до міліметра.

«Хонда 750» нахилилась двічі чи тричі, мало не торкаючись інших машин. Потім Степ, у своїх темних окулярах, злегка повернув голову й усміхнувся. Він був упевнений, що Бабі на нього дивиться. І не помилявся. Перемкнув передачу і, не зупиняючись на червоне світло, в’їхав на вулицю Сьяччі. Машина, що їхала праворуч від нього, засигналила, що було зрозуміло. Доссі не встиг прочитати номери. Мотоцикл зник, об’їхавши інші машини. Рафаелла зупинилась на світлофорі та обернулася до Бабі.

— Якщо ти ще бодай раз насмілишся сісти позаду цього типа, я не знаю, що тобі зроблю. Він ідіот. Ти бачила, як він кермує? Бабі, я не жартую. Не хочу, щоб ти з ним їздила.

Мабуть, її мати мала рацію. Степ кермував, як навіжений. Однак учора позаду нього, посеред ночі, із заплющеними очима, у тиші, вона не боялася. Навпаки, ця поїздка їй сподобалась. Бабі відкрила торбу з супермаркету й відщипнула м’який шматок білої піци. Не можна ж контролювати себе постійно. Потім, у пориві цілковитого епатажу, вирішила, що це слушний момент.

— Мамо, я маю зауваження у щоденнику.

32 Мається на увазі шлягер «Треба перепаркувати машину» (1989) поп-співака і коміка 1980-х Франческо Сальві.

32

Мається на увазі шлягер «Треба перепаркувати машину» (1989) поп-співака і коміка 1980-х Франческо Сальві.

18

Степ налив собі пива й увімкнув телевізор. «Videomusic» показував кліп «Aerosmith» — «Love In An Elevator» . Стівен Тайлер зустрічався у ліфті з ураганною тьолкою. Тайлер, що мав обличчя удесятеро гарніше за Міка Джаґґера, гідно поцінував красу дівчини. Степ подумав про свого батька, який сидів навпроти. Хтозна, чи він теж зацінив. Батько взяв пульт зі столу й вимкнув телевізор. Його батько був як Паоло, не вмів цінувати красу.

— Ми з тобою не бачилися вже три тижні, а ти сідаєш дивитися телевізор. Поговоримо, ні?

Степ відпив пива.

— Гаразд, поговоримо. Про що ти хотів говорити?

— Хочу знати, чим ти надумав займатися…

— Не знаю.

— Що означає — не знаю?

— Означає, що я ще не знаю.

Помічниця по господарству увійшла з першою стравою33. Поставила пасту в центрі столу. Степ глянув на вимкнений телевізор. Хтозна, чи Стівен Тайлер уже зробив своє сальто-мортале наприкінці кліпу. Сорок років — і все ще може. Неймовірна фізична форма. Сила природи. А він буде ще кращим у сорок років. Поглянув на свого батька. Тому було дещо складно навіть накласти собі спагеті в тарілку. Степ уявив, як батько усього кілька років тому робить сальто-мортале. Неможливо. Було простіше уявити Паоло у ліжку зі своєю секретаркою. Батько передав йому пасту. Вона була з натертим хлібом і анчоусами. Його улюблена, та, яку йому завжди робила матір. Страва не мала спеціальної назви. Спагеті з тертим хлібом та й годі. Навіть якщо там були також анчоуси. Степ наклав собі страви. Згадав ті рази, коли їв за цим столом, у цьому домі, з Паоло та матір’ю. Зазвичай до столу ще подавали маленьку тарілочку з додатковим соусом. Паоло і батько його не хотіли, тож діставалося все йому. Матір клала йому соус потроху на пасту чайною ложечкою. Зрештою усміхалася й перекладала весь соус з тарілочки в його порцію. Це була його найулюбленіша страва. Як знати, чи батько навмисне обрав саме її. Вирішив не говорити про це. Сьогодні маленької тарілочки не було. І багатьох інших речей теж більше не було. Батько чемно витер собі губи серветкою.

— Бачиш, я приготував твою улюблену пасту. Як вона тобі?

— Смачна. Дякую, тату. Вийшла пречудово.

Вона й справді була непогана.

— Єдине, що, мабуть, треба було трішки більше соусу. Можна мені ще пива?

Батько покликав помічницю по господарству. Почекав, поки Степ поп’є, перш ніж продовжити розмову.

— Я не хочу видаватися нудним, але чому б тобі не записатися до університету?

— Не знаю. Я про це думаю. Крім того, мені треба вибрати факультет.

— Ти міг би обрати юридичний або ж економічний, як твій брат. Коли отримаєш диплом, я допоможу з місцем роботи.

Степ уявив себе одягненим, як його брат, у своїй конторі, посеред усіх тих тек. Зі своєю секретаркою. Ця остання думка на якусь хвильку йому сподобалась. Потім поміркував краще. Зрештою, він міг би запрошувати її кудись і далі ні фіґа не робити.

— Не знаю. Здається, я не маю до цього здібностей.

— Ну чому ти таке кажеш? Ти ж добре вчився у школі. У тебе не мало би бути проблем. Ти ж маєш в атестаті сорок два34, це непогано.

Степ відпив ще пива. Бали були б вищими, якби не трапився весь отой шарварок. Після тієї історії він жодного підручника більше не відкрив. Він більше не вчився.

— Тату, проблема не в цьому. Не знаю, я тобі вже казав. Може, після цього літа, але зараз я просто не хочу про це думати.

— І чим же ти хочеш зараз займатися, га? Вештаєшся й влаштовуєш казна що. Ти завжди на вулиці й пізно повертаєшся додому. Паоло мені розповідав.

— Та що там тобі розповів Паоло, він ні біса не знає!

— Однак я знаю. Мабуть, варто було відправити тебе на рік до армії, там би тебе принаймні трішки обтесали.

— Еге ж, тільки армії мені й не вистачало.

— Ну, якщо я відмазав тебе лише для того, щоб ти вештався вулицями і чухав кулаки, то краще б ти таки туди пішов.

— Та хто це каже, що я тільки б’юся. Тату, ти просто зациклився!

— Ні, я просто боюся. Ти пам’ятаєш, що сказав адвокат після процесу? «Ваш син має бути обережним. З цього моменту будь-яка заява, будь-що ще трапиться, й рішення судді автоматично набере чинності».

— Звичайно, я це пам’ятаю, ти ж мені це щонайменше двадцять разів повторив. До речі, ти ще бачився з адвокатом?

— Я бачився з ним на тому тижні. Заплатив останню частку його гонорару.

Він це промовив дуже поважним тоном, щоб підкреслити, що йшлося про дещо, що стало у великі гроші. У цьому вони з Паоло були однаковісінькі. Завжди рахували гроші. Степ вирішив не звертати на це уваги.

— Він усе ще носить оту жахливу краватку?

— Ні, він примудрився замінити її на ще гіршу.

Батько усміхнувся. Краще бути дотепним. На Степа суворість не діяла.

— Та ти що, це просто неможливо, після всіх тих грошей, що ми йому заплатили! — Степ виправився. — Вибач, тату. Після всіх грошей, що ти йому заплатив, він міг би купити собі кілька чудових краваток.

— Ну, якщо про це, то він міг би оновити собі весь гардероб…

Помічниця по господарству забрала тарілки й повернулася з другою стравою. Це був біфштекс з кров’ю. На щастя, він не був пов’язаний із жодним спогадом. Степ глянув на батька. Той нахилився над тарелем, ріжучи м’ясо. Спокійний. Колись, того жахливого дня, у цій кімнаті він був знервований.

— «Як чому? Тому що! Тому що мені так хотілось?» Тоді ти просто тварюка, ти звір, ти не думаєш головою. У мене син — жорстокий, божевільний, злочинець! Ти понівечив того хлопця. Ти це усвідомлюєш? Міг його вбити. Чи ти й цього не усвідомлюєш?

Степ сидів, опустивши очі, й не відповідав. Втрутився адвокат:

— Синьйоре Манчіні, вже що сталося, те сталося. Немає сенсу зараз кричати на хлопця. Я гадаю, що причини, можливо, приховані, таки були.

— Добре, адвокате. Тоді ви скажіть, що ми маємо робити.

— Для того, щоб організувати лінію захисту у суді, ми мусимо їх виявити.

Степ підняв голову. Що він таке каже? Що він знає? Адвокат подивився на Стефано з розумінням. Потім підійшов.

— Стефано… Щось мало бути. Якийсь жарт у минулому. Якась сварка. Щось, що той хлопець тобі сказав, щось, що він зробив… Те, що зрештою викликало твій гнів…

Степ глянув на адвоката. Той носив жахливу краватку в сірі ромби на блискучому тлі. Потім обернувся до матері. Вона була там, сиділа на стільчику в кутку вітальні. Елегантна, як завжди. Спокійно курила. Степ знову опустив очі. Адвокат подивився на нього. Помовчав, розмірковуючи.

Потім обернувся до матері Степа і дипломатично усміхнувся їй.

— Синьйоро, вам відомо щось про справи між вашим сином і тим хлопцем? Чи вони коли-небудь сварилися?

— Ні, адвокате. Не думаю. Я навіть не знала, що вони знайомі.

— Синьйоро, Стефано постане перед судом. На нього було подано заяву. Там буде суддя, вирок. Зважаючи на ушкодження, які дістав той хлопець, вирок буде суворим. Якщо нам не буде чого відповісти… якийсь доказ, щось, бодай найменша підстава, то ваш син буде у біді. Серйозній.

Степ не піднімав голови. Дивився на свої коліна. На свої джинси. Потім прикрив очі. «О Господи, мамо, чому ти не говориш? Чому ти мені не допомагаєш? Я тебе так люблю. Будь ласка, не полишай мене». Від слів матері Степові стислося серце:

— Мені шкода, адвокате. Та я не маю чого сказати. Я нічого не знаю. Якби могла допомогти своєму синові, невже я б цього не зробила? А тепер вибачте, я мушу йти.

Матір підвелася. Адвокат дивився, як вона виходить з кімнати. Потім востаннє звернувся до Степа.

— Стефано, ти впевнений, що тобі нема чого нам сказати?

Степ навіть не відповів. Не дивлячись на адвоката, він підвівся й підійшов до вікна. Визирнув надвір. Оцей останній поверх якраз навпроти їхнього. Подумав про матір. І в цей момент зненавидів її так само, як до цього любив. Потім заплющив очі. Сльоза скотилася по щоці. Він не зміг її затримати і страждав, як ніколи досі, — через те, чого вона не зробила того дня, через те, що вона зробила.

— Степе, хочеш кави?

Степ обернувся. Підійшов батько з філіжанкою кави в руці.

— Дякую, тату.

Швидко випив.

— А тепер я мушу йти. Почуємось наступного тижня.

— Добре. Подумаєш щодо університету?

Степ у коридорі надягав куртку.

— Так, подумаю.

— Телефонуй іноді своїй матері. Вона сказала, що ви давно не чулися!

— Але, тату, я ніколи не маю часу.

— Та який там час потрібний на один дзвінок.

— Гаразд, я їй подзвоню.

Степ поспіхом вийшов.

Батько, залишившись сам у вітальні, підійшов до вікна й визирнув надвір. На останньому поверсі, у пентхаузі навпроти, вікна були зачинені. Джованні Амброзіні переїхав — ось так, раптово. Він назавжди змінив їхнє життя. Що відбулось між ним та його сином?

Степ у ліфті закурив останню цигарку Мартінеллі. Подивився у дзеркало. Проїхали. Ці обіди його виснажували. Доїхав до першого поверху. Коли залізні двері відчинилися, Степ, що був поринув у свої думки, мало не підстрибнув.

Синьйора Ментаріні, мешканка цього будинку, з погано пофарбованим волоссям та гакастим носом, стояла в очікуванні ліфта.

— Привіт, Стефано! Як твої справи? Давно не бачилися.

«І слава Богу, — подумав Степ. — Бачити таке страхопудало занадто часто — шкідливо для здоров’я». Потім згадав Стівена Тайлера та ураганну красуню, яка заходила до нього у ліфт. Йому ж дісталася синьйора Ментаріні. Несправедливість світу. Вийшов, не привітавшись. У дворі викинув недопалок. Зробив невеличку пробіжку, відштовхнувся ногами і, торкнувшись руками землі, кинувся вперед. Жодного порівняння. Він набагато краще робив сальто-мортале. Зрештою, Стівен Тайлер мав сорок років, а він — тільки дев’ятнадцять. Хтозна, що він робитиме за двадцять років. Безперечно одне: він точно не буде бухгалтером.

33 В Італії перша страва — це зазвичай макаронні вироби.

34 Найвищою оцінкою в атестаті зрілості в Італії у ті роки було 60 балів.

33

34

Найвищою оцінкою в атестаті зрілості в Італії у ті роки було 60 балів.

В Італії перша страва — це зазвичай макаронні вироби.

19

Палліна в олімпійці від «Адідас» темно-синього кольору, такого ж, як і гумочка, що стягувала її «кінський хвіст», бігла, майже підстрибуючи, у світлих «Рібок».

— Ну, чому ти не запитуєш, як усе пройшло?

Бабі, у сірому спортивному костюмі в дусі «Рай може зачекати» і з рожевою стрічкою, що тримала її волосся, зиркнула на подругу.

— І як усе пройшло?

— Ні, якщо ти таким тоном запитуєш, я тобі нічого не розповім.

— Ну то й не розповідай.

Бігла мовчки. Палліна вирішила стриматися, хоча вона й нетямилася від бажання розповісти все подрузі. Перед фонтанчиком стара жінка розкидала маленькі шматки м’яса. Зграйка вуличних котів одразу ж вибігла з кущів. Старенька гадала, що вони її впізнають. Насправді ж коти кинулися до м’яса. Билися, не зважаючи на те, що були ріднею одне одному. Ще менше уваги вони звертали на ту, що принесла їм попоїсти. Умить усе зникло. Деякі коти підійшли, нявкаючи, до старенької. Синьйора усміхнулася. Вона думала, що вони їй дякують. Насправді ж вони питали, чому вона принесла так мало м’яса.

Бабі й Палліна пробігли повз. Палліна не витримала.

— Добре, якщо тобі настільки цікаво, то я таки розповім. Мені було дуже весело. Не уявляєш, куди він мене повіз.

— Ні, не уявляю.

Палліна сумно глянула на подругу.

— Ну ж бо, не будь такою вередухою!

— Мені просто не до вподоби дружба з такими типами, от і все.

— Та я з ним лише раз поїхала!

— Як хочеш, досить, щоб той раз був і останнім.

Палліна ненадовго замовкла. Повз них пробіг хлопець у бездоганному спортивному костюмі. Зміряв поглядом обох. Потім, хоча й був уже добряче знесилений, глянув на хронометр у руці й, щоб надати собі поважності, прискорив біг і зник у глибині доріжки.

— Отже, він мене повіз обідати у крутезне місце. Це поряд із Кола ді Рієнцо, гадаю, на вулиці Крещенціо або на одній з тих, що її перетинає. Називається «Піраміда».

Бабі не виявила особливого інтересу. Палліна повела далі, трішки більш засапана: — Найкумедніше там ось що. На кожному столику стоїть телефон.

— Поки що мені не здається це все надто веселим.

— Ой, ну ти така зануда! І в цих телефонів номери від 0 до 20.

— А ти як це знаєш?

— Це написано в меню.

— А, то там ще й їдять! Бо досі мені здавалося, що він потяг тебе до «Телекому»!

— Слухай, якщо хочеш, щоб я розповідала, то стули оцю гемонську пельку чваруватої старої діви!

— Що-о? — Бабі глянула на подругу, вдаючи ошелешеність. — «Стара діва» — про мене? Мене, за якою найбільше упадають у всій Фальконьєрі! Ти бачила, як на мене глянув отой, що пробіг? Чи ти гадаєш, що він на тебе так витріщався?

— Звичайно!

— Та якщо він узагалі помітив, що нас було двоє, то це вже багато, хоч залийся.

— Поки що єдиний, хто чимось заливається, — це я. Потом. І це мені не личить. Ми можемо сісти на отій лавці й спокійно поговорити?

— Навіть мови бути не може. Я бігаю. Мені треба схуднути принаймні на два кілограми. Якщо хочеш бігати зі мною — прошу, якщо ні — то я поставлю «Соні». Останній альбом «U2».

— «Соні»? І відколи ти його маєш?

— Відучора!

Бабі підняла олімпійку і показала жовтий плеєр від «Соні», прикріплений на талії. Палліна очам своїм не повірила.

— Овва, це ж «Акваспорт». І радіо має! Та де ж ти його взяла? Тут, в Італії, його не знайдеш.

— Мені привезла тітка, що вчора повернулася з Бангока.

— Казковий!

— Як бачиш, я й про тебе подумала.

Бабі показала Палліні другу пару навушників.

— Якби ти справді про мене подумала, то б замовила два таких!

— От завжди ти балакаєш, а не знаєш! Я й попросила два. Але в тітки скінчилися гроші і вона взяла тільки один. Але яка тобі різниця? Однак він має дві пари навушників, а ми з тобою бігаємо завжди разом.

Палліна усміхнулася до подруги.

— Маєш рацію.

Бабі серйозно глянула на неї.

— Я знаю! Ну, то ти збираєшся доказувати ту історію про їстівний телефон?

Бабі та Палліна перезирнулися й вибухнули сміхом. Назустріч їм бігли двоє хлопців. Побачивши їх такими веселими, вони привіталися, на щось сподіваючись. Однак ця сміливість не була винагороджена. Палліна повернулася до своєї розповіді: — Отже, кожен телефон має номер, але ніхто не знає, який. Наприклад, ти набираєш 18, і відповідає хтось, хто сидить в іншому залі. Можеш балакати з ним, розповідати анекдоти, описати себе, вигадати, що ти набагато гарніша, або набагато бридкіша, ніж насправді, як зробила я. Ясно, так?

Бабі подивилась на подругу, піднявши брову. Палліна зробила вигляд, що не помітила цього.

— Якщо ти одна або з групою подружок, то можеш призначати побачення, клеїти дурну. Зрозуміла? Класно, еге ж?

Бабі усміхнулася.

— Так, мені це здається дуже кумедним. Справді цікаво.

Палліна раптом спохмурніла.

— Звісно, якщо тобі не дзвонить який-небудь мугиряка…

— Чому, що трапилось?

— Ну от, приносять нам замовлення. Ми обоє взяли по піці «алла дьявола». Ти не уявляєш, яка вона була гостра, аж пекла. Гарячуща до того ж. Дмухали, щоб трішки охолола, і в цей час я теревенила з Полло. Тут дзвонить телефон. Полло хотів відповісти, але я була набагато спритніша за нього. Беру слухавку й кажу: «Я секретарка доктора Полло». Ну я ж завжди дотепна.

Палліна зробила гримаску. Бабі усміхнулась. Історія починала здаватися їй цікавою.

— Ну? Веди далі.

— І от, те мурмило на іншому кінці дроту… ти не уявляєш, що воно мені каже.

— Що каже?

Палліна роззирнулась довкруги, тривожачись, що хтось може почути, потім на бігу наблизилась до Бабі.

— Він мені сказав: «Якщо ти секретарка доктора Полло, то я тобі його вжену у саме горло».

— Гарно, дуже по-англійськи.

— Ага, дуже по-жлобськи. Я кинула слухавку і напевне вся почервоніла. Тоді Полло спитав, що мені сказали по телефону, але я йому не відповідала. Мені було прикро. Я соромилась. Знаєш, що він тоді зробив? Узяв мене під руку й провів усім рестораном. Він думав, що той жлоб, побачивши мене, якось відреагуває…

— Еге, аякже! Як би він дізнався, що ти саме та дівчина, яка відповіла телефоном?

— Він знав, знав…

— Чому знав?

— Тому що я була єдиною дівчиною на весь ресторан.

Бабі похитала головою.

— Гарненьке місце для обіду. Єдина дівчина серед усіх отих збоченців, які дзвонять тобі, як маніяки, аби наговорити сороміцьких речей. Дуже весело!

— Та до чого тут це. Ти теж казала, що це кумедно. Тільки туди треба ходити групами і головне — з іншими дівчатами.

— Авжеж. А потім що було?

— Було так, що один, побачивши мене, зареготав. Полло його взяв за барки, вмочив пикою в тарілку й вилив йому на голову пиво!

— Правильно вчинив, буде знати, як таке робити!

— Гм, гадаю, що він не дуже зрозумів урок.

— Чому?

— Коли Полло пішов заплатити за наші дві піци «алла дьявола», які ми так і не змогли з’їсти…

— А, ні? Тоді незрозуміло, чого ж ви так здияволіли…

— Ха-ха, дотепниця! Ну от, поки він платив…

— …твоїми грішми…

— Один низенький тип підійшов до мене і сказав: «О, ти що, вже йдеш? Ти ж не образилась, га? Я ж просто жартував, еге ж…» Тим жлобом був він. Розумієш, отой перший бідолаха був ні до чого. Він просто розсміявся у неслушний момент.

— А ти це сказала Полло?

— Щоб він і того іншого побив?

— Ні, що він помилився! Ці типи поводяться так, ніби вони судді. Карають, б’ють і до того ж часто помиляються! Найтрагічніше те, що тобі, мабуть, було ще й весело.

Бабі тепер мала по-справжньому серйозний вигляд. Палліна це помітила. Якийсь час вони бігли мовчки, відновлюючи дихання. Потім Палліна знову заговорила. Цього разу вона також була серйозна.

— Я не знаю, чи було мені весело. Знаю тільки, що це було нове відчуття, якого я раніше не знала. Я почувалася спокійно і захищено. Так, Полло пішов туди, він побив не того, але він мене захистив, розумієш? Він мене захищав.

— Ах так! Ну, це дуже добре. Але скажи мені одну річ… Хто тебе захищатиме від нього?

— Яка ти зануда… Ти мене захистиш, ні?

Дівчата продовжували бігти мовчки, роблячи одні й ті ж рухи, в однаковому ритмі, майже підстрибуючи. Добігши до кінця невеликого узвозу, повернули праворуч. Перед павільйоном кілька фотографів та групка цікавих чекали, поки хтось вийде. Бабі й Палліна пробігли повз, не зупиняючись. У цьому павільйоні муніципалітет організував прихисток для хворих на СНІД. І саме відбувалося його офіційне відкриття. «Ось вона, ось вона!» Фотографи почали штовхатися. Роззяви скупчилися біля загорожі. Американська зірка, колись прегарна, вийшла, стріляючи своїми знаменитими фіолетовими очима. Фотокамери заблимали, як навіжені. Зірка, ніби за сценарієм, показала свою прекрасну усмішку. Вона могла це собі дозволити. Адже давно припинила пити, і її проблеми зі спиною також, здавалося, зникли. Бабі, так само на бігу, обернулася востаннє, щоб подивитися на неї. Вона згадала фільм із цією зіркою, історію про чотирьох сестер. Як же він їй сподобався.

Палліна була гіршою фізіономісткою або ж просто не бачила фільму.

— А ота — вона хто?

— Як це — хто? Ти її справді не впізнала? Не пам’ятаєш її у «Маленьких жінках»? Вона грала Емі.

Палліна похитала головою.

— Ні, я його ніколи не бачила.

— Не бачила цього фільму? Ти не уявляєш, який він класний. Ясно, саме через це ти так живеш і робиш безглузді речі. Тобі бракує головних віх у житті сімнадцятирічної дівчини. Це так само, якби сказати, що ти ніколи не бачила «Бум»…

— І справді, я його не бачила.

Бабі вражено обернулася до Палліни:

— Невже?!

Палліна розреготалася.

— Так, я його бачила… Хай там як, мені більше подобається переживати події, а не мріяти про них у фільмі!

— Звичайно, бо фільм про одну таку дівчину, яка їздить обідати з Полло, навряд чи колись знімуть! І хто б пішов таке дивитись?

— Я, та й ти теж! Ти ж пішла б зі мною, правда?

— Забудь. Я того типа і його друга й бачити не хочу. Взагалі.

— Тоді, здається, ми й з тобою бачитись не будемо.

— Чому це?

— Тому що я тепер його дівчина.

Бабі різко зупинилась.

— Ні, цього ти мені не можеш зробити!

Палліна продовжила біг. Не обертаючись, жестом запросила подругу бігти далі.

— Ну ж бо, ну ж бо, не будь такою. Я знаю, що ти щаслива. Може, у глибині душі, але щаслива.

Бабі знову побігла. Дещо пришвидшилась, щоб наздогнати подругу.

— Палліно, я тебе прошу: скажи мені, що ти жартуєш.

Палліна похитала головою.

— Нічого не вдієш, він мені страшенно подобається.

— Як він може страшенно тобі подобатись?

— Не знаю, подобається — і все.

— Але ж він у тебе гроші поцупив!

— Він мені їх повернув, пригостивши обідом.

— Та що це таке, це ж ніби ти сама за все заплатила!

— Ну то й краще. Тоді виходить, що я з ним тому, що мені так захотілося, а не тому, що мусила. Зазвичай коли ти йдеш кудись із хлопцем, що платить за твою піцу і все інше, то тобі здається, ніби ти зобов’язана його поцілувати. А так це був мій вільний вибір!

Бабі трішки помовчала, потім дещо згадала.

— А ти це сказала Демі?

— Ні, не сказала!

— Ти мусиш йому сказати!

— «Мусиш, мусиш». Я йому скажу, коли захочу…

— Ні, скажи йому одразу. Якщо він про це дізнається від когось іншого, йому буде дуже зле. Він закоханий у тебе.

— Це ти собі таке в голову взяла. Це абсолютна неправда.

— Це найсправжнісінька правда, і ти це знаєш. Коли повернешся додому, потелефонуєш йому і скажеш.

— Якщо захочу — потелефоную, а якщо ні — то ні.

— Знаєш… Я дуже рада, що моя тітка привезла тільки один «Соні», ти його не заслуговуєш.

Бабі побігла швидше. Палліна стиснула зуби й вирішила не здаватися.

— Хай там як, а якщо я захочу, то такий «Соні» мені Полло подарує.

— Ага, звісно, вкравши його у мене.

Палліна розсміялася. Бабі ще якийсь час вдавала гнів. Палліна підштовхнула її.

— Ну ж бо, годі сваритися. Я знаю, що ти моя подруга. Сьогодні ти навіть пожертвувала собою, щоб урятувати мене під час опитування. Як твоя матір відреагувала на цю історію із зауваженням?

— Краще, ніж я — на твою історію з Полло!

— Вона видається тобі такою трагічною?

— Драматичною.

— Слухай, ти ж його не знаєш. У нього купа проблем. Немає грошей, а батько до нього погано ставиться. І він дуже милий, зі мною він дуже приязний, правда.

— Тобі не важливо, що з іншими він поводиться не так мило?

— Може, він виправиться.

Бабі подумала, що все це марно. Якщо Палліна брала собі щось у голову, то вже все.

— Добре, досить. Побачимо.

— О, вже краще. — Палліна усміхнулася. — Обіцяю, що, коли повернуся додому, зателефоную Демі.

Ну, бодай чогось вона досягла.

Вони вибігли на майданчик із приладдям для гімнастичних вправ. Дітлахи скочувались сторчголов із гірок, горлаючи. Стривожені матері були напохваті, щоб рятувати їх у цих стрибках а-ля камікадзе. Гарний високий хлопець із білявим чубом разом з дівчиною, трохи нижчою за нього, робили вправи на турніку. Бабі й Палліна пробігли поряд. Хлопець, побачивши їх, припинив вправлятися.

— Бабі!

Дівчина зупинилась. Це був Марко. Минуло вже понад вісім місяців, як вони не бачились. Палліна також зупинилась. Бабі почервоніла. Їй було ніяково. Але її серце чомусь не почало битися частіше, як зазвичай. Марко поцілував її у щоку.

— Як твої справи?

Бабі віднайшла самовладання.

— Добре, а твої?

— Дуже добре. Знайомся, це Джорджа.

Марко показав на дівчину. Бабі подала їй руку і дивним чином не забула одразу ж ім’я, як це зазвичай буває, коли тобі когось відрекомендовують. Палліна також привіталась, але було помітно, що вона воліла б уникнути цієї зустрічі. Марко почав свої теревені. Як завжди. Все те, що було вже сказано-переказано. Я тобі дзвонив. А ти ніколи не даєшся чути. Я бачив твого друга чи подругу. А що ти робиш? Ага, звісно, скоро атестат. Будь ласка, захисти його блискуче, ти можеш. Намагався бути дотепним. Бабі його майже не слухала. Вона згадала всі миттєвості, проведені з ним, своє кохання, розчарування, сльози. Як боляче. Через такого типа, до того ж. Вона придивилась до нього. Він погрубшав. Мав масне волосся. Здавалося, воно навіть порідшало. І цей мертвий погляд… Неживий. Як сталося, що він їй колись так подобався? Глянула на дівчину. Там і дивитися не було на що. Байдужість — жахлива. Так і попрощалися. Проговоривши зо п’ять хвилин і не сказавши одне одному нічого. Той чарівний міст був знищений. Бабі знову побігла. Спитала себе, де ж поховане все те, що було. «Як може бути, що я нічого не знаходжу? А було ж щось таке велике». Встромила у вухо навушник від «Соні». «U2» заспівали свій найсвіжіший шлягер. Бабі збільшила гучність. Подивилась на Палліну. Та дружно усміхнулась їй. Пасмо волосся тріпотіло на вітрі. Передала їй навушник. Вона заслужила. Зрештою, навіть якщо Палліна цього не знала, це саме вона її врятувала.

20

За рік до того.

— Бабі, Бабі!

Даніела стукала у двері ванної, волаючи. Але Бабі не чула. Вона стояла під душем, ще й радіо у ванній грало на повну гучність — торішній альбом «U2». Нарешті Бабі щось почула. Ніби сильний стукіт, який не вкладався у ритм барабанів. Закрила воду, потім мокрою рукою стишила звук радіо.

— Що таке?

Даніела під дверима видихнула.

— Нарешті, я вже годину стукаю. Палліна на телефоні.

— Скажи, що я в душі, передзвоню їй за п’ять хвилин.

— Вона каже, що це дуже терміново.

Бабі зітхнула.

— Добре! Дані, принесеш мені телефон?

— Вже.

Бабі відчинила двері. Даніела стояла під ними з телефоном у руці, простягла його Бабі. Та усміхнулась сестрі.

— Не виси на ньому довго, бо я чекаю дзвінка від Джулії.

Бабі зачинила двері. Витерла праве вухо перед тим, як прикласти його до телефона.

— Що там таке термінове?

— Нічого, я хотіла тебе почути! Що робиш?

— Я була в душі. Не знаю, як тобі це вдається, але ти завжди дзвониш, коли я миюся.

— А ти не гуляєш сьогодні з Марко?

— Ні, нині ввечері він має йти до друга, готуватися з ним разом. У нього іспит за два дні. Біологія.

Палліна трохи помовчала. Вирішила нічого не казати.

— Чудово, тоді я заїду по тебе за десять хвилин.

Бабі взяла маленький рушник і почала витирати волосся.

— Я не можу.

— Ну ж бо, ходімо на піцу.

— А якщо потім мені зателефонує Марко?

— Хай Дані перекаже, щоб передзвонив пізніше. Ми швидко повернемось!

Бабі спробувала заперечити. Але всі її відмовки — втома, недороблені домашні завдання, неймовірне бажання побути вдома у нічній сорочці перед телевізором — були марними. За кілька хвилин вона вже сиділа на «Веспі» позаду Палліни, яка безстрашно сновигала у трафіку дев’ятої години вечора.

Бабі, з усе ще мокрим волоссям, була в зеленій олімпійці з написом «КАЛІФОРНІЯ».

— Ти мене сьогодні вколошкаєш.

— Та ж нині тепло!

— Я кажу про те, як ти кермуєш.

Палліна знизила швидкість і завернула праворуч, до мосту Мільвіо.

Бабі нахилилась до щоки Палліни, щоб було краще чути.

— Куди ти їдеш?

— А що?

— Ми їдемо не до «Баффетто?»

— Ні.

— А що трапилось?

— Іноді потрібні зміни. Бабі, ти стаєш надто педантичною. Завжди до «Баффетто», завжди вісімка з латини, завжди все одне й те саме! До речі, а з ким ти зараз зустрічаєшся?

— Як це — з ким? З Марко ж, ні?

Бабі приголомшено глянула на Палліну. Вона не знала чому, але була впевнена, що Марко тій не до душі. Палліна посерйознішала.

— Розумієш, Бабі, ти надто нудна. Ти маєш поміняти його.

— Жартуєш? Я ж по вуха!

— Не перебільшуй…

— Ні, Палліно, справді. Він для мене дуже важливий!

— Як він може бути такий надважливий, якщо ви разом заледве п’ять місяців?

— Знаю, але я без тями закохана, можливо, це мій перший серйозний роман.

Палліна з люттю перемкнула передачі. «Еге ж, її перший серйозний роман — із цим черв’яком», — подумала вона. Виїхала на площу Мадзіні. Бабі стиснула їй боки, коли вони на повній швидкості в’їжджали на третю перпендикулярну вулицю, Нуова Фіорентина. Фабіо, син власника, стояв на дверях. Коли побачив їх, підійшов привітатися. Він дружив з ними обома. Насправді мав ніжні почуття до Бабі, хоча й завжди це приховував. Фабіо запросив їх за один зі столиків праворуч неподалік від входу, одразу за касою. Звідти було видно весь ресторан. Офіціант одразу ж приніс два меню. Але Палліна вже знала, що вибрати.

— Тут чудово готують кальцоне35. Там усе: сир з яйцями, моцарелла і шматочки шинки. Вмерти можна!

Бабі проглянула меню: чи немає чогось менш шкідливого для її дієти. Але Палліна була переконливою.

— Тоді два «кальцоне» і два середні келихи світлого пива.

Бабі з тривогою глянула на подругу.

— Ще й пиво? Ти хочеш, щоб я луснула?

— Та ну, лише разочок! Нині ми маємо святкувати!

— Що саме?

— Ну, ми вже купу часу не виходили кудись удвох.

Бабі подумала: а це ж правда. Останнім часом вона завжди була з Марко. Нині їй було приємно бути тут зі своєю подругою. Палліна заклопотано рилась у кишенях куртки. Нарешті витягла маленький гребінець зі стразами та сердечками із різнобарвного напівкоштовного каміння. Нахилила голову, волосся водоспадом полилося вниз. Вона зібрала його рукою на один бік. Потім підвела голову і відкинула волосся назад. Взяла новий гребінець і закріпила його. Її гарне кругле обличчя світилося в обрамленні волосся. Бабі усміхнулась їй.

— Надзвичайно гарний цей гребінець. Він тобі дуже личить.

— Тобі подобається? Я купила його на площі Карлі, у «Брусколі».

— Ти не проти, якщо я куплю й собі такий? Ну, може, трішки інший. У мене був схожий, але я його загубила.

— Жартуєш, я звикла, що мене наслідують. Я дівчина, яка задає тенденції. Знаєш, що коли я їду до магазинів, то мені дають речі безкоштовно? Аби лише я їх вдягала. Вирішено: від завтра проситиму свій відсоток!

Засміялися. Тим часом принесли пиво. Бабі подивилась на кухлі. Вони були велетенські.

— Це — середні? А які ж тоді великі?

Палліна підняла свій кухоль.

— Ну ж бо, не вигадуй.

Вона з силою цокнула свій кухоль об кухоль Бабі. Трохи пива пінно вихлюпнулось на скатертину.

— За нашу свободу.

Бабі її виправила:

— Тимчасову…

Палліна усміхнулась кутиком губ, ніби кажучи: хай так. Потім почали пити обидві. Бабі здалась першою. Дійшовши до чверті кухля, припинила. Палліна ще пила — і зрештою видудлила більше половини.

— Ах-х-х! — Палліна грюкнула кухлем об стіл. — Це саме те, що треба.

І з силою витерла губи серветкою. Їй іноді подобалось вдавати з себе брутальну. Бабі відкрила пакет ґріссіні36. Витягла одну й почала гризти. Потім оглянула ресторан. Групки хлопців весело теревенили, відрізаючи маленькі трикутники піци з томатним соусом. Витончені дівчата вперто їли виделками навіть фаршировані оливки. Одна синьйора не витримала. Начхавши на заборони лікарів, вона із насолодою поїдала недозволену смаженину. Навпроти неї — чоловік, більш слухняний, задовольнився тарілкою тушкованих овочів. Ще далі молода пара весело щебетала в очікуванні свого замовлення. Вона — гарна, з темним, не дуже довгим волоссям. Хлопець, що сидів спиною до них, галантно налив їй напою. Бабі не знала, чому, але щось їй здалося знайомим. Офіціант пройшов повз нього. Хлопець його зупинив. Спитав, коли ж будуть нарешті піци. Бабі побачила його обличчя. Це був Марко. Ґріссіні тріснула у неї в руці, а тим часом щось інше тріскалося в душі. Спогади, почуття, чудові миттєвості, ніжні фрази закрутились перед нею у вихорі ілюзій. Бабі зблідла. Палліна це помітила.

— Що таке?

Бабі не могла говорити. Показала вглиб зали. Палліна озирнулась. Офіціант відходив від одного зі столиків. Марко був там. Палліна його побачила. Усміхався дівчині, що сиділа навпроти нього. Погладив її руку, сподіваючись на те, що піци скоро принесуть, а особливо — що вечір продовжиться. Палліна обернулась до Бабі.

— Який сучий син. Це не просто слова. Чоловіки і справді всі однакові! Екзамен з біології у нього, га? Та він до анатомії готується!

Бабі мовчки похилила голову. Невинна сльоза скотилася їй щокою. Нерішуче зупинилась на підборідді, потім, підштовхнута болем, полетіла у безодню.

Палліна з гіркотою подивилась на подругу.

— Вибач, я не хотіла.

Вона витягла з кишені штанів різнобарвну бандану й передала її Бабі.

— Тримай, вона не зовсім підходить до ситуації, мабуть, занадто весела, але краще, ніж нічого.

Бабі вибухнула дивним сміхом, що відлунював слізьми. Потім витерла сльози і шморгнула носом. Її блискотливі очі, трішки почервонілі, знову подивились на подругу. Бабі знову засміялась. Це прозвучало як схлип. Палліна погладила її по підборіддю, прибравши ще одну нерішучу сльозинку.

— Ну ж бо, не треба так, він на це не заслуговує, той черв’як. Коли він ще знайде таку, як ти? Це він повинен плакати. Не знає, що втратив. Буде приречений завжди виходити з такими дівчатами, як ота.

Палліна знову озирнулася на столик Марко. Бабі також. І серце ніби стрілою прошило. Полювання на скарби. Прогулянки по Віллі Ґлорі, поцілунки на заході сонця, погляди одне одному у вічі й слова «я кохаю тебе». Ці легкі й ніжні картинки зникли, віднесені вітерцем смутку. Палліна знову мовчки повернулася до неї. Бабі спробувала усміхнутися.

— Ну, такою вже бридкою вона мені не здається.

Палліна похитала головою. Навіть у цій ситуації вона не могла не бути щирою. Бабі взяла пиво й відпила довгим ковтком. Потім грюкнула кухлем по столу й з натиском обтерла губи серветкою, як до цього робила Палліна.

— Боже мій, як я його ненавиджу.

Палліна усміхнулась їй.

— Молодець! Отакою ти мені подобаєшся. Ми мусимо його покарати!

Палліна цокнулась із нею кухлем, і обидві допили пиво. Бабі у певному сум’ятті — вона не звикла пити — рішуче усміхнулась подрузі.

— Маєш рацію, він ще заплатить за це! У мене є ідея. Ходімо до Фабіо!

Марко сміявся, доливаючи дівчині холодного «Ґалестро»37. Він умів смішити жінок, проте не вмів вибирати вино.

Цього вечора «Нуова Фіорентина» могла пишатися. У неї ще не було таких гарних офіціантів. Тобто офіціанток, якщо бути точними. Бабі пройшла між столами із піцами в руці. Вона не сумнівалась. Оця з моцареллою і без анчоусів була для Марко. Скільки разів вона чула, як він її замовляв. Скільки разів він потім давав їй куштувати шматочок, підносячи до губ.

Ще одна стріла в серце. Вирішила про це не думати. Обернулась. Фабіо і Палліна були поряд із касою. Усміхнулись їй, підбадьорюючи здалеку. Бабі насмілилась. Вона була ошелешена. Пиво було добре, і воно допомогло їй дістатися до стола Марко.

— Ця — для вас.

Поставила білу фокаччу з шинкою та дещицею олії перед дівчиною, яка глянула на неї трішки здивовано.

— А ця — тобі, черв’яче!

Марко не встиг здивуватися. Моцарелла без анчоусів бемкнулася йому на голову разом із томатним соусом, а тісто ще гарячої піци стало незручним капелюхом. Фабіо і Палліна вибухнули оплесками, до них приєднався весь ресторан. Бабі, трішки сп’яніла, вклонилася на знак вдячності. Потім пішла геть, тримаючи під лікоть Палліну, супроводжувана веселими коментарями присутніх та ошелешеним поглядом дівчини, яка нічого не розуміла.

Повернулись на «Веспі» мовчки. Бабі ззаду міцно обіймала Палліну. Але не через страх. У цей час на дорозі було набагато менше машин. Поклавши голову на плече подруги, дивилась широко розплющеними очима на дерева, що пробігали перед нею, на далекі червоні й білі вогники автівок. Поряд проїхав помаранчевий автобус. Заплющила очі. Спиною пробігли мурашки і зникли. Відчула холод і тепло, відчула самотність. Так само мовчки доїхали додому. Бабі зійшла з «Веспи».

— Дякую, Палліно.

— За що? Я ж нічого не зробила.

Бабі усміхнулась їй.

— Пиво було чудовим. Завтра у школі я пригощу тебе обідом. Ми мусимо відсвяткувати.

— Що саме?

— Повну свободу.

Палліна обійняла її. Бабі заплющила очі. Вирвався схлип, та потім вона відсторонилась і побігла геть. Палліна стояла і дивилась, як Бабі піднімається сходами, як зникає в під’їзді. Відтак завела «Веспу» і поїхала в ніч.

Пізніше, коли Бабі роздягалась, вона витягла гроші з кишені джинсів. Коли ж засунула руку, щоб подивитись, чи там щось залишилось, здивувалась. Серед моря сліз з’явилась усмішка. Там був гребінець Палліни зі стразами та різнобарвними сердечками. Це вона його туди поклала, коли вони обійнялися.

Маленький подарунок, щоб розважити її, щоб вона усміхнулася. Їй це вдалось. Палліна була справжньою подругою. Марко ж, неборака, просто зурочений. Бабі усміхнулась, надягаючи піжаму. У всій цій трагедії — подумала вона — було щось кумедне. «Якби поїхали, як завжди, до “Баффетто”, ми б його ніколи не застукали». Бабі почистила зуби. «Як дивно, що саме цього вечора вони вирішили поїхати до “Нуова Фіорентина”». Бабі лягла у ліжко. «Так, Марко просто зурочений, і сподіваюсь, він буде таким усе життя».

Палліна вирішила заїхати привітатися зі своїм другом Демою.

Кіт перейшов їй дорогу. Вона навіть не перевірила, чорний він чи ні. Не вірила в прикмети. Вона тисячу разів віддала б перевагу піці з «Баффетто» перед кальцоне з «Нової Фіорентини». Вона її нізащо б не зрадила. Але того вечора, коли їй зателефонував Фабіо і сказав, що тут у них сидить хлопець Бабі з іншою дівчиною, вона не вагалась. Це була нагода, на яку вона довго чекала. Вона знала забагато історій щодо Марко. Не могло бути, щоб це були лише балачки. Але якби вона їй це розповіла, Бабі точно б їй не повірила. Або зруйнувала б дружбу. Краще покластися на долю. Палліна подзвонила у домофон Демі. Їй відповів заспаний голос: — Алло, хто це?

— Палліна. Все зроблено.

— Ви його застукали?

— На гарячому! Як мишу із сиром у роті, або, точніше сказати, як черв’яка із піцою на голові!

— Чому, що сталося?

— Якщо вийдеш, розповім.

— А як усе це сприйняла Бабі?

— Кепсько…

— Зачекай, я одягнусь і вийду.

Палліна зачесала волосся назад. Лише на якусь хвильку пошкодувала про свій гребінець. Бідна Бабі, але це на краще. Можливо, вона якийсь час страждатиме. Але краще зараз, ніж потім. Коли б іще дужче закохалася. Вона скоро знову буде веселою. А усмішка подруги вартує набагато більше, ніж гребінець, і набагато більше, ніж піца. Навіть якщо та від «Баффетто».

35 Calzone — сицилійська страва, яка у ХХ столітті поширилася всією Італією. Виріб із дріжджового тіста з різноманітними начинками.

36 Grissini — сухі хлібні палички, які в італійських ресторанах часто подають перед основними стравами.

37 «Galestro» — культова у 1980-ті роки марка білого вина з Тоскани, сьогодні майже забута.

35

36

37

Calzone — сицилійська страва, яка у ХХ столітті поширилася всією Італією. Виріб із дріжджового тіста з різноманітними начинками.

Grissini — сухі хлібні палички, які в італійських ресторанах часто подають перед основними стравами.

«Galestro» — культова у 1980-ті роки марка білого вина з Тоскани, сьогодні майже забута.

21

Бабі стояла під вимкненим душем і розчісувала волосся з ополіскувачем. Затрималась на зібраних разом капризних кінчиках і останнім помахом звільнила мокру щітку. Потім провела правою рукою по низці маленьких голівок, схожих на голівки шпильок, але дещо більших, встромлених у вузеньку рожеву гуму. Та м’яко подалась під її рукою, звільняючи волосся. Маленькі блакитні голівки піднялись — чисті й горді виконаною роботою, готові до нового виклику. У той час як жмут переможеного мокрого волосся, темнішого, упав долі. Новий струмінь води підхопив його на льоту, і він віддалився, крутячись у кришталево чистому вихорі, танцюючи і скочуючись уздовж ніжних брижів білої порцеляни. Торкнувся рожевої ноги своєї господині й закінчив свій біг у маленькій сталевій дірці. Зробив останню спробу втриматись, але поява нового вихору води перемогла опір, і він так і зник, забутий назавжди.

На хвилі 103.10 по радіо передавали останні світові шлягери. «Sacrifice» Елтона Джона вийшла на третє місце. Бабі відкинула голову, заколихана цим ніжним мотивом, потім зайшла під душ і відкрила воду. Каскад легкої води змив ополіскувач, пробіг обличчям, торкаючись м’яких випуклостей. Тепло огорнуло її, легке мило танцювало на шкірі, а маленькі бульбашки піни зникали внизу, за стегнами.

Хтось постукав у двері.

— Бабі, тебе до телефону.

Це була Даніела. Бабі провела рукою по волоссю. Змила залишки ополіскувача.

— Зараз прийду.

Вона швидко огорнулась рушником і пішла до дверей. Даніела передала їй слухавку радіотелефона.

— Швидше, бо я чекаю на дзвінок Андреа.

Бабі знову зачинилася у ванній і сіла на м’яку кришку унітаза.

Почула дзвінкий голос Палліни:

— Ти у душі?

— Звісно, бо інакше б ти мені не подзвонила! Що там таке термінове трапилось?

— Мені щойно подзвонив Полло. Сказав, що йому було класно зі мною. Вибачився за те, що трапилось у ресторані, й хоче знову мене бачити. Сказав, що сьогодні ввечері ми з ним ідемо на перегони.

Бабі сушила волосся, дивлячись на себе у запітніле дзеркало.

— Які ще перегони?

— Нині ввечері вони всі йдуть на Олімпійський шлях з мотоциклами і влаштовують змагання. Швидкість, їзда на одному колесі удвох… Пам’ятаєш, нам про це розповідала Франческа, яка там була. Сказала, що це класнючо. Вона навіть була «камоміллою»!..

— Камоміллою?

— Так називають тих, що їздять позаду — бо їх прив’язують до водія подвійним ременем від «Камомілла». Правило таке, що вони мусять сидіти обличчям назад, інакше не рахується.

— Обличчям назад… інакше не рахується? Палліно, ти геть здуріла? Я вже майже шкодую, що пожертвувала собою заради тебе…

— Та чим ти пожертвувала?

— Як це «чим»? Зауваження і все інше!

— Та ну, ото ти завелася із цим зауваженням!

— Поки що я покарана і не можу виходити до понеділка.

— Добре, але ж я й не прошу тебе йти зі мною. Тільки поради хочу: мені йти?

— Дивитись на тих, хто ганяє, — ще більший ідіотизм, аніж ганяти самій. А ти роби як знаєш.

— О, мабуть, ти маєш рацію. До речі, я сказала Демі, що тепер я дівчина Полло. Ти задоволена?

— Я? Мені що до того? Він твій друг. Я лише завважила, що якби він про це дізнався від когось іншого, то засмутився б!

— Так, я зрозуміла. Насправді він це чудово сприйняв. Він навіть здався мені щасливим. Бачиш, як ти помилялася. Неправда, що він закоханий у мене.

Бабі наблизилась до дзеркала. Рушником для обличчя протерла від пари. З’явилось її зображення з телефоном у руці й засмученим виглядом. Іноді Палліна просто бісить.

— Ну то це на краще, ні?

— Знаєш, Бабі… Ти мене переконала. Я не поїду на перегони.

— Молодець! Почуємось пізніше. Подзвони мені потім, я все одно вдома.

Бабі вийшла з ванної. Пройшла повз Даніелу й віддала їй телефон. Даніела нічого не сказала, але вигляд у неї був роздратований, вона давала зрозуміти, що сестра занадто довго висіла на телефоні. Бабі пройшла до своєї кімнати й почала сушити волосся. Зайшла Даніела з телефоном у руках.

— Це Дема. Не буду повторювати, що діє те попереднє прохання.

Бабі вимкнула фен і взяла телефон.

— Привіт, Демо, як справи?

— Дуже погано.

Бабі слухала мовчки. Здавалося, що пісня Марко Мазіні була написана для нього38. Він був у відчаї. Ні, мабуть, для нього треба було написати окрему пісню. Він був знищений. Дема поставив їй тисячу запитань.

— Ну як же, стільки часу ходжу за нею, а вона стає дівчиною отого! Він узагалі хто?

— Його звати Полло, більше нічого не знаю.

— Полло? Ну й імення!39 Що вона сподівається там знайти? Він один із тих хуліганів, що приходили тоді на вечірку до Роберти. Гарна компанія… І Палліна у нього закохалася!

— Та яке закохалася, Демо… Він їй, мабуть, просто подобається!

— Ні, ні, закохалася. Вона сама так сказала!

— Ти ж знаєш, скільки всього говорить Палліна, ні? Ти її знаєш краще за мене. Сьогодні ввечері вона, приміром, хотіла їхати дивитися перегони на Олімпійському… За п’ять секунд передумала. Бачиш, яка вона? Можливо, вона скоро зрозуміє свою помилку, і повернеться все, як було. Ну ж бо, Демо, побачиш, що так і буде.

Дема замовк. Він повірив у її слова, або принаймні хотів би повірити. «Бідолаха, — подумала Бабі. — Ага, “слава Богу, що він не закоханий!”» Дема знову заговорив. Він здавався вже спокійнішим: — Так, мабуть, ти маєш рацію. Можливо, все буде саме так.

— Побачиш, Демо, це лише питання часу.

— Так, будемо сподіватися, що його не знадобиться занадто багато. — Спробував видатись дотепним. — Бабі, будь ласка, не кажи нічого Палліні про цей дзвінок!

— Ну звісно. І вище носа, еге ж?

— Так, дякую.

Поклали слухавки. Увійшла Даніела.

— Та ти що, Палліна стала дівчиною Полло?! Очманіти! І Дема, звичайно, знищений!

— Так, бідолаха. Він уже сто років як за нею упадає.

— У нього не було шансів! Він — класичний «друг жінок».

Після цієї жорсткої оцінки Даніела взяла телефон, але не встигла переступити поріг, як він знову задеренчав.

— Алло? Так, зараз я тобі її передам. Бабі, будь ласка, не виси на ньому годинами.

— Хто це?

— Палліна.

— Я постараюся!

Бабі взяла телефон.

— Ти розлучилася з Полло?

— Ні!

— Шкода…

— З ким ти говорила, що було весь час зайнято?

— З Демою, він знищений.

— Ні!

— Так, він це дуже погано сприйняв! Неборака, просив не говорити тобі цього. Будь ласка, роби вигляд, що нічого не знаєш, га?

— Може, мені не треба було розповідати йому, що я тепер дівчина Полло?

— Та що ти кажеш, Палліно, якби він про це сам дізнався, було б гірше.

— Я могла сподіватись на те, щоб не говорити йому до останнього.

— До останнього чого? Могла б просто не гуляти з Полло.

— Не будемо про це. Хочу сказати: я вирішила, що ідіотам набагато веселіше живеться на світі.

— І що?

— А те, що я таки поїду на перегони.

Бабі похитала головою. Волосся вже висихало саме.

— Добре, розважайся.

— Мені подзвонив Полло, він скоро по мене заїде. Як на твою думку, мені варто піти туди і розважатися чи дивитися перегони й робити вигляд, що мені трохи нудно? Ніби я нічого не відчуваю і звикла до мурашок?

Це було вже занадто. Бабі вибухнула.

— Слухай, Палліно. Іди на перегони, ганяй на мотоциклі, ставай на переднє колесо, гуляй зі всіма хуліганами на світі, але, будь ласка, не будь Моретті!40

Палліна розреготалася.

— Маєш рацію. Слухай, зроби мені, будь ласка, останню послугу. Оскільки я не знаю, о котрій завершуються перегони, то сказала матері, що після них піду ночувати до тебе.

— А якщо твоя мати подзвонить?

— Та яке там подзвонить. Вона ніколи мене не шукає… Ти маєш залишити мені ключі під килимком. На звичному місці.

— Гаразд.

— О, не забудь про це, га? Бідний Дема! Як гадаєш, мені треба щось зробити?

— Палліно, мені здається, що сьогодні ти вже достатньо начудила.

Бабі вимкнула телефон. Даніела майже вирвала його з її рук.

— На щастя, я попросила тебе не довго розмовляти, еге ж.

— Я що можу зробити? Ти ж чула, який там шарварок зчинився. Будь ласка, не кажи нікому про Полло та Палліну.

— Та кому б це я казала?!

Телефон знову задеренчав. Це була Джулія.

— Можна дізнатися, хто у вас розкочегарив телефон?

— Привіт, Джулі. Вибач, це моя сестра.

Даніела пройшла до своєї кімнати. Ледве встигла зачинити за собою двері, і більше не витримала: — Джуліє, ти ще не знаєш новини! Палліна стала дівчиною Полло!

— Ні!

— Так! Дема знищений! Але, будь ласка, не розповідай про це нікому.

Джулія її запевнила:

— Та ні, що ти.

Потім вислухала решту історії, уже розмірковуючи, що на це скажуть незабаром Джованна та Стефанія.

38 Ідеться про пісню «Disperato» («Він у відчаї») Марко Мазіні, Джанкарло Бігацці та Джузеппе Даті.

39 Pollo з італійської — курча, курятина.

40 Алюзія на фільм Нанні Моретті «Це бомба» (1978), де діє нерішучий герой, який часто сумнівається у такому стилі: «Що робити з вечіркою? Піти туди, щоб помітили мене, чи не піти, щоб помітили мою відсутність?»

Алюзія на фільм Нанні Моретті «Це бомба» (1978), де діє нерішучий герой, який часто сумнівається у такому стилі: «Що робити з вечіркою? Піти туди, щоб помітили мене, чи не піти, щоб помітили мою відсутність?»

Pollo з італійської — курча, курятина.

Ідеться про пісню «Disperato» («Він у відчаї») Марко Мазіні, Джанкарло Бігацці та Джузеппе Даті.

40

38

39

22

Бабі вийшла зі своєї кімнати. На ній був теплий м’який халат, під ним — фланелева піжама блідо-голубого кольору, на ногах — теплі капці. Душ допоміг зняти напругу від джоґґінгу, але було геть невесело. Дієта не дозволяла їй нічого іншого, крім одного нещасного зеленого яблука. Пройшла коридором. І в цю мить почула, як повернувся ключ у замковій щілині вхідних дверей. Її батько. «Тату!» Бабі побігла йому назустріч.

— Бабі.

Батько був розлючений. Бабі зупинилась.

— Що трапилось? Не кажи мені, що я погано поставила «Веспу» і тобі не вдалося загнати машину в гараж!

— Та кого гребе та «Веспа»! Сьогодні до мене приходили Аккадо.

При цих словах Бабі зблідла. Чому ж вона раніше про це не подумала? Вона повинна була розповісти батькам про все, що сталося.

Рафаелла, яка щойно завершила мити два зелені яблука, готуючи таким чином вечерю, зайшла у вітальню.

— Що хотіли від тебе Аккадо? Що трапилось? До чого тут Бабі?

Клавдіо зиркнув на дочку.

— Не знаю. Скажи сама, Бабі, до чого там ти?

— Я? Ні до чого!

Даніела з’явилась у дверях.

— Це правда, вона там ні до чого!

Рафаелла обернулась до Даніели.

— А ти замовкни, тебе ніхто не питає.

Клавдіо повернувся до Бабі й узяв її під лікоть.

— Можливо, це й не твоя вина, але до тебе все те має стосунок, ще й який! Аккадо поїхав до лікарні. У нього носова перегородка у двох місцях зламана. Кістка увігналась усередину, і лікар сказав, що якби на пів сантиметра глибше, то встромилася б у мозок.

Бабі мовчала. Клавдіо був приголомшений.

— Може, ти не зрозуміла, Бабі. Ще пів сантиметра, і Аккадо помер би.

Бабі ковтнула. Їсти більше не хотілося. Навіть яблука. Рафаелла з тривогою подивилась на дочку і, зваживши на її ошелешеність, узяла більш спокійний та врівноважений тон: — Бабі, будь ласка, ти можеш розповісти мені, що там за історія?

Бабі підвела блакитні очі. Вони були світлі й перелякані. Ніби вона уперше в житті бачила свою матір. Почала з «нічого, мамо» і повела далі, змальовуючи все. Свято; непрохані гості; Кіко, що подзвонив у поліцію; оті типи, які зробили вигляд, що повтікали, а насправді чекали на них під будинком. Гонитва, понівечена «BMW». Кіко зупинився; хлопець на синьому мотоциклі побив його. Аккадо втрутився, і той хлопець побив його також.

— То Аккадо залишив тебе саму з отим хуліганом і не забрав до себе у машину?

Раффаела була шокована. Бабі не знала, що відповісти.

— Може, він подумав, що це мій друг, не знаю… Знаю тільки, що після бійки всі втекли, а я залишилася наодинці з отим.

Клавдіо похитав головою.

— Ясно, що Аккадо втік. Він ризикував померти від утрати крові з отим розбитим носом. Хай там як, для того хлопця все скінчено. Філіппо заявив на нього в поліцію. Вони сьогодні прийшли до мене на роботу, щоб розповісти всю цю історію. Сказали, що діятимуть через адвокатів. Хочуть знати ім’я та прізвище цього хлопця. Як його звати?

— Степ…

Клавдіо розгублено глянув на Бабі.

— Як це — «Степ»?

— Степ. Принаймні я завжди чула, що його так кличуть.

— Він американець?

Даніела втрутилась:

— Та який там американець, тату! Це прізвисько.

Клавдіо поглянув на обох дочок.

— Але ж цей хлопець має ім’я.

Бабі йому усміхнулась.

— Звісно, має, але я його не знаю.

Клавдіо знову урвався терпець.

— І що я маю сказати Аккадо? Що моя дочка хороводиться з типом, якого навіть не знає, як звуть?

— Я не хороводилась із ним. Я була з Кіко… Я тобі вже казала.

Утрутилась Рафаелла:

— Так, але ж потім ти повернулась додому позаду нього на мотоциклі.

— Мамо, але якщо Кіко й Аккадо втекли, то як я мала дістатися додому? Мені слід було залишатися на дорозі самій і йти пішки? Я спробувала. Але тут-таки зупинився один жахливий тип на «Гольфі», що чіплявся до мене, і тоді я дозволила, щоб той хлопець мене підкинув додому.

Клавдіо не йняв віри власним вухам.

— Ми так дійдемо до того, що цьому Степові ще й подякувати треба!

Рафаелла гнівно блимнула на дочок.

— Ми не можемо дозволити, щоб люди таке про нас думали. Зрозуміли? Я хочу якнайшвидше дізнатися ім’я цього хлопця! Ясно?

Бабі згадала ранок, коли вона розмовляла з Даніелою. Вона була тоді заспана, але… Звісно, її сестра знає це ім’я!

— Дані, ти знаєш, як його звати. Скажи мамі!

Даніела вражено подивилась на Бабі. Чи вона з глузду з’їхала? Сказати мамі? Видати Степа? Згадала, як ті хлопці вчинили з Бранделлі, та багато інших схожих історій. Вони б їй понівечили «Веспу», вони б її побили, зґвалтували. З’явилися б жахливі написи на стінах школи на її адресу про сороміцькі речі, яких вона, на жаль, поки що не робила. Видати його? Вона миттєво втратила пам’ять.

— Мамо, я знаю тільки, що його звуть Степ.

Бабі накинулась на сестру.

— Брехуха! Ти — брехуха! Я не пам’ятаю його імені, але сьогодні вранці ти мені казала, як його звати. Тобі та твоїм подругам воно відоме!

— Та що ти кажеш?

— Ти просто боягузка! Не хочеш казати, тому що боїшся! Але ти знаєш, як його звати.

— Ні, не знаю.

— Знаєш! Ти мені його казала.

Бабі раптом зупинилась. Ніби щось у її голові відкрилося, вивільнилося, прояснилося. Ось. Вона згадала.

— Стефано Манчіні. Ось його ім’я. Дехто зве його Степ.

Потім подивилась на свою сестру й процитувала її слова: — «Я і мої подруги звемо його десять-з-плюсом».

— Молодець, Бабі.

Клавдіо витяг з кишені папірець, на якому він усе занотовував. Записав ім’я, щоб не забути. Поки записував, рознервувався. Прочитав там щось, що мав зробити, але було вже запізно.

Даніела подивилась на сестру.

— Ти почуваєшся сильною, га? Не розумієш, що вони тобі зроблять? Вони знищать тобі «Веспу». Поб’ють тебе, напишуть про тебе всячину на стінах школи.

— Та ну, «Веспа» й без того понівечена. На стінах не думаю, що вони щось напишуть, оскільки сумніваюсь, що хтось із них вміє писати. А якщо спробують зробити мені щось погане, мій батько мене захистить, правильно?

Бабі обернулась до нього. Клавдіо подумав про Аккадо, уявив біль, який той мав відчувати, коли йому розтрощили носа.

— Звичайно, Бабі, я з тобою.

Спитав себе, чи правдивим було це твердження. Мабуть, не дуже. Але воно досягло мети. Бабі, уже заспокоєна, пішла на кухню. Взяла своє зелене яблуко і знову його помила. Потім, тримаючи його за хвостик, почала обертати. Один оберт — одна літера. Коли хвостик відривався, це була перша літера імені того, хто про тебе думає. А, Б, В, Г, Ґ, Д. На Д хвостик обірвався з сухим тріскотом.

Вийшло Д. Кого вона знала на літеру Д? Нікого, ніхто їй не спадав на гадку. На щастя, випало не С. Складно, щоб хвостик витримав так довго. Але навіть якби й випала ця літера, вона б однак не дуже переймалася. Вона не боялася.

Пройшла повз матір. Усміхнулась їй. Рафаелла подивилась їй услід. Вона пишалася своєю дочкою. От Бабі пішла в неї. Не те що Даніела. Її страх, зрештою, виправданий. Даніела схожа на свого батька. Клавдіо поклав сірий костюм на ліжко.

— Люба, ти купила велику кавоварку?

— Ні, я забула.

Рафаелла зачинилась у ванній.

«Ну як же так, — подумав Клавдіо, — я ж це навіть занотував у списку покупок». Вирішив нічого більше не казати, таким чином виправдовуючи характер Даніели. Та й зрештою, що він міг вимагати? Він і так знав, що Рафаелла її не купила б. Вона вважала це марними витратами. Можливо, саме через те Рафаелла про це забула, хоча він і написав: «Купити більшу кавоварку». Клавдіо вибрав сорочку, кинув її на ліжко. Потім на неї поклав свою улюблену краватку. Хтозна, може, сьогодні йому вдасться її вдягнути.

Батьки пішли собі, наказавши, як завжди, нікому не відчиняти. Одразу ж після цього Бабі збігла вниз у халаті й, ніким не помічена, залишила ключі від дому під килимком у під’їзді. Хтозна, де зараз Палліна. Перегони на мотоциклах на Олімпійському… Ну, якщо їй це до вподоби…

Даніела стояла в коридорі. Розмовляла з Андреа по телефону і одночасно ручкою гармудзляла їхні імена та сердечка на папірці. Андреа, почувши, що Даніела не відповідає, зацікавився.

— Дані, а що ти там робиш?

— Нічого.

— Як це — «нічого»? Я чую шум.

— Я пишу.

— Ага, і що ж ти пишеш?

— Та так, нічого… — Даніела збрехала: — Я малюю.

— Ага, зрозумів. І ти малюєш у той час, коли розмовляєш зі мною?

— Та ні, я тебе слухаю. Я все зрозуміла.

— Тоді повтори.

Даніела зітхнула.

— По понеділках, середах та п’ятницях ти ходиш до спортзалу, а у вівторок та четвер у тебе англійська.

— О котрій?

Даніела на хвильку запнулась.

— О п’ятій.

— О шостій. Бачиш, ти не слухала.

— Та слухала, просто не запам’ятала. А ти зрозумів, чому я раніше не могла говорити?

— Так, тому що були твої батьки, які прощалися перед тим, як вийти.

— Власне! І я тобі давала знати ось так: «гм, гм». А ти не розумів.

— А як я це зрозумію, якщо ти нічого не кажеш?

— А як би я тобі це сказала, якщо вони просто переді мною стояли? От ти даєш! Є ідея: ми маємо вигадати кодове слово, яке означало б, що зараз ми не можемо вільно говорити.

— Наприклад?

— Подумаймо…

— Ми можемо казати назву моєї англійської школи?

— А як вона зветься?

— От бачиш, ти таки не слухала. «British».

— Так, «British» мені подобається.

Бабі саме вийшла в коридор і стала перед сестрою.

— Ну це ж неможливо, що ти повсякчас висиш на телефоні!

Даніела їй не відповіла. Вирішила одразу випробувати нове слово.

— «British».

Андреа на мить розгубився.

— Що таке, ти не можеш говорити?

— Звісно! Інакше чого б я говорила «British»? Просто так, без сенсу? Тоді навіщо ми вибирали кодове слово?

— Добре, але я звідки знаю, що ти зараз не могла говорити?

— Е, ні, ти мав це знати. Я сказала «British».

— Так, але я подумав, що, може, ти випробовуєш, як воно тобі звучить.

Їхню дискусію, яку важко було назвати інтелектуальною, раптово перервав монотонний голос працівниці «Телекому»: — Увага, терміновий міський телефонний дзвінок на номер…

Даніела та Андреа замовкли. Чекали на першу цифру, яка мала визначити, кого з них двох шукають.

— 3… 2…

Даніела вигукнула, перекрикуючи голос працівниці: — Це мені! Мабуть, Джулія!

— Почуємось пізніше?

— Так, я потелефоную, коли закінчу. «British»!

Андреа засміявся. У цьому випадку воно мало означати щось на кшталт: «Я тебе люблю».

— Я теж.

Поклали слухавки. Бабі подивилась на сестру. Дивно, що вона так скоро виконала її прохання.

— Нам сказали: терміновий міський дзвінок.

— А я дивуюсь! Це було занадто дивно, щоб ти поклала слухавку тільки тому, що я тебе попросила. Мабуть, це тато й мама, бо їм набридло чекати — мусять нам щось повідомити, а весь час зайнято.

— Та яке! Це точно Джулія, ми з нею домовилися почутись.

Мовчки застигли перед телефоном в очікуванні. Готові схопити слухавку на першому ж деренчанні. Ніби дві учасниці телевізійного шоу, де ти маєш першою натиснути кнопку й дати правильну відповідь. Телефон задзвонив. Даніела була швидшою.

— Джуліє?

Відповідь неправильна.

— Ах, вибачте, зараз я їй передам. Це тебе.

Бабі вирвала слухавку з рук Даніели.

— Алло, слухаю.

Відчуття перемоги одразу ж переросло у велику прикрість. Це була матір Палліни. Даніела всміхнулася.

— Не виси на ньому довго, гаразд?

Бабі спробувала копнути її. Даніела ухилилась.

Бабі зосередилася на телефонній розмові.

— Ах, синьйоро, добрий вечір.

Вислухала матір Палліни. Звісно, вона шукала свою дочку.

— Насправді, вона спить. — Потім, ризикуючи, як ніколи: — Мені її розбудити?

Бабі примружила очі й стисла зуби в очікуванні наступної відповіді.

— Ні, не хвилюйся. Можу передати через тебе.

Пронесло.

— Мені вдалося на завтра записатися на аналізи крові. Тож скажи їй, щоб вона, прокинувшись, нічого не їла, і що я приїду по неї приблизно о сьомій. Встигне на другий урок, якщо не запізнюватись на аналіз.

Бабі розслабилася.

— Так, все одно у нас першим уроком релігія…

Бабі подумала, що саме цей предмет для її подруги не мав сенсу. Душа Палліни, заплутана серед брехні та закоханців-хуліганів, була все одно навіки втрачена.

— Будь ласка, Бабі, нагадай, що вона не повинна їсти.

— Так, синьйоро. Не хвилюйтеся.

Бабі поклала слухавку. Даніела пройшла повз, готова знову заволодіти телефоном.

— Пощастило тобі, еге ж?

— Це Палліні пощастило. Якби її застукали, то хай би нарікала на себе. Я тут до чого! І не зависай знову на телефоні.

Бабі приготувала собі ромашковий чай. Два шматочки лимону, пакетик підсолоджувача «Dietor» — і вона на дивані. Ноги підібгані під себе, ступні — у брижах диванної подушки, там тепліше. Вмостилась дивитися телевізор. Даніела, звісно, передзвонила Паломбі. Розповіла йому історію Палліни, телефонний дзвінок від її матері, блеф Бабі й купу інших речей, які здавалися їм дуже цікавими. По телевізору у вітальні йшло щось набагато драматичніше. Марлон Брандо. Переміни у житті бідного боксера-невдахи. Його кохання до Еді. Молодий друг, що почувається зрадженим і вбиває всіх своїх голубів. Падре Беррі, сила релігії, щоб продовжувати йти вперед, — і потім ця остання сцена. Коли Террі після бійки з Джонні та його бандою — скривавлений, спустошений і безсилий — хитаючись, заходить в ангар перед натовпом вантажників. Нарешті вільні. Завдяки йому. Кінець корумпованій портовій профспілці.

Музика Бернштайна розчинялась в останніх титрах. Бабі залишилась на дивані, розмірковуючи. З коридору долинав веселий і жартівливий голос Даніели. Слова кохання м’яко змішувались із вибухами юного сміху. Бабі вимкнула телевізор. Палліна повернеться раніше сьомої. Пройшла до своєї кімнати.

— На добраніч, Дані.

Даніела усміхнулась сестрі.

— На добраніч.

Бабі навіть не зробила спроби знову сказати їй щось про телефон. Що б це дало? Почистила зуби. Поклала на стілець шкільну форму на завтра, приготувала сумку і лягла. Помолилась, дивлячись у стелю. Зрозуміла, що відволіклась. Вимкнула світло. Покрутилась у ліжку, намагаючись заснути. Нічого не вдієш. А раптом Палліна поїде просто до школи? Від неї будь-чого можна чекати. Може, вона прогуляє цілу ніч, а потім Полло проведе її до Фальконьєрі у той час, як мати шукатиме її тут. Ото ще мені та Палліна! Чому вона не може бути нормальною закоханою? Висіла б по дві години на телефоні, як сестра, та й годі. Та багато шкоди не завдає, хіба дещо здорожчує телефонні рахунки. Аж ні, вона мала поїхати на перегони. Мала чинити, як дівчина брутального типа. От іще та Палліна! Бабі підвелася з ліжка і швидко вдягла олімпійку та джинси, потім пройшла у кімнату Даніели і взяла її сині «Суперґа». Звісно, сестра все ще розмовляла по телефону.

— Піду попереджу Палліну.

Даніела глянула на неї зачудовано.

— Ти їдеш на Теплиці? То я з тобою.

— На Теплиці? Я їду на Олімпійський шлях. Там, де проводять перегони.

— Еге ж! Воно називається Теплиці.

— А чому?

— Через усі ті квіти вздовж дороги. На вшанування тих, хто там загинув41.

Бабі провела рукою по лобі.

— От цього мені ще бракувало… Теплиці!

Взяла куртку, що висіла в коридорі, й уже збиралася вийти. Даніела її зупинила: — Будь ласка, Бабі, візьми мене з собою!

— Ви всі подуріли? Ти, я і Палліна вештаємося Теплицями. Може, ми ще й на мотоциклах поганяємо, га?

— Якщо ти вдягнеш пасок від «Камомілла», вони тебе виберуть і посадять позаду. Ну ж бо, візьми мій, подумай, як це круто — стати «камоміллою».

Бабі подумала про напій, який вона ковтнула перед тим, як лягти спати42. Усе дарма. Вона підняла комір куртки.

На мить уявила себе Террі Меллоєм, боксером-невдахою, який бореться за права працівників порту. Вона має право піти собі спокійно спати? Террі Меллой робив те, що робив, принаймні з благородної причини. А вона? Чому їде до Теплиць, де букети покладені для тих, хто там загинув? Туди, де групка шибайголів на мотоциклах ризикує закінчити так само? Вона їде, щоб попередити Палліну, бо та має повернутися до сьомої ранку. Ту саму Палліну, якій подобалося бувати в абсурдних місцях, ту Палліну, яка нічого не знала з латини. Ту Палліну, якій вона підказувала, навіть якщо це означало отримати зауваження. Так, вона їде туди передусім через свою подругу Палліну. Або принаймні саме у це їй хотілось вірити.

— Даніело, я більше не повторюватиму. Поклади вже ту слухавку.

Потім вибігла, з гребінцем зі стразами у волоссі, й серце стукало чомусь надто голосно.

41 В Італії встановлюють невеликі пам’ятні знаки, нерідко з фотографією, на узбіччі біля того місця, де хтось загинув у ДТП.

42 Camomilla з італійської — ромашка. На Апеннінах вважається, що ромашковий відвар навіює сон.

42

Camomilla з італійської — ромашка. На Апеннінах вважається, що ромашковий відвар навіює сон.

В Італії встановлюють невеликі пам’ятні знаки, нерідко з фотографією, на узбіччі біля того місця, де хтось загинув у ДТП.

41

23

На узбіччі дороги з широким поворотом, трохи під нахилом угору, було чимало народу. Хлопці та дівчата різного віку. Кілька джипів «Patrol» з відчиненими дверцятами вгатили музику на повну гучність. Хлопці зі світлим пофарбованим волоссям, дуже схожі між собою — в американських футболках та кашкетах, стрункі натреновані тіла — вдавали, що вони справжні серфінгісти, і в картинних позах передавали один одному, аби не нашкодити здоров’ю, лише пиво. Трохи далі, поряд з розкритим «Маджолоне», інша групка, набагато реалістичніша, готувала собі «козячі ніжки» з наркотиками. Один тип із довгими патлами й щасливо-розфокусованим поглядом зігрівав свою руку і те, що було на ній, за допомогою запальнички. Потім акуратно зчищав веселе зілля з однієї руки в іншу, вже готову до скручування. Якась дівчина, зарані усміхаючись, звивала маленьку картонку з намальованою на ній симпатичною чорною вороною. Це були готові фільтри, які тільки такий заклад, як «Корнак’є»43, міг дарувати своїм клієнтам, ще більше заохочуючи тих — ніби їх треба було додатково заохочувати — надовбатися.

Вони стояли там, на узбіччі дороги, дивились на учасників перегонів, що ризикували на своїх мото. Завжди тільки вони, невдахи-глядачі, тут і в житті.

Трохи далі якісь чоловіки, що прагли провести захопливий вечір, юрмились довкола «Ягуара». Поряд з ними інша пара друзів весело споглядала ці абсурдні каруселі.

Мопеди на одному колесі; мотоцикли, що мчали із ревом, гальмували та газували; хлопці, що проїжджали навстоячки на педалях, видивляючись знайомих. Хтось більш таланистий підчіпляв нову дівчину.

Бабі на своїй маленькій модифікованій «Веспі» заїхала на плавний узвіз. Нагорі оніміла. Панорама, яку вона побачила звідти, була неймовірною. Різні клаксони, дзвінкі та глухі, гули, мов навіжені. Мотори перегукувалися риканням. Світло фар, пофарбованих у різноманітні способи незмивними фломастерами у синій, жовтий чи червоний — що було заборонено і, мабуть, саме тому так прекрасно, — освітлювали дорогу, ніби це була велетенська дискотека. Бабі повільно спустилась узвозом. Майже розгублена через увесь цей ґвалт, м’яко огорнена оцим вихором кольорів та звуків. Із колонок «джипів», скерованих у небо, на повну котушку гриміла музика. Дівчата, втиснуті у надто вузькі джинси, еротично танцювали, заволодівши невеличким майданчиком попереду. Упевнені в собі хлопці брутального вигляду курили точнісінько як у рекламі — щоправда, їм за це ніхто не платив. Бабі посувалась далі. На кожному метрі музика змінювалась.

Різні машини, різні смаки їхніх господарів. Рок від «Скорпіонс» й одразу ж по тому — останній шлягер Філа Коллінза. З однієї позолоченої «Golden Eagle» із м’яким верхом долинув характерний голос Мадонни. Перед нею дівчина, вдягнена у короткий чорний топ і стретчеву спідницю, як у співачки, висіла на своєму хлопцеві, набагато вищому за неї. Хлопець усміхнувся їй. Дівчина усміхнулась у відповідь. Потяглась до нього, шукаючи поцілунку. Він нахилився й задовольнив її бажання. Торкнувся її волосся, світлого, короткого і м’якого, з легким перманентом — власне, щоб іще більше скидатися на співачку. Їхні язики розпочали швидку гру, гостинно приймаючи один одного. Утім, Мадонна ніколи б не стала цілуватися з таким цибатим. Бабі зиркнула ліворуч — туди, де огорожа парку була зламана. Там була групка хлопців. Одні сиділи, інші теревенили стоячи.

Поряд із цим майданчиком був пересувний кіоск, де продавали гарячі канапки та напої. Гроші до нього линули рікою. Підійшла Бабі. Мопед «Sì» на одному колесі промчав повз неї так близько, що вона мало не втратила рівновагу. Хлопчина максимум років п’ятнадцяти знову став на переднє колесо, регочучи на всі зуби. Різко загальмував, розвернувся й одразу ж рушив назад. Знову став на одне колесо, мотиляючи ногами, трохи нахиляючись. Дав газу і з ревом розчинився в натовпі.

Бабі посунула далі, роззираючись довкола. Наткнулась на типа з волоссям щіткою, у чорній шкіряній куртці і з маленькою сережкою у правому вусі, який, здавалось, дуже поспішав.

— Дивися в біса, куди преш!

Бабі попросила вибачення. Ще раз спитала себе, що вона тут робить. Раптом побачила Ґлорію, дочку Аккадо. Вона сиділа на землі на підстеленій джинсовій куртці. Поряд із нею був Даріо, її хлопець. Бабі підійшла до них.

— Привіт, Ґлоріє!

— Привіт, як справи?

— Добре.

— Ти знайома з Даріо?

— Так, ми вже бачились.

Вони обмінялися усмішками, намагаючись пригадати, де й коли.

— Слухай, мені прикро через те, що сталося з твоїм батьком.

— Ах, невже? Ну а мене це зовсім не гребе. Так йому й треба. Навчиться не пхати носа в чужі справи. Він завжди кудись лізе, завжди йому треба висловити свою думку. Нарешті знайшовся хтось, хто поставив його на місце.

— Але ж це твій батько!

— Так, але він страшна зануда.

Даріо закурив.

— Погоджуюсь. Ні, навіть передай Степові подяку від мене. Знаєш, що її батько мене навіть на поріг не пускає? Я завжди мушу стовбичити перед під’їздом, коли заїжджаю по Ґлорію. Не те щоб я дуже прагнув його бачити. Але це принципове питання, ні?

Бабі поміркувала щодо того, яким саме принципом він надихається. Даріо передав цигарку Ґлорії.

— Звичайно, якби це я йому головою вгамселив, то було б хуйово.

Даріо вибухнув сміхом.

Ґлорія затягнулась, глянула на Бабі з усмішкою.

— А ти тепер гуляєш зі Степом?

— Я? Ти з глузду з’їхала! Все, до побачення, я маю шукати Палліну.

І пішла. Ті двоє були навіжені. Дочка, щаслива з того, що її батька побили. І її хлопець, який шкодував, що то не він побив її батька. Щось неймовірне.

Раптом побачила Полло. Він сидів на величезному мотоциклі й весело теревенив із дівчиною, обіймаючи її ногами. Дівчина мала синього кашкета з козирком та написом «NY» спереду. Чорне волосся, зібране у хвіст, було протягнуте в отвір кашкета. Носила куртку з пластифікованими манжетами, як типова американська дівчина-помпон. Подвійний пасок від «Камомілла», темно-сині колготки й такі ж «Суперґа» — це вже було радше по-італійськи. Оця ненормальна, яка реготала і крутила головою, часу від часу цілуючи Полло, й була Палліна.

— Ой, привіт, який сюрприз! — Подруга кинулася їй назустріч і обійняла. — Яка я рада, що ти прийшла.

— А от я — зовсім ні. Я б хотіла зникнути звідси якомога швидше!

— До речі, що ти тут робиш? Хіба це не було ідіотською ідеєю — йти сюди?

— Власне, ти і є ідіоткою. Твоя мати дзвонила!

— Ні… А ти, що ти їй сказала?

— Що ти спиш.

— І вона повірила?

— Так.

Палліна присвиснула.

— Дякувати Богу!

— Але вона сказала, що завтра приїде по тебе дуже рано, тому що ти маєш здавати аналізи і відтак пропустиш перший урок.

Палліна радісно підстрибнула.

— Яху-у-у-у!

Її ентузіазм однак швидко зник, щойно вона пригадала розклад.

— Але ж у нас завтра першим уроком — релігія?

— Еге ж.

— Дідько, я не могла здати аналізи у п’ятницю, коли в нас італійська?

— Ну, хай там як, а вона заїде по тебе о сьомій, тож повернися раніше.

Палліна схопила Бабі за лікоть і потягла до Полло.

— О котрій тут усе закінчується?

Полло усміхнувся Бабі, та приречено привіталась із ним.

— Скоро. Максимум за дві години. А потім ми підемо їсти смачну піцу, га?

Палліна з ентузіазмом глянула на подругу.

— Чула? Ну ж бо, не переймайся. Підеш на піцу разом з нами?

— На піцу? Я зараз їду додому.

— Ну ж бо, не будь нудною!

Полло усміхнувся й закурив.

— Ну ж бо, тут і Степ є. Він буде радий тебе побачити.

— Так, але я — ні! Палліно, я повертаюсь додому. Тож ти швидко закінчуй тут. Я не хочу вталапатись у біду з твоєю матір’ю через тебе!

— Привіт, Полло.

До них підійшов череватий тип у чорній куртці, чорних широких штанях та «амфібіях».

Полло зіскочив з мотоцикла і тепло обійнявся з ним.

— Привіт, Товстику, як справи?

— Та трохи голова болить.

— Зачекай, я тебе відрекомендую. Це моя дівчина, її звати Палліна.

— Привіт.

— А це — її подруга.

Полло зупинився перед Бабі, намагаючись згадати її ім’я, — марні зусилля, бо він його не знав.

— Бабі, — допомогла йому Палліна.

Товстик подав руку Бабі. Оскільки вона була вільна, то він удостоїв її більшої уваги.

— Привіт, Бабі, як справи?

— Добре.

Бабі поморщилася — рука Товстика була гарячою і пітною. От іще Палліна! Спробувала непомітно витерти руку об джинси. Палліна, яка вже привіталась із Товстиком за руку і добре знала Бабі, помітила це і вибухнула сміхом. Бабі спопелила її поглядом. Товстик глянув на них, усміхаючись.

— Що таке? Чому ви смієтесь? Тобі вже розповідали про те, як я бахнувся?

— Ні.

— Тоді чому ви регочете?

Бабі спробувала виправити ситуацію:

— Просто так, ми давно не бачились. І я прийшла привітатися з нею, утікши з дому. Власне, мені тепер треба йти.

Товстик її затримав.

— Чекай, я хочу тобі розповісти про те, як я тоді бахнувся…

Бабі окинула оком цього типа. Його футболка «Fruit», брудна й розтягнута, колись давно була, ймовірно, навіть білою. Волосся масне. Густа і брудна борода спускалася йому до шиї і там змішувалась із шерстю на грудях, яка безладно й бунтівничо виглядала з викоту футболки. Таких типів не було навіть в «У порті» з Брандо. Бабі змирилася.

— Так, розкажи мені про те, як ти бахнувся.

— Бачиш оту віконницю? Так от, я в неї впилявся. Ми були втрьох: я, Полло і Сицилієць.

Полло усміхнувся. Він пишався своєю участю в тому епічному виклику.

— У нас усіх трьох були модифіковані «Веспи» з мотором «прімавера». Я зробив собі передній бампер із залитим туди свинцем, бо інакше він був занадто легким і, коли газуєш, піднімався. Ми були на старті, починали змагання з «вобли» — хто загальмує останнім. Знаєш таке?

Бабі похитала головою.

— Ні.

— Ну, це ось так. Ти стартуєш поряд з іншими двома, і хто доїде першим якнайближче до віконниці — виграв. Хто її торкнеться — той «вобла» і вибуває. Сіга свистить на старт, і ми мчимо, як ракети. Я притиснувся до «Веспи» — так виходить їхати швидше і менший спротив. Полло мчав поряд зі мною і, як завжди, плювався.

Бабі з відразою подивилась на Палліну, а та, своєю чергою, перевела погляд на Полло. Цей останній не знайшов нічого кращого, як невинно усміхнутися і розвести руками, вибачаючись у такий спосіб.

— Нумо, Товстику, веди далі.

Товстик глянув на нього.

— Це всі знають, що ти завжди чвиркаєш під час змагань, щоб суперники нервувалися. Він згинається над фарою «Веспи» і, коли під’їжджає до тебе близько, плюється. Але мене то не гребло. Я поставив п’ятдесят штук на свій виграш, і вони мені були дуже потрібні. Я був перший. Усі ті на узбіччі вболівали за мене. Я їх чув. Кричали: «Товстик… Товстик… Товстик». Я мчав на повній. На останньому повороті збіса нахилився. Полло вповільнився, і Сицилієць також. Ти тоді злякався, еге ж, Полло?

Полло лише усміхнувся, не відповів.

— Тепер я був на прямому відтинку. Вони мене наздогнали. Їхні «Веспи» були швидшими. Вони поставили собі зчеплення із прямими зубчиками, ці сучі сини. І нічого мені не сказали, еге ж. Залишалось десь метрів шістдесят до віконниці. Сицилієць піднімається першим. Ніби пружина — бемць. І так само Полло. Бемць — ніби парашут. І все, їм кранти. Я тоді заволав, як звір. Мчав далі, упевнений, що тепер вони мене не наздоженуть. Я був уже за двадцять метрів від віконниці, вісімнадцять, п’ятнадцять… А тоді піднявся і влупив ногою по гальму з усієї сили. «Веспа» почала пробуксовувати. Але я так врізав по гальму, що воно мені вилетіло. Уявляєш, я зламав металевий прут! І тоді я заволав. А потім нічого не пам’ятаю. Який був удар, га, Полло?

— Ага, таки класний був удар!

Товстик повернувся до Бабі.

— Тобі сподобалась історія про те, як я бахнувся, га?

Бабі краще придивилась до цього хлопця. На лобі виднівся довгий шрам. Мабуть, від того удару.

— Так, мені дуже сподобалось. Гарна історія.

Вона не знала, що ще сказати.

Товстик усміхнувся всім.

— Вибачте, але я маю йти, привітаюся з іншими. Ти що робиш, Полло, ганяєш сьогодні?

— Ні, Товстику, не ганяю, а ти?

— Та ні, я теж, мабуть, ні…

Товстик відійшов від них такою само непевною і хиткою ходою. Як він міг ганяти, якщо він і ходити нормально не міг? Бабі подивилася йому вслід, потім обернулась до Полло і Палліни.

— Еге ж, гарна історія, захоплива. Тобі все ще подобається ходити на перегони, га, Палліно?

Замість неї відповів Полло:

— Та до чого тут це? Це просто випадок. Цей хлопець — просто легенда. Його тут усі знають. Товстик раніше грав у регбі, скажений був. Кидався у бійки так само, як він ото кинувся на ту віконницю. Хотів умерти, але не вийшло. Подейкують, що на другий день на металевих листах віконниці можна було розгледіти його профіль, який там відбився. Коли його забрали звідти, всі думали, що він мертвий. А він вижив. Мозкова травма, три дні у комі, і ось він знову на ногах. Яке неймовірне здоров’я, га?

Бабі не йняла віри.

— Ти ідіот? Яке ще неймовірне здоров’я… і знову на ногах! Він же брухт. Ти не бачиш, на що він перетворився? Ти чув, як повільно він говорить? Це все — наслідки ураження мозку. Цей хлопець нічого більше в житті не зможе досягти.

Бабі поглянула на Палліну, похитала головою й відійшла.

Полло викинув цигарку.

— Та він однак нічого б не досяг…

Палліна розсердилась.

— Полло, мені не подобається, коли ти таке говориш.

— А мені досі не подобається твоя подруга. Чого вона в біса припхалась сюди, якщо їй тут усе не так?

Бабі помітила на землі, на краєчку дороги, табличку. Та була дерев’яна, а в центрі — фотографія хлопця, поряд з яким виднівся кружечок — на білій половинці була чорна крапка, а на чорній — біла. Символ життя. Того самого життя, якого в цього хлопця більше не було.

— Як мені могло б сподобатись таке місце? Повне квітів, які позначають, де саме загинули молоді хлопці — без сенсу, без мети. Вони загинули через розваги.

Бабі підійшла до таблички й прочитала напис: «ВІН БУВ ШВИДКИМ І СИЛЬНИМ, АЛЕ ГОСПОДЬ ПОВІВСЯ З НИМ НЕ ПО-БОЖОМУ. НЕ ЗАХОТІВ ДАТИ ЙОМУ ВИГРАТИ. ДРУЗІ».

«Гарні друзі. Ще й поетів із себе вдають! Краще я буду сама, аніж матиму друзів, які допомагатимуть мені вбитися».

Бабі розвернулася й збиралася йти геть. Однак чиясь рука її зупинила.

— Що це таке, що ти завжди зі всіма сваришся?

Це був Степ — зі своєю самовпевненою посмішкою та мотоциклом.

— Як це тобі вдається з усіма конфліктувати? У тебе просто жахливий характер, еге ж?

— Звертаю твою увагу на той факт, що якраз я з усіма в мирі. Я в житті своєму не мала сварок, можливо, тому, що знаюся тільки з певного роду людьми. Та останнім часом маю з цим проблеми — і не з власного бажання…

Вона з натяком глянула на Палліну, яка одразу закотила очі й пирхнула.

— Я так і знала. Ну тобто як не крути, а вина завжди моя.

— А хіба ні? Я сюди припхалась хіба не для того, щоб попередити тебе?

— Як? Тобто ти не до мене прийшла? — Степ вийшов наперед. — Я був упевнений, що ти прийшла подивитись, як я ганяю…

Він наблизився упритул до її обличчя. Бабі відхилилась і пройшла вперед.

— Та я взагалі не знала, що ти тут…

Почервоніла.

— Ти це знала, ти знала. Ти он уся почервоніла. Бачиш, тобі не варто брехати, бо ти цього не вмієш. Скажи правду: ти не витримала й прийшла подивитись, як я ганяю, еге ж?

Бабі замовкла. Вона проклинала ці червоні щоки і серце, яке, неслухняне, швидко калатало. Степ повільно підійшов до неї. Його обличчя було знову небезпечно близько до обличчя Бабі. Усміхнувся їй.

— Не розумію, чого ти так переймаєшся. Ти боїшся це сказати?

— Боюся? Я боюся? Кого? Тебе? Я тебе не боюся. Ти мені смішний. Хочеш знати дещо? Я сьогодні заявила на тебе! — Цього разу вона наблизилася впритул до Степа. — Зрозумів? Я сказала, що це ти побив синьйора Аккадо! Того, якого ти вдарив головою. Я назвала твоє ім’я. Подумай тепер, чи я тебе боюся.

Полло зіскочив з мотоцикла і швидко пішов до Бабі.

— Ах ти ж…

Степ зупинив його.

— Спокійно, Полло, спокійно.

— Яке «спокійно», Степе? Вона ж тебе знищила! Після всього, що сталося, ще одна заява — і ти маєш відсидіти все. Ти ж за ґрати підеш, у тюрму!

Бабі була здивована. Вона цього не знала. Степ заспокоїв друга:

— Та не переймайся, Полло. Цього не буде. Я не потраплю до в’язниці. Максимум піду під суд. Але там усе й вирішиться, нічого не станеться.

Потім обернувся до Бабі:

— Важливо те, що буде сказано під час процесу, коли тебе покличуть свідчити проти мене. Того дня ти не назвеш мого імені. Я впевнений. Ти скажеш, що це був не я.

Бабі глянула на нього з викликом.

— Ах так! Ти у цьому такий упевнений?

— Звісно.

— Думаєш, я тебе боюся?

— Зовсім ні. Тоді, коли ми підемо до суду, ти так божеволітимеш від мене, що зробиш будь-що, аби мене врятувати.

Бабі хвильку помовчала, потім вибухнула сміхом.

— Це ти збожеволів, якщо віриш у це. Я скажу, що це був ти. Присягаюся.

Степ упевнено всміхнувся.

— Не присягайся.

Довгий і рішучий свист. Всі обернулись. Це був Сіга. По центру дороги стояв низенький чоловік років тридцяти п’яти. Він був вдягнений у чорну шкіряну куртку. Його всі поважали, у тому числі через те, що подейкували, ніби він має під нею пушку. Він підняв руки. Це був сигнал. Перші перегони, ті, що з «камоміллами». Степ обернувся до Бабі: — Хочеш проїхатись позаду мене?

— Бачиш, це таки правда. Ти божевільний.

— Ні, правда в іншому. Ти просто боїшся.

— Я не боюся!

— Тоді позич у Палліни паска, га?

— Я проти цих ідіотських перегонів.

Синій «Boxer» зупинився перед ними. Це була Маддалена. Вона привіталася з Палліною, а тоді помітила Бабі. Двоє дівчат обмінялись крижаними поглядами. Їхні очі промовили тисячі речей, набагато більше, ніж їхні німі вуста. Маддалена підняла куртку.

— Повезеш мене, Степе?

Показала подвійний пасок від «Камомілли».

— Звичайно, крихітко. Замкни «Boxer».

Маддалена кинула вдоволений погляд на Бабі, потім пройшла повз неї, щоб поставити свій мопед трохи далі. Степ підійшов до Бабі.

— Шкода, тобі б сподобалось. Іноді страх — це таки бридка річ. Він не дає тобі змоги проживати найліпші миттєвості. Це щось типу прокляття, якщо ти не вмієш його долати.

— Я тобі вже сказала: не боюся. Іди ганяй, якщо тобі це здається таким цікавим.

— Ти вболіватимеш за мене?

— Я йду додому.

— Ти не можеш, після свистка ніхто не може йти геть.

Палліна також підійшла до неї.

— Так, це правда. — Узяла її за лікоть. — Ну ж бо, Бабі, залишся тут зі мною. Ми подивимось на це коло перегонів, а потім підемо разом.

Бабі кивнула. Степ наблизився до неї.

— Молодець. Зрештою ти таки прийшла подивитись, як я ганяю?

Він спритним рухом стяг із неї бандану, яку вона носила на поясі. Бабі не встигла його зупинити.

— Віддай мені її.

Спробувала вихопити, та Степ тримав бандану високо. На якусь мить це їй нагадало сцену з фільму «У порту», де Еді намагається вирвати у Террі Маллоя жетон, щоб її батько міг працювати. Бабі також спробувала вдарити його в самісіньке обличчя, але Степ був спритнішим. Він заблокував її руку й стиснув. Блакитні очі Бабі заблищали. Він робив їй боляче. Горда, як завжди, вона не промовила ані слова. Степ це помітив. Послабив хват.

— Ніколи більше так не роби.

Відпустив її й сів на мотоцикл.

У цю мить під’їхала Маддалена. Сіла позаду нього. Обличчям назад, як того вимагали правила. Розстібнула свій пасок «Камомілла», відкрила його і обвила ним талію Степа. Мотоцикл стріпонувся так, що вона ледве встигла застібнути пасок на останній дірочці. Маддалена завела руки назад і вхопилась за боки Степа. Потім підняла очі. Бабі стояла поряд і дивилася на неї. Дві жінки обмінялись останнім поглядом.

Потім Степ став на заднє колесо, Маддалена заплющила очі, ще більше притискаючись до нього. Пасок тримав. Степ знову поставив мотоцикл на два колеса і пришвидшився, щоб виїхати на центр дороги, готовий до перегонів. Підняв праву руку. На його зап’ястку яскраво й насмішкувато майоріла бандана Бабі.

Раптом чотири мотоцикли, невідомо звідки взявшись, виїхали на середину дороги. За спинами водіїв обличчям назад сиділи дівчата. «Камомілли» роздивлялись навкруги. Перед ними був натовп з хлопців та дівчат. Деякі їх знали й показували на них, вигукуючи їхні імена. Інші махали руками, намагаючись привернути їхню увагу. Але «камомілли» не відповідали. Усі вони притискалися кожна до свого водія, побоюючись ривка на старті. Дві «камомілли», які знали одна одну, привіталися, розважені та схвильовані. Вони були готові. Маддалена міцно притислась до Степа. Причиною цих обіймів був не страх. Він обернувся й відповів їй усмішкою. Він це знав. Сіга зібрав ставки. Синьйори біля «Ягуара» зробили їх найбільше. Один із них поставив на Степа. Інший — на типа поряд із ним на різнобарвному мотоциклі. Сіга зібрав гроші і запхав їх собі в передню кишеню куртки, ту, що мішечком. Потім підняв праву руку й узяв свисток до рота. Мить тиші. Хлопці на мотоциклах були готові. «Камомілли» сиділи позад них, заплющивши очі. Всі, крім однієї. Маддалена хотіла насолодитися моментом. Вона обожнювала перегони. Мотоцикли рикали. Чотири ліві ноги натисли на педалі. З єдиним звуком перемкнули на першу. Сіга опустив руку і свиснув. Мотоцикли рвонули вперед, майже одразу стали на одне колесо, швидкі та ревучі. «Камомілли» міцно вчепились у чоловіків. Обернені обличчям до землі, вони бачили дорогу, що бігла їм перед очима — тверда й жахна. Із затамованим диханням, з серцем на дві тисячі ударів, зі шлунком у горлі. Їх тягло задом наперед на сто, сто двадцять, сто сорок. У першого зліва заглух мотор. Він упав на переднє колесо, витискаючи амортизатори, й сильно гепнувся об землю. Підпора затремтіла, але нічого не сталось. Той, що був поряд із ним, занадто сильно газонув. Мотоцикл став на переднє колесо; дівчина, опинившись майже у вертикальному положенні, закричала. Наляканий хлопець, можливо, ще й тому, що це була його дівчина, зняв ногу з газу, гальмуючи. Мотоцикл повільно опустився. Цей звір — «Bol d’Or» вагою близько триста кіло — м’яко ширяв, ніби за командою. Опустив писок, торкаючись землі, маленький безкрилий літак. Степ продовжував змагання перед останнім конкурентом, ідеально нахилившись, граючи з газом та гальмами. Його мотоцикл, скерований уперед завжди на одному й тому ж рівні, здавався нерухомим, підвішеним невидимою ниткою в темряві ночі. Летів ось так, прикріплений до зірок. Маддалена дивилась на дорогу, що пролітала під нею; майже непомітні білі смуги змішувались одна з одною, і цей сірий асфальт здавався морем — м’яким, гладким, без хвиль, що беззвучно котилось під нею.

Степ прийшов першим під радісні крики друзів та синьйора, який ставив на нього, — не так через виграні гроші, як через те, що він переграв приятеля, який привів його сюди.

Полло обійняв Палліну, підняв її над землею, прокрутив у повітрі. Потім, усе ще не ставлячи її на землю, поцілував. Потримав так кілька секунд, і її ноги гойдалися, ледь торкаючись землі, а куртка, трішки набрижившись, піднялася. Коли Палліна знову стала на ноги, вона поправила на собі одяг та кашкет. Відтак, трішки зашарівшись, мовила до Бабі: — Це були класні перегони, га?

Бабі не відповіла. Степ, пишаючись собою, загальмував, не шкодуючи шини, перед групою. Даріо, Малюк та кілька інших друзів підвелися зі своїх мотоциклів, щоб привітати його. Якась братерська рука усередині групи простягнула йому ще холодне пиво. Степ швидко його вхопив, зробив довгий ковток, відтак передав Маддалені.

— Ти була молодчинкою, жодного разу не ворухнулась. Ти — ідеальна «камомілла».

Маддалена відпила ковток, потім злізла з мотоцикла й усміхнулась йому.

— Є моменти, коли треба бути нерухомою, і є інші, коли треба вміло рухатись. Я добре вивчила урок, еге ж?

Степ усміхнувся. Ця дівчина була класна. І дуже приязна.

— Так, ти його вивчила.

Подивився їй услід. І гарна до того ж. Полло заскочив ззаду на мотоцикл.

— Ну ж бо, бля, їдьмо до Сіги. Побачимо, скільки ти виграв.

— Не надто багато, я був фаворитом.

— Курва, ти тепер невигідний. Тобі варто було б програти кілька змагань, щоб наростити квоту. Може, ти кілька разів гарненько гепнешся, і потім ми все відіграємо на останніх, які ти виграєш. Класика, ні? Як американські боксери в деяких фільмах.

— Так, але гепатись я буду з твого мотика!

— Тоді ні! Я його щойно відремонтував.

— Степе! Степе!

Він обернувся. Його гукала Палліна, яка сиділа на підмурку поряд із ґратами.

— Браво! Ти був просто молодчина!

Степ усміхнувся їй. Потім побачив Бабі, яка стояла поряд із нею. Підняв праву руку, показуючи її зелену бандану.

— Мені просто пощастило!

Степ перемкнув на першу і, з Полло на задньому сидінні, проїхав між людьми, ніби між кеглями — подався забирати заслужені призові.

Перед Бабі та Палліною зупинилась Маддалена. Позаду неї на «Boxer» сиділа білява дівчина, дещо повна. Її подруга тримала ноги на педалях, умостившись на передньому краєчку сидіння, але все одно заднє колесо було сплюснене. Маддалена жувала «Вігорсол», не закриваючи рота.

— Це не просто везіння. Це насамперед сміливість, сила волі. Можна дізнатись, що роблять дві такі мишачі душі, як ви, в такому місці?

Товстуля позаду всміхнулася.

— Еге ж, і чому це ви вештаєтеся без форми? Хіба ви не дві задаваки із Фальконьєрі? Ні, з Путаньєрі… Хіба її не так називають? Кажуть, ви там усі повії!

Палліна поправила на собі кашкета.

— Слухай, гладухо! Ти до нас звертаєшся? Якщо тобі щось свербить, то скажи про це та й годі. Не тягни.

Маддалена вимкнула «Boxer».

— Річ у тім, що ти маєш пасок «камомілли», а насправді не можеш собі того дозволити.

— І хто ж це вирішив?

— Тоді чому ж ти не ганяла?

— Бо не ганяв мій хлопець. Я ганяю тільки з Полло. Тому що, може, ти не знаєш… — Палліна зверталась до повної дівчини позаду Маддалени: — …але я — дівчина Полло.

Білявка зробила гримасу. Їй те таки свербіло. Палліна навмисно їй таке сказала: знала, що та — «зацікавлений покупець». Маддалена тицьнула пальцем у Бабі: — А вона? Вона що тут робить? У неї навіть паска нема. Ти хіба не знаєш, що це місце зарезервоване тільки для «камомілл»? Або ти ганяєш, або йдеш звідси.

Бабі обернулась до Палліни й зітхнула:

— От ще чергової жлобихи нам бракувало!

Маддалена напружилась.

— Що ти сказала?

Бабі їй усміхнулась.

— Я сказала, що наразі бракувало моєї черги.

Маддалена залишилась незворушною. Можливо, вона справді не розчула. Бабі розстібнула куртку на Палліні.

— Ну ж бо, дай мені цей пасок.

— Що? Ти жартуєш?

— Ні, давай же, дай мені його. Якщо це так хвилююче — бути «камоміллою», то я хочу спробувати.

Витягла пасок. Палліна зупинила її.

— Дивись, якщо ти його справді вдягнеш, а потім тебе виберуть, то ти муситимеш ганяти. Одного разу сюди прийшла дівчина, яка випадково вдягла паска від «Камомілла», просто тому, що він їй подобався. То її змусили сідати на мотоцикла і ганяти хоч-не-хоч.

Бабі подивилась на неї запитально.

— Ну? І як то закінчилось?

— Добре, їй нічого не сталося, вона не впала. Здається, ти її навіть знаєш. Це Джованна Бардіні з другого «Б».

— Хто, ота гуска? Тоді це будь-кому під силу.

Палліна віддала їй пасок.

— Так, але не знаю, чи ти це помітила… Джованна тепер завжди носить одяг на бретелях.

Бабі глянула на неї. Палліна зробила кумедну гримаску. Потім обидві вибухнули сміхом. Насправді вони намагались лише применшити драматичність моменту. Бабі вдягла пасок. Обв’язалася ним двічі й затягнула на талії. Потім трішки прикрила його курткою. Було б неслушно зараз кидати виклик долі. Водночас вона не хотіла віддавати моральну перемогу цим двом жлобихам, що блимали на них з мопеда.

— Ах, круто! Тепер і я «камомілла».

Жахливий жлоб рвучко зупинився на мотоциклі просто перед ними. Він мав голену потилицю і бичачу шию, що зухвало стирчала із куртки захисного кольору з помаранчевими манжетами.

— Гей, «камомілло»! Залізай!

Бабі показала на себе, не вірячи власним вухам.

— Хто, я?

— А хто ж іще? Ну ж бо, рухайся, ну, скоро ж почнеться. Привіт, Маддо.

Жлоб, окрім жахливого вигляду, мав ще один недолік. Він був другом Маддалени.

Бабі підійшла до Палліни.

— Ну, па-па, я йду. Потім розповім тобі, як воно.

— Так, звісно.

Палліна стояла перед нею нерухома й стривожена.

— Послухай, Бабі, мені шкода…

— Та ні, що ти таке кажеш. Я гадаю, що це круто — бути «камоміллою», і я хочу спробувати. Ти тут ні до чого.

Палліна обійняла її й прошепотіла на вухо:

— Ти чемпіонка.

Бабі усміхнулась їй, потім пішла до жлоба та його мотоцикла. Раптом вона згадала цю фразу. Вона її вже чула — сьогодні вранці, і одразу по тому отримала гарненьке зауваження. Вона приносить біду? Чорт забирай Палліну, «камомілл» і ті миті, коли вона починає вірити в те, що є чемпіонкою. Маддалена у цей час теревенила зі жлобом, який нещадно газував.

— Я б з тобою поїхала, але вже ганяла зі Степом.

— Я тебе бачив. Саме тому не питав у тебе. Гарні перегони вийшли.

Бабі було складно забратися на мотоцикла задом наперед. Жлоб допоміг їй. Бабі розстібнула пасок. Тип підперезався ним і передав їй. Бабі ледве зуміла застібнути його на останню дірочку. Тип був ще й гладкий.

Те черево мало їздити саме, без супроводу. Які там «камомілли»! На додачу Маддалена ще й сильно ляснула жлоба по куртці.

— Ну ж бо, покажи їм, на що ти здатний. Я впевнена, що ти виграєш!

Потім усміхнулась Бабі.

— Побачиш, тобі буде дуже весело там, позаду. Даніло так стає на заднє колесо — просто диво!

Бабі не встигла відповісти. Жлоб газонув і помчав уперед. Даніло! Ось на кого на літеру Д натякало їй яблуко! «Д» від Даніло. Або гірше — від «Доля». Вона ледь устигла помітити вдалині на підмурку Палліну, яка вітала її, махаючи рукою. Зрозуміла, що навіть за всього бажання не могла б відповісти на привітання. Чорти б забрали ту Палліну! Мотоцикл загальмував, майже вклякнувши на передньому колесі. Бабі через інерцію полетіла назад, на спину Даніло. Неможливо було втриматись ногами, сидячи задом наперед.

— Спокійно, дівчинко.

На думку цього типа, його теплий та глибокий голос мав би її заспокоїти. Однак отримав протилежний ефект. «О Господи!» — подумала Бабі.

«Спокійно, дівчинко». «Це має бути кошмарний сон. Оцей пасок від “Камомілли”, що стягує мені талію. Я ж “Камоміллу” взагалі ніколи не носила, навіть коли та була модною. Це має бути кара».

Тип із пов’язкою на оці на жовтому мотоциклі загальмував поряд. Гак. Вона його кілька разів бачила на площі Евкліда. Позаду нього сиділа кучерява дівчина із занадто наквецяними помадою губами. Цілковито щаслива бути «камоміллою». Дівчина привіталася з нею. Бабі не відповіла. У роті їй пересохло. Відвернулася. Гарний високий хлопець із довгими волоссям на потилиці й пером птаха, підвішеним до сережки, зупинився праворуч від неї. Бак його мотоцикла був пофарбований за допомогою аерографа. Там був намальований захід сонця, хвилі та пляж. І серфінгіст. Серфінг — це точно набагато безпечніше, аніж їхати як «камомілла». Під малюнком був напис: «Бале…». Бабі нахилилась, але однак не змогла прочитати його цілком. Решта напису їй закривали «501» того типа. Хлопець витяг з кишені куртки папірець. Піднявся на ногах, наблизився до дзеркальця. Викрутив його догори, там з’явилось відображення місяця. Бабі глянула на бак. Тепер напис читався весь. Балерун. Ну звичайно, вона ж про нього чула. Кілька разів вона навіть бачила його там, перед школою. Казали, що він вживає наркотики. Балерун висипав уміст пакетика на дзеркальце. Кругловида блідота місяця закрилася білотою куди менш невинного порошку. Балерун нахилився. Приклав туди згорнуту трубочкою банкноту в десять тисяч лір і вдихнув. Місяць раптом знову заблищав у маленькому люстерку. Він став блискучішим і мрійливішим — принаймні для його очей, тепер більш відважних, хоча й ненадовго. Балерун провів пальцем по дзеркальцю, зібрав останні крихти цієї штучної радості і намастив собі їх на зуби. Посміхався без будь-якої справжньої причини. Він був біологічно щасливий. Запалив цигарку. Дівчина позад нього, волосся якої було забране під пов’язку, здавалось, нічого не помітила. Цигарку від нього вона однак прийняла. Зрештою, це був куди менш компрометуючий гріх. «Отже, те, що казали про Балеруна, — правда. Так не чесно, — подумала вона. — Не можна ганяти під наркотиками. Це не спортивно. Тим паче, якщо потім тебе пошлють на антидопінг, то все розкриється». Потім згадала. «Що я таке кажу? Це ж не кінні перегони! Тут немає нічого законного. Тут можна навіть бавитися наркотиками. Тут ганяють на швидкості у сто п’ятдесят на годину на одному колесі й з якоюсь бідолахою за спиною на додачу. Я — та бідолаха. Я — “камомілла”». Подивилась на людей довкола себе. Усі кричали. Був страшенний ґвалт. «І що я роблю в такому місці?»

Зв’язана позаду такого жлоба, як Даніло; на модифікованому мотоциклі; щоб ганяти, змагаючись з Гаком та Балеруном — останній, до того ж під наркотиками.

Їй захотілося плакати. Чорт забирай ту Палліну!

Степ щойно забрав свої двісті тисяч лір, коли Полло підштовхнув його ліктем.

— Гей, дивись-но, хто там, — Полло показав на мотоцикл, готовий до старту.

— Де? — Степ не зрозумів, куди слід дивитись.

— Ота позаду на мотоциклі Даніло — це хіба не подруга Палліни?

Степ примружився. Овва! Це була Бабі.

— І правда, — він замахав рукою з банданою й заволав її ім’я.

— Бабі! — вона почула, що її кличуть.

Це був Степ. Вона його впізнала. Він вітав її. І розмахував її банданою.

Прошепотіла майже самій собі: «Будь ласка, Степе, я хочу злізти звідси. Допоможи мені. Степе, Степе!»

Потім підняла одну руку, щоб попрохати його жестом підійти. У цю мить Сіга свиснув. Публіка заволала. Це було як вибух. Мотоцикли рвонули вперед, ревучи. Бабі знову притислася до Даніло, перелякана. Всі три мотоцикли стали на одне колесо. Бабі опинилась головою вниз. Їй здавалося, що вона майже на землі. Бачила асфальт, який швидко біг перед обличчям. Спробувала закричати, та мотоцикл ревів, а вітер куйовдив їй волосся. Не вийшло ні звуку. Пасок сильно стискав їй живіт. Нудило. Заплющила очі. Так було ще гірше. Здавалось, що вона зараз зомліє. Мотоцикл продовжував їхати на одному колесі. Переднє колесо трішки опустилось. Даніло ще газонув. Мотоцикл задерся вгору, і Бабі опинилась ще ближче до асфальту. Думала — зараз перекинеться. Один доторк до гальм — і мотоцикл ледь опустився. Так було вже краще. Бабі роззирнулась. Люди тепер змішались в одну різнобарвну групу, дещо розмиту. Чутно було тільки вітер і звуки інших мотоциклів.

Балерун був справа, трохи позаду від них. Його довге волосся виструнчував вітер, а переднє колесо, здавалось, нерухомо зависло в повітрі. Гак був ще трохи далі.

Даніло вигравав. Вона вигравала. Маддалена мала рацію. Він так стає на заднє колесо — просто диво! Бабі була оглушена. Почула звук праворуч. Обернулася. Балерун ще дужче газонув, перемикаючи передачі. Його мотоцикл встав занадто вертикально. Сухий удар по гальмах. Переднє колесо бахнулось об землю занадто швидко. Амортизатори... Мотоцикл підскочив на передньому колесі. Потім нахилився праворуч. Балерун спробував його втримати. Кермо вислизнуло йому з рук. Мотоцикл пішов ліворуч, зісковзуючи боком, потім знову праворуч, вихляючи заднім колесом. Балерун та дівчина позаду, зв’язані разом, вилетіли із сідла цього коня з навіженим мотором, що складався з толок та оскаженілих циліндрів. Впали, все ще зв’язані. Їх розділило трохи згодом, через твердість асфальту. Їхній пасок «Камомілла» був розірваний болем швидкості; вони зісковзнули отак, усе ще близько одне до одного на коротку мить, підскакуючи та обдираючи шкіру. Мотоцикл, тепер вільний від них, продовжив свій швидкий біг. Потім упав на землю, проїхав по асфальту, розкидаючи іскри, вкляк колесом, відтак прокотився перевертом ще десь зо сто метрів. Наприкінці зробив щось на кшталт перекиду. Бабі побачила, як він пролітає поряд із нею — високо у темному небі ночі. Скочив у небо метрів на п’ять зі своєю все ще увімкненою фарою, що освітлювала все довкруги. Намалював там світлом арку. Потім, після останнього незграбного зісковзування, упав на землю, підскакуючи та ламаючись, розкидаючи за собою тисячі маленьких шматочків сталі та кольорового скла. Тоненькі вогняні іскри, гаснучи, супроводили його до кінця подорожі.

Гак та Даніло зупинились. Глядачі на хвильку замовкли, а потім усі зрушили. У сідлах «Весп», «Si», «Boxer», «SH 50», вкрадених «Пежо», мотоциклів з різною літражністю, «Ямах», «Судзукі», «Кавасакі», «Хонд», «Метрополісів».

Армія мопедів зрушила, ревучи. Усі поспішали до місця аварії. Балерун звівся на одній нозі. Друга виглядала з розірваних джинсів, поранена й понівечена, кров текла з коліна. Горб під курткою вгорі означав, що плече йому вибило, а з лоба струменіла цівка темної крові, збігала по шиї і, пофарбувавши в червоне пір’їну-сережку, зупинялась на викоті футболки «Fruit». Балерун глянув на знищений мотоцикл. Нахилився й погладив його по баку. Частина пляжу геть злущилась. Серфінгіста більше не було, його змило хвилею розпеченого асфальту.

Усі з’юрмились довкола дівчини. Вона лежала долі. Права рука висіла їй, вигнута боком — зламана. Дівчина плакала від страху, голосно схлипуючи. Пов’язка загубилась. Геть обідрані руки були всі в крові. Це її налякало ще дужче. Знову у відчаї лягла на землю. Не розуміла, як їй насправді пощастило.

Бабі вивільнилась із лещат своєї «Камомілли». Злізла з мотоцикла. Перші кроки були непевними. Не трималась на ногах через хвилювання. Зайшла у натовп. Жодного знайомого обличчя. Чула стогони дівчини, що лежала плазом на землі. Пошукала Палліну. Аж тут почула ще один свисток. Довший. Що це було? Починалися ще одні жахливі змагання? Всі кинулися хто куди. Люди наштовхувались на неї. Мопеди черкали об неї. Почулись сирени. Неподалік з’явились дві машини. На їхніх дахах миготіло блакитним. Поліція. Її ще бракувало. Треба дістатися до «Веспи». Довкола метушливо втікали хлопці. Хтось кричав, інші небезпечно наштовхувались один на одного. Якась дівчина на мопеді впала за кілька метрів від неї. Бабі побігла. Інші машини муніципальної поліції зупинялись довкола. Ось Бабі побачила свою «Веспу». Спасіння. Раптом щось її заблокувало на півдорозі. Хтось схопив її за волосся. Це був поліцейський. Він грубо струсонув її, кидаючи на землю, і рвучко потяг ззаду за волосся. Бабі закричала від болю, коли її тягло асфальтом, у той час як кілька пасм відірвалися. Раптом поліцейський відпустив її. Удар у центр живота змусив його скластися навпіл. Це був Степ. Поліцейський спробував відповісти на удар. Степ його потужно відштовхнув, і той упав. Потім допоміг Бабі підвестися, посадив на свій мотоцикл позаду і газонув на повну. Поліцейський отямився, скочив у машину, де за кермом сидів його колега, і вони рушили навздогін. Степ легко об’їжджав людей та машини, зупинені поліцією. Журналісти, що були попереджені про цю пастку, вже прибули і робили фото. Степ став на заднє колесо і натиснув акселератор. Об’їхав ще одного поліцейського, який наказував йому зупинитись. Довкола — скаженство спалахів.

Степ вимкнув фари і нахилився над кермом. Машина муніципальної поліції з постраждалим поліцейським об’їхала групу збоку і, виючи сиренами, уже наступала їм на п’яти. Степ перемкнув передачі, нахилився на повороті, втікаючи у напрямку площі Ірнеріо. Бабі міцно притислася до нього. Тепер вона була ще дужче налякана. Це було гірше, ніж бути «камоміллою». Машину муніципальної поліції занесло на повороті. Вона відновила зчеплення коліс з дорогою і знову помчала за ними. Степ трохи проїхав забороненим відтинком і в’їхав зліва вниз вулицею Дель Казалетто. У лівому боковому дзеркальці дещо згодом з’явилось блакитне миготливе світло. Поліцейські були позаду.

— Затули ногою номер.

— Що?

— Затули останню цифру номерів ногою.

Бабі виставила назад праву ногу, намагаючись затулити номер. Нога зісковзнула.

— У мене не виходить.

— Облиш. Як так, що ти нічого не вмієш робити?

— Доводжу до твого відома, що я ще ніколи не тікала на мотоциклі. І сьогодні також воліла б уникнути цього досвіду.

— Може, ти воліла б залишитись у руках того поліцейського, який хотів зняти з тебе скальп?

Степ перемкнув передачі й звернув праворуч. Заднє колесо ковзнуло шиною по асфальті. Бабі вчепилася у хлопця й закричала: — Гальмуй!

— Жартуєш? Якщо вони мене вхоплять зараз, то відберуть мотоцикл.

Автівка муніципальної поліції в’їхала на вуличку, і її знову занесло. Степ помчав униз узвозом на швидкості сто вісімдесят за годину. Чулося відлунювання далекої сирени. Вони наближалися. Бабі згадала про слова матері: «Навіть не думай сідати позаду того хлопця. Дивися, як він кермує… Він небезпечний». Вона мала рацію. Матері завжди мають рацію. Особливо її матір. Бабі може загинути.

— Гальмуй! Я не хочу помирати. Я вже уявляю, що прочитаю завтра в газетах: «Дівчина загинула, втікаючи від поліції». Гальмуй, я тебе прошу.

— Та якщо ти загинеш, як це ти читатимеш газети?

— Степе, зупинися! Мені страшно! Вони, може, стрілятимуть.

Степ ще раз перемкнув передачі й раптово завернув ліворуч. Вони виїхали на напівпорожню сільську дорогу. Там стояли поодинокі вілли з високими стінами і живоплотом. Вони мали кілька секунд. Степ загальмував.

— Швидко злізай. Чекай мене тут і не рухайся. Я заїду по тебе, щойно ці відстануть…

Бабі блискавично зіскочила з мотоцикла. Степ дав газу. Бабі притислася до муру поряд з воротами вілли. Саме вчасно. Машина муніципальної поліції вигулькнула власне у цю мить. Промчала, завищавши шинами, перед віллою. Бабі затулила собі вуха й заплющила очі, аби не чути цього надривного виття сирен. Машина зникла вдалині, ганяючись за маленьким червоним вогником. То був мотоцикл Степа, який з вимкненими фарами швидко мчав у темряві ночі.

43 Cornacchia з італійської — ворона.

43

Cornacchia з італійської — ворона.

24

Полло зупинив мотоцикл перед житловим комплексом Бабі. Палліна зійшла з мото і підійшла до портьє: — Ну що, Бабі повернулася?

Фьоре, що був майже задрімав, заледве впізнав її.

— Ах, привіт, Палліно. Ні. Я бачив, як вона виїздила на «Веспі», але ще не поверталася.

Палліна обернулась до Полло: — Нічого не вдієш.

— Не переймайся, якщо вона зі Степом, то у безпеці. Побачиш, що скоро вона сюди приїде. Хочеш, я побуду з тобою?

— Ні, піду нагору. Може, вона у біді й дзвонить додому. Краще, якщо буде хтось, хто зможе взяти слухавку.

Полло завів мотоцикл.

— Перший, хто щось дізнається, дзвонить іншому.

Палліна поцілувала його і втекла. Пролізла під шлагбаумом і подалася до будинку. На півдорозі озирнулася. Полло помахав їй. Палліна послала йому повітряний поцілунок і зникла на сходах. Полло перемкнув на першу і рушив. Палліна підняла килимок. Ключі були там, як і домовлялись. Не одразу розібралась, котрий із них від під’їзду. Піднялася на другий поверх та повільно відчинила двері. З коридору лунав голос. Даніела розмовляла по телефону.

— Дані, а де твої батьки?

— Палліно, що ти тут робиш?

— Відповідай, де вони?

— Вийшли.

— Добре! Клади швидше слухавку. Ти маєш звільнити телефон.

— Але ж я розмовляю з Андреа! А Бабі де? Вона ж пішла тебе шукати.

— Саме через це ти мусиш покласти слухавку. Може, Бабі подзвонить. Востаннє я її бачила на мотоциклі позаду Степа, і їх переслідувала поліція.

— Ні?!

— Так!

— Нічогенькі штуки видає моя сестра!

Пил повільно осів. Низькі сірі хмари пливли в безмісячному небі. Повсюди запала тиша. Жодного вогника. Окрім маленького ліхтаря вдалині, на високій стіні будинку. Бабі відійшла від стіни. Перейшла дорогу. Важко було ходити по цій нерівній стежці з гальки. Зробила кілька кроків. Здалеку долинали звуки, зазвичай притаманні селу. Її вразив гострий запах добрив, розкиданих у полях. Легкий бриз хвилював шапки дерев. Вона почувалася самотньою і загубленою. Цього разу по-справжньому. Їй було страшно. Хтозна, як почувається та дівчина, що впала із мотоцикла. А Балерун? Вона бачила, як він підвівся. Тож не мало бути нічого серйозного. Отже, вона побула «камоміллою». А тепер була тут. На безлюдній дорозі. Дивом урятувавшись від переслідування муніципальної поліції.

Хтозна, де зараз Степ. Відірвався від них? Не те щоб їй дуже залежало, але просто не хотілося простовбичити у цьому місці всю ніч. Вдалині почулося іржання коней. Бабі рушила до маленького ліхтаря. Йшла повільно, уздовж стіни, поклавши руку на штахетник, пильнуючи, куди ставити ногу в заростях бур’яну. Тут є гадюки? Її заспокоїло вичитане колись із підручника: гадюки не виповзають уночі. Але миші — так. Тут їх має бути повно. Миші кусаються? Міські міфи. Вона пригадала когось, чийогось там друга, якого вкусила миша. Він помер невдовзі по тому. Лепто… щось там. Жахливо. Вона відійшла від темних заростей трави, небезпечних схованок смертоносних мишей. Чорт забирай ту Палліну. Пройшла до центру дороги, човгаючи ногами і рухаючись навмання. Раптом почула шум зліва. Бабі зупинилась. Тиша. Потім — зламана гілка. Щось швидко бігло до неї, важко дихаючи між кущами. Бабі завмерла від страху. Нерухома, паралізована посеред темної дороги. Раптом перед нею вигулькнув великий пес. Його гавкіт небезпечно відлунював самотніми пагорбами.

Бабі розвернулась і кинулася навтьоки. Майже послизнулась на бруківці. Вирівнялась, кинулась у темряву, побігла, не бачачи дороги. Пес біг за нею. Грізно наближався, наздоганяючи. Розлючено гарчав. Бабі добігла до штахетника. Знайшла щілину вгорі. Просунула туди одну руку, потім другу, відтак знайшла місце, щоб встромити ногу. Правою, лівою, вгору і — перелізла. Стрибнула у темряву, в останню секунду врятувавшись від гострих білих зубів. Пес налетів на штахетник. Відстрибнув, пролунав глухий дерев’яний звук. Забігав туди-сюди, гавкаючи, марно шукаючи якусь щілину, якесь місце, щоб дістати свою здобич. Бабі підвелася. Вона вдарилась руками та колінами, стрибаючи назустріч темряві. Потрапила у щось тепле і м’яке. Багно. Воно повільно стікало їй по куртці, по джинсах. По зболілих руках. Спробувала зрушити. Ноги загрузли до колін. Ледь не перечепилась. Відновила рівновагу. Завмерла. Пес бігав уздовж штахетника. Сподіваюсь, там немає проходу. Вона чула, як він гавкає, розлючений через те, що не може досягти її. Ну що ж, краще ця багнюка, аніж його зуби. Потім зненацька її накрив їдкий запах із легким солодкуватим відтінком. Піднесла брудну руку до обличчя. Понюхала. На якусь мить здалось, що село огорнуло її, зробило своєю. Мурашки пробігли по спині. Гній! Гм, порятунок був не таким вдалим, як здавалося…

Палліна вийшла з під’їзду, притримала двері, щоб вони не захряснулись. Потім витягла з кишені ключі, нахилилась, підняла килимок й поклала їх на обумовлене місце. Бабі ще не телефонувала. Але так їй принаймні не доведеться дзвонити, щоб увійти. Тут вона почула шум машини. З-за повороту у дворі виїхав двохсотий «мерседес». Вона його впізнала. Це був той самий, що часто підвозив її вранці до школи. Батьки Бабі. Палліна кинулася до під’їзду. Пробігла сходами, дісталась квартири і зачинила двері.

— Дані, хутко, приїхали твої батьки.

Даніела стояла перед холодильником у полоні жахливого нападу голоду, типового для другої години ночі. Тепер поїсти не вдасться. Вимушена дієта. З силою захряснула дверцята холодильника. Побігла до своєї кімнати й зачинилася там.

Палліна увійшла до кімнати Бабі. Роззулася й сховала взуття за фіранкою біля вікна. Потім опустила віконницю й, не роздягаючись, лягла у ліжко. Серце їй важко гупало. Прислухалась. Почула шум віконниці гаража, що опускалась. Потім у напівтемряві кімнати побачила шкільну форму на стільці. Бабі приготувала її, перш ніж піти. Гадала, що скоро повернеться. Яка ж вона педантична, бідна Бабі. Цього разу вона справді в біді. Якби Палліна дізналась, де зараз Бабі, їй би не вирвався банальний жарт. Цього разу вона була в гівні, хай навіть і конячому.

Палліна підтягнула простирадло до підборіддя й повернулася до стіни, а ключ уже обертався у замку вхідних дверей.

25

Степ мчав вулицею Грегоріо VII. Проїхав перед «Самото», якраз там, де він купив свою «Хонду». Стрімко пролетів перед «Грегорі». Помітив зміну звуку з-під шин. Асфальт змінився на бруківку. Перемкнув передачі, не торкаючись гальм. Швидко зиркнув на світлофор. Потім заїхав у тунель. Слідом за ним туди заїхала машина муніципальної поліції. Сирена відчайдушно волала, голосно відлунюючи у полоні цих округлих стін. Блакитне світло розлилось мерехтливо, уриваючи монотонність цих жахливих жовтих склепінь. Степ виїхав із тунелю, майже підстрибнувши. Перемкнув передачі, гальмуючи, і поїхав праворуч, вниз по набережній Тибру. Газонув і, немов слаломіст, об’їхав дві чи три машини, потім перемкнув на третю і натиснув на акселератор, набираючи швидкість.

Муніципальна поліція була все ще просто позаду, небезпечно вихляючи з одного до іншого боку дороги. Степ проскочив зліва на червоний. Якщо йому вдасться доїхати до площі Трілусса, він урятований. У дзеркальце побачив поліцейську машину, що грізно наближалася. Дві машини попереду нього. Степ перемкнув і дав газу. Третя. Мотоцикл рвонув уперед. Ледь утиснувся між машинами. Одна з них перелякано відсахнулась. Інша продовжувала їхати серединою дороги. Пришелепуватий водій нічого не помітив. Муніципальна поліція заїхала справа. Колеса із пружинним шумом заскочили на низенький бордюр. Степ побачив перед собою площу Трілусса. Знову перемкнув передачі. Зрізав кут. Пришелепуватий водій різко загальмував. Степ в’їхав на вузеньку доріжку перед фонтаном, що з’єднувала дві набережні. Проїхав між двома мармуровими пілястрами. Поліційне авто загальмувало і спинилося. Там воно не могла проїхати. Степ пришвидшився. У нього все вийшло! Двоє поліцейських вискочили з машини. Вони встигли побачити тільки закохану парочку та групку хлопців, що швидко застрибували на вузький тротуар, даючи дорогу якомусь навіженому на мотоциклі із вимкненими фарами. Степ зник між ними на повній швидкості й виїхав з іншого боку набережної. Завернув ліворуч. Ще якийсь час їхав швидко. Потім подивився у дзеркальце. Позаду все було спокійно. Лише кілька машин удалині. Нічний трафік. За ним більше ніхто не гнався. Увімкнув фари. Бракувало ще, щоб його зупинили за це. Потім глибоко видихнув. Усе вдалося. Сподівався тільки, що вони не зуміли прочитати номери. Не мали б. Він майже не гальмував саме з цієї причини. Світло від стопсигналу їх би підсвітило. Знову перемкнув передачі й дав газу. Тепер треба повернутись по Бабі. Він проїде кружиною. Не хотів ризикувати й знову наразитися на поліціянтів. Усе одно Бабі могла й зачекати. Вона була у безпечному місці.

Клавдіо відчинив холодильник і налив собі склянку води.

Рафаелла пішла далі, до спалень. Перш ніж лягти спати, вона завжди заходила до дочок поцілувати їх на ніч — певною мірою через звичку, а ще — щоб переконатися, що вони повернулися. Цього вечора вони не мусили й виходити. Але хтозна. Краще перевірити. Увійшла до кімнати Даніели. Пройшла нечутно, уважно стежачи, щоб не зашпортатись у килимі. Обперлася однією рукою об шафку, другою — об стіну. Потім нахилилась і повільно, самими губами торкнулася її щоки. Спить. Рафаелла відійшла навшпиньках. Тихо зачинила двері. Даніела повільно обернулася. Напівсіла боком у ліжку. Починається найцікавіше. Рафаелла відчинила двері кімнати Бабі. Палліна була у ліжку. Побачила куточок світла з коридору, який повільно вимальовувався на стіні, розширюючись. Серце почало їй битися швидше. «Якщо мене зараз викриють, що я їм розповідатиму?» Лежала обличчям до стіни, намагаючись не дихати. Почула тихе бряжчання намиста — Рафаелла наблизилась до ліжка, повільно нахилилась. Палліна впізнала її парфуми. Затамувала подих, потім відчула, як її щоки торкнувся поцілунок. Це був м’який і ніжний, материнський поцілунок. Мами — вони всі однакові. Стривожені й добрі. Але чи їхні дочки так само всі однакові? Мала на це надію. У цю мить вона понад усе хотіла бути схожою на Бабі. Мати її волосся, її фігуру. Рафаелла поправила ковдру, розгладила її з любов’ю. Але раптом зупинилась. Палліна лежала нерухомо, чекаючи. Вона щось помітила? Вона її впізнала? Замружила очі, а вуха нашорошила, готова вловити найменший шум, будь-який порух. Почула легке рипіння. Рафаелла нахилилася. Палліна чула тепло її подиху. А потім тихі кроки. Промінчик слабкого світла з коридору звужувався й звужувався, і зник, коли тихо зачинилися двері. Тиша. Палліна повільно озирнулася. Двері були зачинені. Нарешті видихнула. Пронесло. Та чому матір Бабі нахилялася? Що вона зробила? У напівтемряві кімнати вже звиклі до пітьми очі одразу ж знайшли відповідь. Біля ліжка лежали домашні капці Бабі. Рафаелла акуратно поставила їх на місце, де вони були готові наступного ранку зустріти ступні її дочки, ще теплі від сну. Палліна спитала себе, чи її мати зробила б це. Ні. Вона б про це просто не подумала. Одного вечора вона не засинала, чекаючи на материн поцілунок. Це було марне очікування. Її мати та батько повернулись пізно. Вона чула, як вони гомоніли, як пройшли перед її кімнатою і пішли далі. А потім цей звук. Двері їхньої спальні, що зачинялися. І з ними — всі надії. Відчула дивні мурашки по всьому тілу. Її любов. Ні, вона однак не хотіла б собі за матір Рафаеллу. До того ж їй не подобалися її парфуми. Занадто солодкаві.

Степ виїхав на вузьку доріжку. Доїхавши до воріт, де він залишив Бабі, загальмував. Хмара пилу піднялася позаду. Повільно попливла у темне небо. Задня фара підсвітила її, пофарбувавши у блідий червоний колір. Степ роззирнувся. Бабі ніде не було. Подзвонив у клаксон. Звук рознісся селом, відлунюючись. Вимкнув мотоцикл. Жодної відповіді. Спробував покликати: — Бабі!

Повторив кілька разів її ім’я. Посвітив передньою фарою довкола. Нічого. Вона зникла. Уже збирався завести мотоцикл, коли раптом почув шерехи праворуч. Звук йшов з-позаду штахетника.

— Я тут.

Степ глянув поміж темних дощок.

— Де?

— Тут!

В отворі між дошками показалась рука.

— Ага, ось ти де. Я вже думав, що ти знайшла когось, хто б тебе підвіз, і поїхала додому.

— Еге, яке там «підвіз»!

— А що ти там робиш?

Степ побачив її великі очі. Вони блищали в отворі між двома дошками й здавались наляканими.

— Бабі, виходь.

— Не можу, я боюся!

— Боїшся? Чого ж?

— Там собака здоровеннецький бігає, і він без намордника!

— Та де? Тут немає жодного собаки!

— Раніше був.

— Ну, слухай, зараз його тут немає. Тому або виходь, або я їду і залишаю тебе тут на самоті.

— Навіть якщо собаки немає, я однак не можу вийти.

— Чому?

— Я соромлюся.

— Чого ти соромишся?

— Нічого, я не хочу тобі цього говорити.

— Слухай, ти вчаділа за цей час? Ну все, мені набридло. Зараз заведу і поїду собі.

Степ завів мотоцикл. Бабі стукнула рукою по дошці.

— Ні, зачекай.

Степ знову вимкнув мотор.

— Ну?

— Я зараз вийду, але обіцяй, що не сміятимешся.

Степ глянув на дивну дошку з блакитними очима, потім поклав праву руку на серце.

— Обіцяю.

— Ти пообіцяв, еге ж?

— Так, я тобі вже сказав.

— Чесно, га?

— Чесно.

Почув довгий шерех позаду штахетника. Побачив руки, які обережно чіплялися за дошки, щоб не загнати собі яку скабку. Одне придушене «ай» повідомило йому, що уважності таки забракло. Степ усміхнувся. Бабі з’явилася нагорі штахетника. Сіла на нього верхи. Потім почала спуск з іншого боку. Зістрибнула. Степ розвернув кермо мотоцикла в її бік. Передня фара освітлила її всю. За винятком обличчя, Бабі була вся брудна.

— Та що з тобою сталося?

— Щоб утекти від собаки, я перестрибнула через загорожу й упала.

— І забруднилась у грязюці?

Бабі помовчала.

— Якби ж то… Це гній.

Степ вибухнув сміхом.

— Боже мій, гній… Ні, просто неймовірно.

Він не міг зупинитися. Бабі розсердилася.

— Ти сказав, що не сміятимешся. Ти обіцяв!

— Так, але це занадто сильно. Гній! Повірити не можу. Ти — у гною. Це надто гарно. Це просто максимум!

— Я знала, що тобі довіряти не можна. Твої обіцянки нічого не варті.

Бабі підійшла до мотоцикла. Степ припинив сміятися.

— Стоп! Зупинися. Що ти робиш?

— Як це — що роблю? Залізаю.

— Ти здуріла? Хочеш залізти на мій мотоцикл в отакому вигляді?

— Звичайно, бо що ж ще мені робити? Роздягатися?

— А, не знаю. Але на мій мотоцикл така брудна ти не сядеш. Гній до того ж! — Степ знову розреготався. — Господи, не можу втриматися…

Бабі глянула на нього втомлено.

— Слухай, ти жартуєш?

— Зовсім ні. Якщо хочеш, я дам тобі свою куртку, у неї закутаєшся. Але струси з себе оце все. Бо інакше, я тобі клянуся, ти позаду мене не сядеш.

Бабі видихнула. Вона побуряковіла від гніву. Підійшла до хлопця впритул. Степ, перебільшуючи, затулив собі носа.

— О Боже… Це годі витримати…

Бабі стукнула його, потім пройшла позад мотоцикла й зупинилась біля задньої фари.

— Дивися, Степе. Я тобі присягаюся: якщо обернешся, поки перевдягаюсь, я наскочу на тебе з усім тим гноєм, що на мені.

Степ не обертався.

— Гаразд. Скажи мені, коли тобі треба буде передати куртку.

— Я не жартую. Я не така, як ти. Своїх обіцянок дотримуюсь.

Бабі востаннє проконтролювала, чи не обертається Степ, відтак зняла олімпійку. Повільно, дбаючи про те, щоб не забруднитися. Під нею майже нічого не було. Пошкодувала, що через поспіх не надягла футболку. Знов глянула на Степа.

— Не обертайся!

— Та хто взагалі рухається?

Бабі нахилилась. Роззулася. Було достатньо цієї миті. Степ діяв надшвидко. Покрутив ліве бокове дзеркальце, скерувавши його на неї, узявши її в кадр. Бабі випросталася. Вона нічого не помітила. Знову глянула на хлопця. Добре. Він не обертався.

Насправді ж Степ непомітно дивився на неї. Вона відбивалась у його люстерку. На ній був прозорий мереживний бюстгальтер. Гусяча шкіра вкривала передпліччя. Степ усміхнувся.

— Ну швидше вже там, скільки можна чекати?

— Я майже готова, але ти не обертайся!

— Я ж сказав, що не буду, але й ти не марудься, га.

Бабі розстібнула джинси. Потім повільно, намагаючись якомога менше забруднитися, нахилилась, стягуючи їх із себе. Степ нижче нахилив дзеркальце. Джинси повільно впали, оголюючи її гладесенькі ноги, бліді у цьому тьмяному нічному світлі. Степ почав наспівувати «You can leave your hat», імітуючи голос Джо Кокера.

— Куди там «Дев’яти з половиною тижням»…

Бабі рвучко озирнулася. Її очі, освітлені слабким червоним світлом фари, зустрілися із веселим поглядом Степа, що в’їдливо посміхався у дзеркальці.

— Хіба ж я обернувся, га?

Бабі швидко вивільнилась із джинсів й заскочила на мотоцикл позад нього у бюстгальтері та трусиках.

— Брудна скотиняка, ти просто вишкребок! Хряк!

Вона почала колошматити його кулаками. По плечах, по шиї, по спині, по голові. Степ ухилявся як міг.

— Ой, досить! Що я поганого зробив? Ну підгледів трошки, але ж я не обертався, ні? Я дотримав слово… Ой, я так не дам тобі куртку.

— Що? Ти мені її не даси? То я візьму свої джинси й намащу тобі ними пику, хочеш це побачити?

Бабі почала стягати з нього куртку за рукави.

— Добре. Досить! Заспокойся. Не роби так. Ось, я тобі її вже даю.

Степ віддав куртку. Потім увімкнув мотоцикл. Бабі вдарила його востаннє.

— Кнуряка!

Потім надягла куртку, намагаючись загорнутися в неї. Результат був так собі — ноги залишились голими аж до краєчку трусиків.

— Гей… а знаєш, ти нічогенька така… Мусиш митися трохи частіше… Але в тебе справді гарна дупа… Серйозно.

Вона спробувала ляснути його по голові. Степ різко ухилився, регочучи. Перемкнув на першу й рушив. Потім зробив вигляд, що нюхає повітря.

— Гей, а ти не відчуваєш якийсь дивний запах?

— Ідіот! Кермуй ото!

— Здається, це гній…

У цю мить із ближніх кущів вискочив вівчарка. Побіг до них, гавкаючи. Степ скерував на нього мотоцикл. Пес на мить осліп від світла фари. Його червоні очі лиховісно зблиснули. Із гарчанням показав зуби — білі та гострі.

Було достатньо миті. Степ перемкнув передачу. Газонув, об’їжджаючи його. Пес кинувся за ними. На якусь мить торкнувся мотоцикла, підстрибнувши із роззявленою пащею. Бабі закричала. Підібгала голі ноги й з силою вчепилася у плечі Степа. Собака ледь-ледь не дострибнув до неї. Мотоцикл прискорився. Перша. Друга, третя. Повний газ. Мотоцикл мчав. Пес люто гнався за ним. Потім відстав. Пробіг ще трохи. Зрештою зупинився. Вихлюпнув розчарування, погавкавши ще вдалечінь. Потім його повільно огорнула хмарка пилу і він зник так само, як і з’явився. Мотоцикл продовжував мчати у вологій холоднечі зелених сіл. Бабі все ще тримала ноги обвитими довкола талії Степа. Відтак мотоцикл уповільнився. Степ погладив ногу дівчини.

— Ледь не вхопив, га? І ці гарні ніжки зазнали б прикрощів! Отже, історія про собаку була правдою…

Бабі зняла його руку зі своєї ноги й відкинула убік. Сіла зручніше, знову поставила ноги на педалі й запнула на собі куртку.

— Не чіпай мене.

Степ знову поклав руку на її ногу. Бабі її зняла.

— Я сказала: не чіпай мене оцією своєю рукою!

Степ усміхнувся й змінив руку. Бабі зняла й цю.

— Що, і цією рукою теж не можна?

— Не знаю, що гірше: пес, який гнався за мною, чи хряк, що сидить попереду мене на мотоциклі! — відказала Бабі.

Степ розреготався.

Похитав головою, додав швидкості. Бабі застібнула куртку. Як холодно! Ну й нічка! Чорт забирай ту Палліну.

Вони летіли крізь ніч. Степ мчав, як навіжений. Бабі міцно трималась за нього, обіймаючи його, намагаючись укритися якомога більше. Зрештою, цілі й неушкоджені доїхали до її житлового комплексу. Степ зупинився перед шлагбаумом. Бабі обернулась до Фьоре. Привіталася з ним. Портьє впізнав її й підняв шлагбаум. Мотоцикл проїхав під ним, щойно це стало можливим, не чекаючи, коли шлагбаум завершить свій рух догори. Фьоре не міг втриматися, щоб не кинути оком на гарні ноги Бабі, що виднілися, замерзлі, з-під куртки. Що бачать його очі. В його часи жодна дівчина не сміла виходити у такій міні-спідниці. Мотоцикл зробив коло двором. Бабі зауважила, що віконниця гаража опущена. Її батьки повернулися. Однією небезпекою менше.

Вона спитала себе, що могла б вигадати, якби її зловили у цю мить на мотоциклі позаду Степа. У трусиках та бюстгальтері. Краще про це не думати, у неї не така багата фантазія. Злізла з мотоцикла. Йдучи, намагалась закритися якомога більше курткою. Нічого не вдієш. Куртка ледве діставала до краєчку трусиків.

— Ну, дякую за все. Слухай, куртку я тобі з вікна скину.

Степ подивився на її ноги. Бабі присіла. Куртка закрила дещо більше, але результат був усе ще кепським. Степ усміхнувся.

— Може, ми ще побачимося. У тебе дуже цікаві теми для розмови.

— Я тобі вже казала, що ти хряк?

— Так, мені здається, що так… Тоді я заїду по тебе завтра ввечері.

— Ні, це не в моїх силах. Я не витримаю ще одного такого вечора.

— Чому? Хіба тобі не було весело?

— Дуж-ж-же! Я завжди їжджу як «камомілла», щовечора! Потім за мною завжди ганяється поліція, потім я зістрибую з мотоцикла у глухому селі, відтак на мене кидається лютий пес, а наприкінці я пірнаю в гній! Трохи там порпаюся, а тоді повертаюся додому в самій спідній білизні.

— З моєю курткою на плечах.

— А, ну так, я забула.

— Ще одна важлива річ…

— Що?

— Усе це ти зробила зі мною.

Бабі подивилась на нього. Ну й тип. Усмішка у нього чудова. Шкода, що він такий недоладний. У сенсі характеру. Щодо зовнішності — нема чого закинути. Зовсім. Вирішила усміхнутись йому. Це було нескладно.

— Так, маєш рацію. Ну, бувай.

Бабі зробила крок від нього. Степ узяв її за руку. Цього разу — ніжно. Бабі трохи поопиралася, потім облишила. Степ потягнув її до себе, наблизив до мотоцикла. Глянув на дівчину. Її довге волосся було розкуйовджене, закинуте назад холодним нічним вітром. Шкіра — біла, замерзла. Очі — блакитні й виразні. Добрі. Вона була гарна. Степ сковзнув їй рукою під куртку. Бабі широко розплющила очі, трохи налякана, схвильована. Відчула, як його рука піднімається вгору, на диво, вона не була холодною. Угору по спині. Зупинилась перед застібкою бюстгальтера. Бабі швидко завела свою руку назад. Накрила долонею його руку, зупинила її. Степ усміхнувся.

— Ти була чудовою «камоміллою». Ти відважна, дуже. Отже, це правда, що ти мене не боїшся. Ти заявиш на мене?

Бабі кивнула.

— Так, — майже прошепотіла.

— Справді?

Бабі ствердно кивнула. Степ поцілував її в шию, кілька разів, із ніжністю.

— Присягаєшся?

Бабі знову кивнула, потім заплющила очі. Степ продовжував цілувати її. Піднявся вище, до щік, до змерзлих вушок. Теплий та дражливий подих збуджував. Степ наблизився до рожевого краєчка губ. Бабі, тремтячи, зітхнула. Потім відкрила губи, готова прийняти його поцілунок. У цю мить Степ відсторонився. Бабі на якусь мить так і залишилась: із відкритими губами, із заплющеними очима, мрійлива. Потім раптом розплющила їх.

Степ стояв перед нею, схрестивши руки. Усміхався. Хитав головою.

— Бабі, Бабі. Так не годиться. Я ж хряк, скотина, звір, лайдак. Ти це говориш-говориш, — а потім згідна… І ти навіть дозволила б себе поцілувати. Бачиш, яка ти? Непослідовна!

Бабі почервоніла від люті.

— Ти просто гівнюк!

Почала лупасити його кулачками. Степ намагався закриватись, регочучи.

— Знаєш, кого ти мені оце щойно нагадала? Золоту рибку, яка була в мене, коли я був маленький. Стояла там із відкритим ротом і хапала повітря. Точно як рибка, коли я міняв їй воду і вона мені падала до рукомийника. Ой, годі!

Бабі дала йому ляпаса. Степ весело торкнувся щоки.

— Це неправильно, насильством нічого не досягнеш. Це ж ти так завжди кажеш! Але так не працює: ти мене б’єш, а я тебе потім за це цілую. Можливо, якщо ти пообіцяєш не заявляти на мене…

— Я на тебе заявлю, ще й як! Побачиш! Опинишся у в’язниці, я тобі присягаюся.

— Я вже казав, що не треба присягатися… В житті ніколи не можна зарікатись…

Бабі швидко пішла. Куртка підстрибнула на ній, відкривши красиві сідниці, вдягнуті у вузенькі світлі трусики. Спробувала прикритися — і вставила не той ключ у замкову щілину під’їзду.

— Гей, куртку поверни мені зараз.

Бабі гнівно блимнула на нього. Зняла куртку й кинула долі. Залишилась у бюстгальтері та трусиках, на холоді, зі слізьми на очах. Степ подивився на неї з жалем. У неї була гарна фігура, справді точена. Підняв куртку й надягнув її. Бабі слала прокльони ключам. Де подівся той, що від під’їзду?

Степ запалив цигарку. Можливо, він учинив неправильно, не поцілувавши її. Нічого страшного, це станеться іншим разом. Бабі нарешті знайшла правильний ключ, відкрила під’їзд і ввійшла. Степ ступив крок до неї.

— Ну, рибко золота, ти мене не поцілуєш на добраніч?

Бабі захряснула двері під’їзду майже перед його носом. Крізь скло Степ не міг чути, що вона казала, але з легкістю прочитав це по губах. Вона йому радила, чи то пак наказувала піти у певне місце. Дивився, як вона віддаляється. Звісно, якщо те місце було таке саме гарне, як у неї, то він був би не проти його й відвідати. Потім завів мотоцикл і поїхав собі.

Бабі повільно відчинила двері квартири, увійшла й нечутно зачинила їх за собою. Навшпиньках пройшла коридором. Із зали струменіло характерне різнобарвне світло — від телевізора. Її батько був там. Він дивився на гладкого вусаня, який дискутував про якісь цікаві речі з незнайомцями. Це був той самий тип, що з’являвся у рекламі сорочок, бажаючи кожному здобути таку. Вона спитала себе, чи ті незнайомі дядьки про це знають. Бо як можна вірити типові, який каже: «Гарної всім сорочки!» А її батько вірив. Здавалося, він причарований. Може, навіть придбає собі таку сорочку. Бабі тихо пройшла у нього за спиною. Тип у телевізорі, витерши піт, вказав пальцем на її батька і виголосив: «Поради щодо придбання». Ймовірно, Клавдіо завтра купить собі ще щось. Бабі відчинила двері своєї кімнати й увійшла. Врятована! Палліна увімкнула маленьку лампу на шафці.

— Бабі, це ти! Дякувати Богу, я так хвилювалася! А чому ти в такому вигляді? Тебе Степ роздяг?

Бабі взяла нічну сорочку з шухлядки.

— Я вталапалась у гній!

Палліна понюхала повітря.

— А й справді, чутно. Ти не уявляєш, як я злякалася, коли побачила, що той мотоцикл падає. На хвильку подумала, що то ти. Ти була суперсильна! Молодчина. Ми їм показали, тим двом куркам. Слухай, а мій пасок від «Камомілли» куди подівся?

Бабі кинула на неї крижаний погляд.

— Палліно, я не хочу більше чути про паски, «камомілл», Полло, перегони і таке інше. Ясно? Тому тобі краще замовкнути, інакше я тебе викину зі свого ліжка і змушу спати на підлозі. Ні, я тебе з хати вижену!

— Ти такого ніколи не зробиш!

— Хочеш спробувати?

Палліна подивилась на неї. Вирішила, що краще зараз не експериментувати. Бабі пішла до ванної кімнати.

— Бабі…

— Ну?

— Скажи чесно. Тобі ж було весело зі Степом, га?

Бабі зітхнула. Нічого не вдієш. Вона невиправна.

Степ переліз через ворота, безшумно пройшов через сад. Підійшов до вікна. Віконниця була відчинена. Може, вона ще не повернулася. Потарабанив пальцями по склу. Фіранка відсунулась. У напівтемряві з’явилось осяйне обличчя Маддалени. Відпустила фіранку й відчинила вікно.

— Привіт, де ти подівся?

— За мною ганялась поліція.

— Усе гаразд?

— Так, гаразд. Сподіваюсь, вони не прочитали номери.

— Ти вимкнув фари?

— Звісно.

Маддалена відійшла вбік. Степ легко застрибнув на підвіконня й увійшов у її кімнату.

— Тихіше. Батьки щойно повернулись.

Маддалена замкнула двері на ключ, потім скочила в ліжко. Залізла під ковдру.

— Бррр… Як зимно!

Усміхнулась йому. Зняла через голову нічну сорочку й кинула її до ніг Степа. Слабке світло місяця лилося з вікна. Її маленькі ідеальної форми груди біліли в напівтемряві. Степ зняв куртку. На якусь мить йому вчувся запах села. Він був дивний, змішаний із парфумами. Вирішив не надто звертати увагу. Роздягнувся й ліг у ліжко. Витягнувся поряд із Маддаленою. Обійняв її. Міцно притислись одне до одного. Степ одразу ж рукою сковзнув униз, погладив її спину, стегна. Затримався між ногами. Маддалена зіхтнула, коли він її торкнувся, потім поцілувала його. Степ поклав ногу між її ніг. Маддалена його зупинила. Потягнулась до шафки. Навпомацки знайшла радіо. Натисла REW. Перемотала назад касету. Сухий звук повідомив, що касета повернулась на початок. Маддалена натисла PLAY. Повернулась до його обіймів.

— Ось так.

Пристрасно його поцілувала. З колонок радіо поруч із ними залунали низькі ноти пісні «Я одружуся з тобою, тому що…» Голос Ероса м’яко супроводжував їхні зітхання.

Мабуть, вона і є та жінка, яка йому найбільше підходить. Потім Маддалена усміхнулась і прошепотіла у свіжому шереху простирадл: — Це — один із тих разів, коли треба вміти рухатися… правда?

— Правда.

Степ поцілував її груди. Він був упевнений. Мадда була жінкою, що найбільше йому підходила. Потім раптово згадав, що то був за запах, який линув від його куртки. «Каронн». Подумав про його власницю. І на якусь мить уже не був такий упевнений.

26

Настирливий звук. Будильник.

Палліна вимкнула його. Безшумно скотилася з ліжка й одяглася. Подивилась на Бабі. Та ледь поворухнулась і спала ще спокійненько на спині. Палліна підійшла до невеличкої дерев’яної полички, що висіла на стіні. Боу Джордж, «Супертремп», Елтон Джон, Майкл Джексон, «New Kids on the Block», «U2», «Дюран Дюран». Потрібне було щось особливе. Ось воно. Витягла касету з полички. Натисла на кнопку STOP-EJECT. Прямокутний програвач «Aiwa» повільно відкрив рота, щоб заковтнути касету. Палліна вставила касету й закрила того рота.

Перевірила рівень гучності й, уявивши собі результат, зменшила його. Потім легко торкнулася кнопки PLAY. «Tears for Fears» делікатно почали співати. Рівень гучності був правильний. Бабі розплющила очі. Покрутилась на подушці й перевернулась на живіт. Палліна усміхнулась їй.

— Привіт.

Бабі перевернулась на інший бік. Її голос долинув дещо приглушено: — Котра година?

— За п’ять хвилин сьома.

Палліна підійшла до неї й поцілувала в щоку.

— Мир?

— Для цього потрібний як мінімум рогалик із шоколадним кремом від «Ладзарескі».

— На це немає часу, скоро моя мама буде тут, я маю їхати здавати аналізи.

— Тоді жодного миру.

— Ти вчора була суперпотужна.

Бабі обернулася до Палліни.

— Я ж тобі вже сказала: не хочу про це й чути.

Палліна розвела руками.

— Ок, як хочеш. Гей, а що я скажу твоїй матері, якщо зустріну її, коли виходитиму?

— «Добрий день».

Бабі усміхнулась їй і підтягнула до себе ковдру. Палліна закинула сумку з підручниками на плече. Вона була щаслива, вони помирилися. Бабі була просто класнюча, а тепер вона ще й «камомілла». Палліна тихо зачинила за собою двері, швидко навшпиньках пробігла коридором і дісталась вхідних дверей. Вони були ще замкнені на ключ. Відкрила і, виходячи, почула за спиною голос: — Палліно!

Це була Рафаелла, у рожевому халаті, з ненафарбованим обличчям, дещо блідим і дуже здивованим. Палліна вирішила скористатись порадою Бабі, сказала: «Добридень, синьйоро» і пішла сходами вниз. Вийшла з під’їзду і дійшла до воріт. Її матір ще не приїхала. Сіла на підмурок в очікуванні. Теплувате сонце сходило перед нею, працівник автозаправки знімав ланцюги зі своїх колонок, кілька чоловіків виходили з газетного кіоска, несучи під пахвами вагу новин — більш чи менш катастрофічних.

При світлі дня вона не мала більше сумнівів. Вона не хотіла б мати за матір Рафаеллу, в жодному разі, навіть якщо та була набагато пунктуальнішою за її матір.

Бабі увійшла до ванної. Поглянула на себе в дзеркало. Обличчя було не в найліпшому стані. Бути «камоміллою» не прикрашає — принаймні її. Відкрила кран холодної води, дала їй трохи стекти, потім обома руками з силою сполоснула обличчя.

Позад неї зринула Даніела.

— Розкажи мені про все! Як усе пройшло? Теплиці, вони які? А це правда так весело, як розповідають? Ти зустріла когось із моїх подруг?

Бабі відкрила тюбик зубної пасти і почала тиснути на нього з кінчика, намагаючись прибрати відтиск великого пальця Даніели, який красувався там саме посередині.

— Це ідіотизм. Купка жлобів без жодного сенсу ризикує втратити там життя, й іноді декому це таки вдається.

— Так, але там багато народу? Що вони роблять? Куди йдуть потім? Ти бачила «камомілл», які вони круті? Які сміливі, га? Я ніколи б не насмілилась бути «камоміллою»!

— У мене вийшло…

— Серйозно? Розкажи. Ти була «камоміллою»? Вау! Моя сестра — «камомілла».

— О, це не таке вже бозна-що, я тебе запевняю. А тепер мені треба збиратися.

— От, ну ти завжди так! Ніякого задоволення з тобою. Яка перевага мати старшу сестру, якщо вона все одно нічого тобі не розповідає? Хай там як, ми з Андреа вже вирішили, що наступного тижня також туди підемо! А якщо мені захочеться, я теж стану «камоміллою»!

Даніела вийшла, пирхнувши, з ванної.

Бабі усміхнулась сама собі, закінчила чистити зуби, прополоскала рота і, витершись, узяла щітку для волосся. Нічого не вдієш, Даніела таки помстилася. Кілька довгих чорних волосин кучерявилися між зубчиками щітки. Бабі зняла їх і викинула в унітаз. Змила водою й почала розчісуватись.

Даніела знову з’явилась у дверях.

— Де ти поділа «Суперґа», які я тобі позичила вчора ввечері?

Бабі поклала щітку на край рукомийника.

— Я їх викинула.

— Як це — викинула? Мої нові «Суперґа»?..

— Так, ти розчула, я їх викинула. Вони вгрузли у гній і були такими брудними, що мені довелося їх викинути. До того ж інакше Степ не підвіз би мене додому.

— Ти вталапалась у гній, а потім Степ тебе проводжав додому? А коли ж ти була «камоміллою»?

— Раніше.

— Позаду Степа?

— Ні.

Даніела, боса, пішла за Бабі до її кімнати.

— Зрештою, Бабі, ти мені розповіси, як усе було?

— Дані, домовмося так: ти відсьогодні чистиш нашу щітку для волосся після того, як нею розчесалася, а я за кілька днів розповім тобі все, гаразд?

Дані пирхнула.

— Гаразд.

Потім повернулась до своєї кімнати.

Бабі вдягла шкільну форму. Їй не доведеться нічого розповідати, вона це знала. Даніела, можливо, чиститиме щітку кілька перших днів, а відтак — годі. Це сильніше за неї.

Рафаелла зайшла до кімнати Бабі:

— То Палліна спала тут?

— Так, мамо.

— І де ж?

— У моєму ліжку.

— Як це може бути? Коли я зайшла ввечері поцілувати тебе, там була тільки ти.

— Вона прийшла пізніше. Не хотіла йти додому, тому що її матір мала прохану вечерю.

— І де ж вона до того ходила?

— Не знаю.

— Бабі, я не хочу відповідати ще й за неї. Подумай: а якби з нею щось сталося, у той час як її матір думала, що вона тут, у мене…

— Ти маєш рацію, мамо.

— Наступного разу я хочу знати завчасно, що вона збирається у нас ночувати.

— Я ж тобі це казала, до того, як ти пішла до Пентесті, не пам’ятаєш?

Рафаелла на хвильку замислилась.

— Ні, не пам’ятаю.

Бабі усміхнулась їй невинно, ніби кажучи: «То чим же я можу зарадити?»

Зрештою, вона чудово знала, що мама не зможе пригадати. Вона ж їй цього не казала.

— Не хотілося б мені мати таку дочку, як Палліна. Вештається десь уночі, робить невідомо що. Мені не подобається ця дівчина, вона погано скінчить, от побачиш.

— Але мамо, вона не робить нічого поганого, їй подобається розважатись, і я тебе запевняю, що вона хороша.

— Знаю, але віддаю перевагу тобі.

Рафаелла погладила дочку по підборіддю й вийшла з кімнати. Бабі усміхнулась. Вона вміла знайти підхід. Однак це був період, коли вона їй занадто часто брехала. Пообіцяла собі припинити. Бідна Палліна, навіть коли вона була ні в чому не винна, її однак винуватили. Вирішила пробачити їй усе. Звичайно, слід було вирішити проблему з Полло, але всьому свій час. Вдягла спідницю. Зупинилась перед дзеркалом, підняла волосся й прихопила його двома маленькими заколками. Постояла так, дивлячись на себе, і коли остання пісня «Tears for Fears» лунала зі стереосистеми, Бабі помітила, як вона схожа на матір. Ні, навіть якби та й дізналася все, що вона накоїла, то однак не проміняла б її на Палліну, вони були занадто схожі.

Це був один із тих рідкісних випадків, коли всі, хоча й не знаючи цього, були одне з одним згодні.

Сонце радісно струменіло з кухонного вікна. Бабі доїла своє цільнозернове печиво і випила останній ковток кави з молоком, який вона залишила в горнятку спеціально для цього. Даніела їла. Її ложечка нервово бігала по пластиковій склянці з маленьким пудингом, намагаючись вишкребти останній шматочок шоколаду, який норовливо ховався в останній брижі.

Рафаелла пішла до кімнати, несучи філіжанку темної кави, що ще парувала. Клавдіо був щасливий. Можливо, завдяки вдалому гороскопу, і точно завдяки тому, що йому нарешті вдалося випити своєї жаданої кави.

— Бабі, сьогодні пречудовий день. Таке сонце надворі… І не мусить бути надто холодно. Я вже поговорив про це з твоєю матір’ю, і ми дійшли згоди. Навіть якщо ти отримала зауваження… сьогодні можете їхати до школи на «Веспі»!

— Дякую, тату, ви дуже милі. Але знаєш, після тієї розмови я добре подумала й вирішила, що ти маєш цілковиту рацію. Їхати вранці до школи втрьох — я, ти і Даніела — стало чимсь на зразок ритуалу або талісману. До того ж це гарний момент: ми можемо говорити про все; разом починати день ось так — це ж класно, правда?

Даніела не йняла віри своїм очам, тобто своїм вухам.

— Бабі, вибач, їдьмо на «Веспі». З татом ми завжди можемо поговорити, за вечерею або ж у неділю вранці.

Бабі взяла її за передпліччя й стисла з надмірною силою.

— Та ні, Дані, так краще, правда, їдьмо з ним. — І нове стискання. — І пам’ятаєш, що я сказала тобі вчора ввечері? Мені було не дуже добре. З наступного тижня їздитимемо на «Веспі», тоді буде тепліше.

Фінальне стискання не залишило сумнівів. Це було послання. Даніела мала-таки інтуїцію, ну, більш-менш.

— Так, тату, Бабі має рацію, ми поїдемо з тобою!

Клавдіо, щасливий, допив останній ковток кави. Гарно мати двох таких дочок. Нечасто трапляється відчувати, що тебе так люблять.

— Добре, дівчата, тоді виходьмо, інакше ми до школи запізнимося.

Клавдіо пішов до гаража по машину, а Бабі та Даніела залишились біля під’їзду, чекаючи на нього.

— Нарешті ти розшолопала! Що я мала робити, руку тобі зламати?

— Могла б одразу сказати, ні?

— Звідки я знала, що саме сьогодні нам дозволять їхати на «Веспі»?

— А чому ти не хочеш на ній?

— Дуже просто: бо її немає.

— Немає «Веспи»? А де ж вона? Хіба ти не на ній поїхала вчора ввечері?

— На ній.

— І що? Вона теж упала в гній і ти її викинула?

— Ні, я її залишила на Теплицях, а коли ми туди повернулися, її вже не було.

— Повірити не можу!

— Доведеться.

— Не хочу вірити. Моя «Веспа»!

— Якщо ми про це, то її подарували мені.

— А хто її модифікував? Хто поміняв патрубок? Наступного року тато з мамою купили б тобі машину, а вона стала б моєю. Повірити не можу.

Клавдіо зупинився перед ними. Опустив автоматичне віконечко.

— Бабі, а куди поділася «Веспа»? Її немає в гаражі.

Даніела заплющила очі. Тепер їй хоч-не-хоч довелось повірити.

— Нічого, тату, я поставила її у дворі. Вона ж тобі заважала, коли ти ставив машину. Я подумала, що краще її запаркувати не в гаражі.

— Ти жартуєш. Зараз же постав її в гараж. А якщо її вкрадуть? Дивися, ми з мамою не маємо жодного наміру купувати вам нову. Збігай швиденько, ось тобі ключі.

Даніела сіла в машину, у той час як Бабі побігла у напрямку гаражів, роблячи вигляд, що шукає потрібний ключ. Зайшовши у двір, Бабі стала розмірковувати. «А тепер що робити? До сьогоднішнього вечора я маю віднайти “Веспу” або ж знайти інше рішення. Чорт забирай Палліну, вона втягла мене у цей шарварок, тож вона повинна мене звідси витягти». Бабі почула шум «мерседеса», що задкував. Вона нахилилась перед віконницею. Саме вчасно: «мерседес» виїхав з-поза рогу й зупинився. Бабі вдала, що зачиняє гараж, вставила ключі в замкову щілину, покрутила їх, потім витягла й, усміхаючись, попрямувала до машини.

— Зроблено, я поставила її на місце.

Подумала, що вона — чудовий мім, але було б краще знайти «Веспу» якнайскоріше. Коли сідала в машину, то відчула на собі чийсь погляд. Глянула вгору. Вона мала рацію. Хлопець, що мешкав на третьому поверсі, дивився зі свого вікна. Ймовірно, він усе бачив. Тобто насправді він не побачив нічого, і саме тому у нього був такий дурнуватий вигляд. Вона усміхнулась йому, намагаючись заспокоїти. Він усміхнувся у відповідь, але було зрозуміло, що йому щось неясно. Будь-кому було б неясно.

«Мерседес» зрушив. Бабі віддала ключі батькові й усміхнулась йому.

— Я просто хотіла зробити тобі приємне.

— Знаю, я тобі дякую, але так краще. Ти її поставила близько до муру?

— Дуже близько. Вона нікому не може заважати.

Бабі обернулась до Даніели. Та сиділа, схрестивши руки на грудях. Розлючена.

— Ну ж бо, Дані, на «Веспі» до школи ми поїдемо наступного тижня!

— Дуже на це сподіваюся.

Бабі зручніше вмостилась на сидінні. Подивилась уперед. Так, необхідно знайти рішення якомога швидше. «Мерседес» зупинився біля виїзду з житлового комплексу перед шлагбаумом, який повільно почав підніматися. Клавдіо привітався з портьє, а той зробив йому знак зачекати. Вийшов із вартівні з пакетом у руках.

— Добрий день, синьйоре, вибачте, ось це залишили для Бабі.

Портьє віддав пакет. Бабі взяла його із цікавістю. «Мерседес» м’яко поїхав, віконечко зачинялось. Бабі відкрила пакет. Клавдіо також підвівся на сидінні, щоб побачити, що там. Бабі усміхнулась.

— Хто хоче шматочок? Це рогалик із шоколадним кремом від «Ладзарескі».

Бабі розламала рогалик руками.

— Тату?

Клавдіо похитав головою.

— Дані?

— Ні, дякую.

Можливо, вона сподівалася, що в тому пакетику будуть новини щодо «їхньої» «Веспи».

— Мені ж краще, я сама тоді все з’їм. Ви не знаєте, що втрачаєте…

Палліна — просто сонечко, вона вміє просити вибачення. Тепер залишалося тільки віднайти «Веспу» до восьмої.

27

Дівчата весело щебетали біля входу до школи, чекаючи на дзвоник. Бабі та Даніела вийшли з машини й попрощалися з батьком. «Мерседес» змішався з купою інших машин на площі Евкліда. Групка дівчат одразу ж побігла назустріч Бабі та Даніелі.

— Бабі, а це правда, що ти вчора була на Теплицях і стала «камоміллою»?

— А правда, що ти потім утекла, і за тобою гналася муніципальна поліція?

— І що поліцейський схопив тебе за волосся, а Степ вклав його на асфальт, і ви втекли на Степовому мотику?

— А правда, що там загинуло двоє?

Даніела приголомшено слухала. «Веспа» була недаремною жертвою. Це була справжня слава. Бабі не йняла віри власним вухам. Звідки вони вже все знали? Ну, не геть усе. Історія з гноєм, на щастя, залишилась таємницею. Дзвінок її врятував. Поки піднімалася сходами, туманно відповіла на кілька запитань дівчат, які їй були найбільш симпатичні. Тепер це вже факт. Цього дня вона була знаменитістю. Даніела тепло попрощалася з нею: «Па-па, Бабі, побачимося на перерві!» Неймовірно. Відколи вони ходили до школи разом, вона їй ніколи такого не казала. Подивилась услід Даніелі, що віддалялась в оточенні кількох подруг. Усі йшли довкола неї, засипаючи її запитаннями. Вона теж насолоджувалась своєю миттю слави. Це було справедливо, зрештою, вона пожертвувала своїми «Суперґа». Залишається сподіватись, що вона не розповість їм про гній.

Молодий священник з найближчої парафії сидів за кафедрою. Був перший урок, релігія. Його обличчя було бляклим і постійно червоніло. Улюбленою розвагою дівчат було ставити йому незручні запитання про секс та дошлюбні стосунки. Неборака. Він намагався триматися загальних тем, у той час як Феста та кілька інших уперто тягли дискусію у бік деталей. Невимушено розповідали конкретні приклади та факти, що нібито сталися з фантасмагоричними подругами, якими були насправді майже завжди вони самі. Потім питали його думку щодо цього. Кволенька відповідь священника одразу ж розбивалась об якийсь грубий жарт із натяком, що спричиняв веселощі половини класу й щирий рум’янець на щоках учителя. На практиці урок релігії перетворився на справжнісінький урок статевого виховання, єдиного предмету, з якого всі отримали б задовільні оцінки.

Священник спробував уникнути питання щодо власного особистого життя у той період, коли він ще не вдягнув сутану, весело закинуте дівчиною з пишним світлим хвостиком із задньої парти. Можливо, не хотів відповідати брехнею, або й справді не мав чого сказати. Священник узяв Біблію й розкрив її, поклавши край тій великій цікавості класу щодо його малоймовірних гріхів. Почав читати. Клас — почасти через розчарування, дещо з поваги — слухав його мовчки. Священник полегшено зітхнув. Погані були справи. Можливо, йому теж було що розповісти.

Котрась із дівчат захвилювалася через наступні уроки й потайки розгорнула підручник. Подумала, що буде розумніше повторити урок, аніж просто покладатися на Господа.

Бабі гортала щоденник. Дійшла до вчорашньої сторінки і справа внизу написала червоним фломастером: «Теплиці», й одразу під ним: «Камомілла!!» Поставила аж два знаки оклику. Це справді було дуже захопливо. Таке варто запам’ятати. Потім подивилась далі у щоденник. Наступним уроком була грецька.

Джаччі робитиме опитування. Добігала кінця остання чверть перед іспитами на атестат. Коли оприлюднять, які дисципліни вибрані для іспитів, опитувань більше не буде. Проконтролювала кружечки. Бракувало лише трьох до завершення кола. Це вони мали стати «щасливицями». Бабі прочитала імена. Знову Феста. Бідолаха. Гарний тиждень. Бабі обернулася до неї. Та сиділа, підперши руками щоки. Бабі покликала її пошепки. Сильвія це помітила.

— Що таке?

— Джаччі сьогодні тебе викликатиме з грецької.

— Знаю.

Сильвія усміхнулась і зняла зі спини однокласниці підручник, який вона там була прилаштувала. Граматику грецької мови.

— Я повторюю.

Бабі усміхнулась їй. Чи воно їй допоможе… Можливо, було б краще, якби вона слухала релігію. Насправді врятувати її могло хіба диво. Продзвенів дзвоник. Молодий священник пішов собі, несучи із собою валізку з темної шкіри, а також останні сумніви. Хода видавала його. Якщо замолоду він і вдавався до якихось гріхів, то винні у цьому були не дівчата.

— Привіт, Бабі!

— Палліно! Як справи?

Палліна поставила свою сумку на парту Бабі.

— Добре! На один літр крові менше!

— Правда? І як пройшли аналізи?

Палліна закотила рукав блакитної сорочки, демонструючи бліде передпліччя.

— Поглянь сюди!

Показала на пластир, на якому виднілася червона цяточка.

— Це ще нічого. Ти не уявляєш, як лікар мені вени шукав. Дві години. Він щипав мене по всій руці — казав, щоб вена показалася. Як на мене, він просто хотів зробити мені боляче. Він мене ненавидить. Той лікар мене завжди ненавидів. Потім він як почав базікати — кінця-краю не було. Класичний спосіб, щоб ти не думала про шприц. Казав, що у мене королівські вени, голуба кров, що я маю бути принцесою! А потім — тиць! Вгатив мені всю оту голку в вену, крадькома! Ну я йому показала принцесу. Як заволала: «Курва мать!»

— Палліно!

— Ти ввічливіша. Моя мати одразу ж мені по губах ляснула… Не знаю, хто з них зробив мені більш боляче — вона чи той лікар. До того ж я їх ненавиджу: коли ти боїшся фізичного болю, то волієш тиші навколо. Але хіба вони це розуміють. Так само, як стоматологи. Думають, що вони тебе заспокоюють теревенями. Насправді лише нервують. Подумай тільки, коли ми виходили, він ще й незугарно пожартував до моєї матері. — Палліна зімітувала тон: — «Одне безперечно, синьйоро: з такими венами ваша дочка навряд чи буде колотися». Огидний до блювоти жарт. Єдине, що було приємним з усього цього, — це те, що потім ми з матір’ю пішли снідати до «Евкліда». Я з’їла просто казковий марітоццо44 з вершками! До речі, ти отримала мій пакет?

— Так, дякую!

— Але твій портьє завжди має знати, що всередині пакета, який ти йому залишаєш. Гірше за рентген… Все ще видно, що я в шоці від аналізів, га?

— Ага.

— Значить, він таки не з’їв рогалик від «Ладзарескі»?

Бабі усміхнулася.

— Ні.

— Значить, ти мене пробачила?

— Майже.

— Як це «майже»? Мені треба було залишити тобі два рогалики?

— Ні, ти мусиш знайти мені «Веспу» до восьмої години.

— Твою «Веспу»? А як я це зроблю? Хтозна, де вона поділася. У кого вона? Хто її забрав? Я це звідки знаю?

— «Звідки знаю»? Ти завжди все знаєш. Ти ж увійшла в те коло. Ти дівчина Полло. Точно ось що: коли мій батько повернеться сьогодні о восьмій вечора, «Веспа» має стояти в гаражі…

— Ломбарді! — На порозі стояла Джаччі. — Пройдіть, будь ласка, на своє місце.

— Так, вибачте, пані професорко, я тільки запитувала, що було на уроці релігії.

— Сумніваюся… Та сідайте вже.

Джаччі пройшла за кафедру. Палліна взяла сумку з підручниками. Бабі її зупинила.

— Маю одну ідею. Немає потреби шукати мою «Веспу», принаймні не терміново.

Палліна усміхнулась.

— Ну слава Богу. Це ж неможливо! Але як же ти? Коли твій батько повернеться і не знайде «Веспи» в гаражі, що ти йому скажеш?

— Мій батько знайде «Веспу» в гаражі.

— Як?

— Легко, ми туди поставимо твою.

— Мою «Веспу»?

— Авжеж, для мого батька вони однаковісінькі, він ніколи цього не помітить.

— Так, але як же я…

— Ломбарді!

Палліна не встигла заперечити.

— Цей урок релігії мав бути надзвичайно захопливим. А зараз підійдіть сюди й покажіть мені вашу пояснювальну записку.

Палліна взяла сумку на плече й кинула останній погляд на Бабі.

— Потім про це поговоримо.

І пішла до кафедри. Витягла щоденник і відкрила його на сторінці з пояснювальними записками. Джаччі прочитала й підписала.

— Ах, добре, ви здавали аналізи, га? Вам слід було зробити ін’єкцію культури, а не аналіз крові.

Катінеллі, як класична заучка-підлабузниця, захихотіла з цього жарту. Але це було так недолуго, що навіть Джаччі роздратували такі неприродні веселощі.

— О, а був ще хтось, хто мав показати мені свій щоденник з підписом. — Джаччі іронічно глянула на Бабі. — Правда, Джервазі?

Бабі принесла їй уже розкритий щоденник з підписаним зауваженням. Джаччі перевірила його.

— Ну і що ж сказала ваша мати?

— Вона мене покарала.

Це була неправда, але варто було потішити її.

І Джаччі піймалася.

— І правильно зробила.

Потім звернулась до класу.

— Важливо, щоб ваші батьки вміли цінувати нашу вчительську роботу і цілком нас підтримували.

Усі дівчата кивнули. Вона знову перевела погляд на Бабі.

— Ваша мати — жінка, яка все чудово розуміє. Вона дуже добре усвідомлює: все, що я роблю, я роблю для вашого добра. Візьміть.

Віддала їй щоденник. Бабі повернулась на своє місце. «Дивний спосіб любити мене: двійка з латини і зауваження, — подумала вона. — А якби вона мене ненавиділа, то що б робила?»

Джаччі витягла зі своєї древньої замшевої сумки аркуші із завданням з грецької, складені навпіл. Вони розкрились на кафедрі, зухвалі та шелестливі, одразу ж ніби за помахом чарівної палички поширивши в класі сумнів у тому, що там знайдеться принаймні одна задовільна оцінка.

— Можу одразу вам сказати, що це була справжня бійня. Ви мусите лише сподіватися, що на іспити на атестат не оберуть грецьку.

Усі були спокійні. Вже було відомо, що предметами до іспитів будуть італійська та латинська мови, математика й філософія. Вдали, що не знають цього. Це й справді міг би бути клас акторок. Драматичних ролей, судячи з цього моменту.

— Бартолі — три. Сімоні — три. Марескі — чотири.

Одна за одною дівчата підходили до кафедри по свої завдання. Котрась із них усміхалась, повертаючись на своє місце. Важко було зрозуміти, чому. Може, щоб зменшити драматичність моменту.

— Алессандрі — чотири. Бандіні — чотири з плюсом.

Це була ніби жалобна процесія. Усі повертались на місце й відразу ж відкривали завдання, намагаючись зрозуміти причину всіх цих виправлень червоним. У більшості випадків це була марна праця, така сама, як і їхні невдалі спроби перекладу.

— Збарделлі, чотири з половиною.

Дівчина піднялась, показуючи пальцями знак перемоги. Для неї це й справді було так. Вона вже «підписалася» на четвірку. Ці пів бала були справжнім досягненням.

— Карлі — п’ять.

Бліда дівчина з товстими окулярами та масним волоссям, звикла до «сімок», пополотніла. Вона підвелася з-за своєї парти й повільно попленталась до кафедри, запитуючи себе, де могла помилитись. Хвилька радості прокотилася між партами. Це була одна із заучок класу, яка ніколи не давала списати.

— Отак! — прошепотіла їй Палліна, коли неборака проходила повз неї.

Джаччі віддала завдання Карлі. Здавалося, їй прикро: — Що з вами? Вам було недобре, коли писали це завдання? Чи цей безграмотний клас і вас заразив?

Дівчина слабко усміхнулась. Із кволим «я не дуже добре почувалась» пішла на своє місце. Одне було безперечним. Тепер їй точно непереливки. Їй, Карлі. Вона отримала п’ятірку. Відкрила завдання. Швидко його перечитала, одразу ж знайшла фатальну помилку. Вдарила кулаком по парті. Як вона могла так заплутатися? Запустила пальці у волосся в нападі щирого відчаю. Рівень щастя класу зріс до небачених вершин.

— Бенуччі — п’ять з половиною. Сальветті — шість.

Пронесло. Ті дівчата, яким ще не видали завдання, зітхнули з полегшенням. Задовільна оцінка гарантована. Джаччі завжди видавала завдання в порядку зростання: спочатку найгірші оцінки, потім повільно доходила до задовільних, а відтак — до «сімок» та «вісімок». Тут вона зупинялась. Вищих балів ніколи не ставила. І навіть «вісімка» була вже неабиякою подією.

— Маріні — шість, Річчі — шість з половиною.

Декотрі дівчата спокійно очікували на своєї оцінки — звикли до перших рядків рейтингу. Але для Палліни це було справжнісіньким дивом. Вона не вірила власним вухам. Річчі — шість з половиною? Тобто їй поставили щонайменше стільки ж, якщо не більше. Вона уявила, як приходить на обід з мамою і каже їй: «Мамо, я отримала сімку з грецької». Та мама зомліє. Востаннє вона отримувала сімку з історії, за Колумба. Христофор їй шалено подобався, відколи вона побачила його портрет у підручнику, де він був зображений із червоною банданою на шиї. Справжній лідер. Мандрівник, рішучий, людина слова. Зрештою, він першим дістався Америки. Це він запустив моду на Штати. Поміркувала. Знайшла віддалену схожість між ним та Полло.

— Джервазі — сім.

Палліна усміхнулась, щаслива за подругу.

— Нумо, Бабі!

Бабі обернулась і помахала їй. Хоч раз їй не було прикро, що отримала вищу оцінку, ніж Палліна.

— Ломбарді.

Палліна підскочила з-за парти й швидко почимчикувала до кафедри. Вона променилася щастям. Тепер це вже щонайменше «сімка».

— Ломбарді — чотири.

Палліні мову відібрало.

— Мабуть, ваше завдання випадково мені потрапило серед цих, — вибачилася Джаччі з посмішкою.

Палліна взяла своє завдання й повернулась, розбита, за парту. На якусь мить вона була повірила. А як було б добре справді отримати сімку. Сіла. Джаччі подивилась на неї, посміхаючись, потім повернулася до оголошення результатів останніх завдань. Вона це зробила навмисно, ця сволота. Палліна була в цьому переконана. Через злість її очі наповнилися слізьми. Чорт забирай, як вона так попалася? Сімка за версію з грецької — це ж неможливо. Вона мала одразу зрозуміти, що там щось не те. Почула шепіт праворуч. Обернулася. Це була Бабі. Палліна спробувала усміхнутися, але результат був благенький. Шморгнула носом, провівши під ним тильним боком долоні. Бабі показала їй носовичок. Палліна кивнула. Бабі його скрутила й кинула їй. Палліна вхопила його на льоту. Бабі посунулась до неї.

— Рюмса! Ти мала б стати «камоміллою». Після цього все інше здається дрібницями.

Палліна вибухнула щирим сміхом. Джаччі неприязно глянула на неї. Палліна піднесла руку, щоб вибачитись, потім висякала ніс і, закриваючись носовичком, зробила кумедну гримаску ще й підрохнула. Кілька дівчат довкола помітили це й засміялися.

Джаччі бахнула кулаком по кафедрі.

— Тихо!

Видала останні завдання, відтак відкрила журнал, готова для опитування.

— Сальветті та Річчі.

Двоє дівчат вийшли до кафедри, подали свої зошити і стали під стіною, очікуючи розстрілу запитаннями. Джаччі знову глянула у журнал.

— Серванті.

Франческа Серванті підвелася з-за парти приголомшена. Сьогодні була не її черга. Мали опитувати Сальветті, Річчі і Фесту. Це всі знали. Мовчки пройшла до кафедри, віддала зошита, намагаючись приховати відчай. Вона була геть неготова. Джаччі зібрала зошити й вирівняла їх краєчок до краєчка.

— Гаразд, вами я сьогодні закінчую коло опитувань, потім сподіваюся відкласти грецьку. Будемо вчити більше латину. Власне, це те, що хотіла сказати. Майже напевне це буде один із предметів, обраних для іспитів на атестат…

Гарне відкриття, — подумала більша частину класу. І тільки в однієї дівчини крутилася в голові геть інша думка. Сильвія Феста. Вона була заглиблена в зовсім інші, особисті проблеми. Чому Джаччі її не викликала? Чому опитування має проходити Серванті, а не вона, як це мало бути? Може, Джаччі щось їй готує? Наразі її ситуація була не з найкращих. Вона мала вже дві п’ятірки, і не варто було б іще погіршувати. Але ж професорка не могла помилитися. Джаччі ніколи не помилялася. Це було одне із «золотих правил» Фальконьєрі. Джаччі знали всі. Вона залишилась у спогадах колишніх учениць, добрих чи поганих. Особливо поганих. Якщо зважати на те, що про неї ніколи не розповідали історій, в яких вона хоч колись допомогла б якійсь учениці, що кепсько відповідала. Якщо котрась починала відповідати недоладно, Джаччі її руйнувала, нищила, добивала.

Якщо ж дівчина вчилась добре, то Джаччі всіляко її вихваляла і, якщо могла, то на іспитах на атестат ставила їй на пару балів більше. Ну тобто практично вона нічого не робила. Якщо учениця і так добре вчиться, їй нічия допомога і не потрібна. А коли їй усе дається важко, то потрібна допомога всіх, у тому числі й святих. І останніх — особливо. Сильвія Феста найбільше потребувала третього опитування, окрім того, це було її право. Вона непомітно привернула увагу Бабі. Та у відповідь розвела руками. Вона також помітила те, що сталося. Але не могла цього пояснити. Зробила їй знак трохи зачекати. Сильвія нетерпляче зітхнула. Бабі ще раз перевірила щоденник. Нічого не вдієш. Кружечки стояли правильно. Джаччі для завершення кола опитувань мала викликати Сальветті, Річчі й Фесту. Серванті вже була опитана тричі, востаннє — 18 березня. Джаччі, виходить, помилилася. Але не варто було про це їй говорити. Бабі також знала «золоте правило» Фальконьєрі. Джаччі ніколи не помиляється. Вирішила, що краще не втручатися. Є правила, які краще не порушувати. Покликала Сильвію.

— Мені шкода, але я не знаю, що тобі сказати. За моєю інформацією також виходить, що вона мала викликати тебе.

— Що це значить? Що Джаччі помилилася?

— Можливо. Але ти ж знаєш, яка вона. Краще їй цього не казати.

— Так, але якщо мене не допустять до іспитів.

Бабі знову розвела руками.

— Не знаю, що тут удіяти…

Їй було справді прикро. Але не варто було й колекціонувати зауваження в щоденнику. Її щоденник, а особливо її мати не витримали б ще одного.

Почалось опитування. Сильвія нервово совалась за партою. Не знала, що робити. Зрештою вирішила втрутитися. Піднесла руку. Джаччі це помітила.

— Так, Феста, що таке?

Сильвія почала була вже говорити, аж раптом згадала. Рвучко підвелася з-за парти. Намагалась набрати якнайбільш шанобливого тону.

— Вибачте, пані професорко. Я не хотіла вас потурбувати. Але я гадаю, що мені бракує третього опитування.

Феста усміхнулась, намагаючись зробити непомітним той факт, що таким чином вона звинувачувала вчительку в помилці. Джаччі пирхнула.

— Зараз подивимося.

Взяла два зошити, щоб допомогти собі у пошуках. Здавалося, що вона грає у «морський бій». Поклала їх на журнал з грецької і схрестила так, щоб збіглось прізвище «Феста» та дата її останнього опитування.

— Феста… Феста… Ось воно, опитування 18 березня. І, звичайно, стоїть мінус. Ви задоволені? Ага… — Проконтролювала інші оцінки. — Не знаю, чи вас допустять до іспитів.

Кволе «дякую» злетіло з губ Сильвії, яка знову сіла за свою парту. Практично її потопили. Джаччі із задоволеним виглядом повернулась до опитування. Бабі переглянула щоденник. 18 березня. Власне, дата, коли було опитано Серванті. Сумнівів не було. Джаччі помилилась. Але як це можна довести? Це було її слово проти слова професорки. Тобто — ще одне зауваження. Бідна Феста, їй просто дуже не поталанило. Так і справді вона ризикувала цілим роком. Відкрила сторінки з інших предметів. 18 березня. Це був четвер. Перевірила інші уроки. Як не дивно, цього дня Фесту не викликали із жодного предмету.

Можливо, це було випадкове, а можливо, й ні. Вона висунулася з-за парти.

— Сильвіє!

— Що таке?

Вигляд у Сильвії був убитий. І вона мала на те підстави, бідненька.

— Даси мені на хвильку твій щоденник?

— Навіщо?

— Маю перевірити одну річ.

— Яку?

— Я тобі потім поясню… Дай.

На якусь мить маленький вогник надії засяяв в очах Сильвії. Та передала їй щоденник. Бабі відкрила його. Прогортала до останніх сторінок. Сильвія дивилась на неї з надією. Бабі усміхнулась. Обернулась до неї і віддала щоденник.

— Тобі пощастило!

Сильвія слабко усміхнулась. Вона у цьому не була впевнена.

Раптом Бабі піднесла руку.

— Вибачте, пані професорко…

Джаччі обернулась до неї.

— Що таке, Джервазі? Вам теж бракує опитування? Ви сьогодні занудні, га, дівчата?.. Ну ж бо, що там таке?

Бабі підвелася. Хвильку помовчала. Усі очі класу були звернені до неї. Особливо — очі Сильвії. Бабі глянула на Палліну, яка також, як і всі, чекала з цікавістю. Усміхнулась їй. Зрештою, вона чинила правильно. Джаччі навмисно поклала завдання Палліни серед сімок.

— Ну ж бо, Джервазі, що у вас там?

Бабі усміхнулась.

— Я хотіла сказати, професорко, що ви помилились.

У класі почулось лопотання. Дівчата, здавалось, збожеволіли. Бабі була спокійна.

Джаччі почервоніла від злості, але взяла себе в руки.

— Тихо! Ах так, Джервазі, і в чому ж?

— 18 березня ви не могли опитувати Сильвію Фесту.

— Як це ні? Це записане ось тут, у моєму журналі. Хочете подивитись? Ось, 18 березня, мінус Сильвії Фесті. Я починаю думати, що вам подобаються зауваження.

— Це оцінка Франчески Серванті. Ви помилились, записуючи, і поставили її Фесті.

Джаччі, здавалося, зараз вибухне від люті.

— Ах так? Ну, я знаю, що ви все записуєте в своєму щоденнику. Але це — ваше слово проти мого. Якщо я стверджую, що того дня опитувала Фесту, то це так і є.

— А я кажу, що ні. Ви помилились. 18 березня ви не могли опитувати Сильвію Феста.

— Ах так? Чому це?

— Тому що того дня Сильвії Фести не було в школі.

Джаччі пополотніла. Узяла загальний журнал і почала як навіжена гортати його. Сильвія за партою відкрила свій щоденник. Дійшла до останніх сторінок, де були пояснювальні записки. Ось що хотіла подивитись Бабі. Швидко прогортала. Клас завмер у побожній тиші, чекаючи цього останнього підтвердження.

Сильвія знайшла підпис своєї матері. Ось він, під датою 19 березня, наступного дня після її відсутності. Джаччі зупинилась на сторінці журналу, позначеній жахливою датою — вісімнадцятим березня. Гарячково перевірила відсутніх. Бенуччі, Маріні і… ось вона. Джаччі схопилась за кафедру. Не вірила власним очам. «Феста». Це прізвище, виведене її власною рукою, ніби викарбуване вогняними літерами. Її ганьба. Її помилка. Не потрібно було нічого іншого. Джаччі глянула на Бабі. Вона була знищена. Бабі повільно сіла. Всі однокласниці по черзі обернулись до неї. Потроху класом рознеслося жебоніння: «Молодець, Бабі, молодець, молодець». Бабі вдала, що не чує цього. Але повільне шепотіння докотилось і до вух Джаччі, ці слова вразили її, ніби жахливі крижані голки, безжальні, як увесь тягар цієї поразки. Така втрата обличчя перед класом. Її класом. І ці фрази, які так важко і складно вимовити, підкреслення її помилки: — Серванті, повертайтеся на місце. Феста — до дошки.

Бабі втупилась у парту. Справедливість узяла гору. Потім повільно підняла обличчя. Подивилась на Палліну. Їхні погляди перетнулись, і тисячі невимовлених слів промовисто пролетіли між їхніми партами. Відсьогодні Джаччі також могла помилятись. «Золоте правило» було розбите. Воно розліталось на тисячі скалок, ніби тендітний кришталевий фужер — з рук молодої недосвідченої офіціантки. Але Бабі не сварила жодна хазяйка. Куди б вона не обернулася, всюди зустрічала веселі очі своїх однокласниць, що раділи та пишалися її сміливістю. Потім подивилась дещо далі. Побачене злякало її. Джаччі не зводила з неї очей. Її погляд, позбавлений будь-якого виразу та самого життя, був твердий, як сірий граніт, на якому важким зусиллям було вирізьблене одне слово — «ненависть». На якусь мить Бабі пошкодувала, що не помилилась тоді. Краще вже ще одне зауваження, аніж те, що вона побачила у цьому погляді.

44 Maritozzo — римське тістечко з пухкого тіста видовженої форми, яке зазвичай наповнюють збитими вершками.

Maritozzo — римське тістечко з пухкого тіста видовженої форми, яке зазвичай наповнюють збитими вершками.

44

28

Полудень. Степ в олімпійці та шортах увійшов на кухню поснідати.

— Добрий день, Маріє!

— Добрий день.

Марія одразу ж припинила мити посуд. Вона знала, що Степа дратує цей звук, коли він щойно прокинувся. Хлопець зняв кавоварку та каструльку з молоком із вогню і сів за стіл, коли задеренчав вхідний дзвінок. Здавалося, він збожеволіє. Степ схопився рукою за лоба.

— Та що це за кур…

Марія швидко подріботіла до дверей.

— Хто там?

— Я, Полло! Ви мені відчините, будь ласка?

Марія, пам’ятаючи вчорашні події, обернулася до Степа із запитальним виразом обличчя. Степ кивнув. Марія відчинила двері. Полло вбіг до квартири. Степ наливав собі кави.

— О, Степе! Ти не уявляєш, який крутяк! Казка, шик!

Степ підняв одну брову.

— Ти приніс канапки?

— Ні, їх я тобі більше не носитиму, бо ти цього не цінуєш. Дивись сюди, — показав йому «Іль Мессаджеро»45.

— Та я вже маю газету, — Степ підняв зі столика «Ла Репуббліка». — Мені її Марія принесла. А ти з нею навіть не привітався.

Полло нетерпляче обернувся до неї.

— Дбрдень, Маріє.

— І чого ти завжди так деренчиш дзвінком? Здається, тобі потрібний ще один урок гарних манер.

Марія внутрішньо усміхнулася.

— Піду приберу у вашій кімнаті, — і вийшла.

Степ відсьорбнув гарячої кави. Полло розкрив газету й поклав її на стіл.

— Бачив? Яка фотографія — ураган!!! Шик… Ти — в газеті…

Степ поклав руку на сторінку «Римська хроніка». І справді. Ось він. На своєму мотоциклі, а позаду Бабі, й вони піднялись на задньому колесі перед фотографами. Абсолютно впізнавані, дякувати Богу, їх сфотографували спереду. Номерів не було видно, а то було б непереливки. Там була й стаття. Перегони, імена деяких затриманих, приїзд поліції та опис їхньої втечі. Полло захоплено глянув на друга.

— Прочитав? Ти просто легенда, Степе! Ти тепер знаменитий! Бля, от про мене б таку статтю.

Степ усміхнувся йому:

— Ти не вмієш так ставати на одне колесо, як я. О, але ж яка гарна ця фотка! Бачив Бабі — як добре вийшла?

Полло кивнув. Він би не назвав Бабі своїм ідеалом жінки. Степ підняв газету обома руками й захоплено подивився на фотографію.

— Безперечно, моя фотка — просто гарнюща!

Спитав себе, чи Бабі її вже бачила. Точно ні.

— Полло, ти мусиш поїхати зі мною в одне місце. Випий кави, поки я сходжу в душ.

Степ вийшов. Полло сів на його місце. Глянув на фотографію. Почав перечитувати статтю. Узяв філіжанку, підніс її до губ. «Яка гидота! А, ну звичайно. Степ же п’є каву без цукру».

Голос Степа глухо долинув із ванної:

— О котрій зачиняються магазини?

Полло поклав собі третю ложечку цукру в каву. Потім глянув на годинник.

— Менш ніж за годину.

— Бля, мусимо поспішити.

Полло скуштував кави. От тепер інша справа. Закурив. Степ з’явився у дверях. Він був у банному халаті й маленьким рушником енергійно витирав своє коротке волосся. Воно швидко висохло. Потім підійшов до Полло і знову глянув на фотографію.

— І як воно — бути другом легенди?

Полло скорчив гримасу, ніби кажучи: «Не перебільшуй». Степ узяв у нього з рук філіжанку й відсьорбнув.

— Яка гидота! Як ти її п’єш, отаку солодку? Вона жахлива! Не дивуюсь, що ти такий гладкий! Скільки ложечок ти туди вгатив?

— Я не гладкий. Я фальшивий худий.

Степ удавано посерйознішав.

— Ох, Полло, зараз, коли в тебе з’явилась дівчина, ти мусиш повернутися до занять у спортзалі, менше курити і сісти на дієту. Бо інакше вона тебе покине! Жінки жахливі, на хвилинку розслабишся — і все, кінець. Крім того, тепер, після моєї фотки, як мінімум, ти теж маєш з’явитись у газеті.

— Та я вже був у газеті, раніше за тебе. З «ультрас»46. Я там великим планом — ураган просто — з пов’язкою на лобі й піднятими руками, типу «капітан уболівальників».

— Ти не розумієш, зараз уболівальник не котирується. У моді шибеник, хуліган… Бачиш, вони зробили репортаж про мене. Бля, це справді я… О, слухай, як гадаєш, я можу зажадати кілька тугриків від «Мессаджеро»? «Використання зображення» і все таке, ні?

Полло похитав головою. Степ усміхнувся йому і пішов одягатися. Полло допив свою каву. Потім підвівся й провів собі долонею по череві. Степ мав рацію. З понеділка треба повернутися до занять у спортзалі. Невідомо чому, але майже весь світ починається з понеділка.

Полло на мотоциклі чекав на проспекті Анджеліко.

Степ вийшов із «Трафаретного друку». Його синя куртка ще зберігала запах розчинів та дивних хімічних речовин. Полло завів мотоцикл і газонув. Степ сів позаду нього дуже акуратно, щоб не пошкодити постер.

— Гей, Полло, їдь повільно, бо я тримаю його між нами.

— Скільки з тебе взяли?

— Двадцять дві штуки.

— А хай би їх муха вбрикнула. Я хотів зробити таке зі своєї фотографії, але це аж так дорого?

— Вони її роздруковують, а потім ще ламінують. Якщо подумати, це не так уже й багато.

— Не хочу про це думати. Куди ми маємо їхати зараз?

— На площу Ячіні.

— А нащо?

— Там мешкає Бабі.

— Та ти що? І ти ніколи досі її не зустрічав?

— Ніколи.

— Життя — воно дивне, га?

— Чому?

— Ну, досі ти її не зустрічав, а тепер бачиш щодня.

— Так, дивне.

— І воно ще дивніше, коли ти починаєш бачитися з нею щодня та ще й подаруночки возиш.

Степ ляснув долонею по голій шиї Полло.

— Ой!

— Припини! Ти скидаєшся на одного з тих нуднезних таксистів, що теревенять без упину, поки везуть тебе кудись, і ще й запитаннями мучать. Тобі лише хрипкуватого радіо бракує, і був би повний комплект.

Полло весело кермував мотоциклом, потім кумедно склав губи, щоб зробити свій голос металічним, імітуючи радіо в таксі: — Шпшш… площа Ячіні для Полло 40, площа Ячіні для Полло 40.

Степ знову його ляснув. Потім почав плескати долонею по обличчі — по щоках, по лобі. Полло продовжував зображати радіо в таксі, волаючи на всі легені: — Площа Ячіні для Полло 40, площа Ячіні для Полло 40.

Так і їхали, регочучи й горланячи, зиґзаґами у потоці машин, що занепокоєно гальмували. Наздогнали таксі. Полло загорлав просто у віконечко: — Площа Ячіні для Полло 40!

Таксист підскочив на сидінні, але нічого не сказав. Мотоцикл віддалився. Таксист підняв руку, вказав на них пальцем і похитав головою. Було чудово зрозуміло, що його ідолом у кіно був як максимум Альберто Сорді, але точно не Роберт де Ніро47. Степ і Полло проїхали повз регулювальницю — впритул, усміхаючись до неї, торкаючись краєчка її спідниці й корчачи еротичні гримаси. Полло ще й язика висолопив. Вона навіть не зробила спроби записати номери. Бо що б вона написала щодо причин штрафу? Дорожні правила не карають за спроби позалицятися, навіть за такі грубі, як ці.

— Площа Ячіні для Полло 40, приїхали!

Мотоцикл Полло із ревінням зупинився перед шлагбаумом житлового комплексу Бабі.

Степ привітався з портьє, який відповів на привітання й пропустив їх, хоч і глянув на цих двох бугаїв дещо стурбовано. Полло обернувся до Степа: — Отже, ти тут уже був: портьє тебе впізнав.

— Ніколи. Портьє всі такі: достатньо з ними привітатися, і вони тебе впускають! Зупинися тут і чекай на мене.

Степ зіскочив з мотоцикла.

Полло газонув і вимкнув мотор.

— Швидше, бо ота штука, що рахує гроші, цокає…

— Таксометр.

— Гаразд, як його, бля, звати, так і звати. Рухайся. Бо інакше поїду геть.

Степ перевірив, чи в порядку постер, і підійшов до домофона. Знайшов прізвище й подзвонив. Йому відповів голос із сардинським акцентом: — Хто там?

— Я маю вручити пакунок Бабі.

— Другий поверх.

Степ піднявся. У дверях стояла хатня помічниця з рисами обличчя такими ж типовими, як і її акцент. Степ пішов їй назустріч.

— Добрий день, ось, візьміть, я маю залишити це Бабі.

Покоївка взяла постер своїми дужими руками.

— Обережно, щоб не погнувся.

З глибин коридору долинув голос:

— Хто це, Ріно?

— Якийсь хлопець щось приніс для Бабі.

Її акцент не залишав жодних сумнівів. Вона була точно з Сардинії. Позад неї з’явилась Рафаелла. Вдивлялася у цього хлопця біля дверей, з широкими плечима й коротким волоссям. Оця усмішка — вона її вже бачила, але не пам’ятала, де саме.

— Добридень, синьйоро. Як справи? Я приніс ось це для Бабі, це дрібничка. Ви не могли б їй передати, коли вона повернеться зі школи?

Рафаелла все ще усміхалась. Вона ще не сконцентрувалася. І раптом згадала. Степ це теж помітив. Вона припинила усміхатись.

— Ти — той, хто вдарив головою синьйора Аккадо. Ти — Стефано Манчіні.

Степ здивувався.

— Не думав, що я такий знаменитий.

— Власне, ти й не знаменитий. Ти лише виродок. Твої батьки знають, що сталося?

— А що сталося?

— На тебе заявили до поліції.

— А, це нічого. Я звик. — Посміхнувся. — До того ж я сирота.

Рафаелла на хвильку знітилась. Не знала, вірити йому чи ні. Її сумнів був слушним.

— Ну, хай там як, а я не хочу, щоб ти крутився біля моєї дочки.

— Насправді це вона завжди йде туди, де я. Та це не страшно, мені не заважає. Але, будь ласка, не сваріть її, вона на те не заслуговує, я її розумію.

— А я ні.

Рафаелла зміряла його поглядом з голови до ніг, намагаючись змусити зніяковіти. Не вдалося. Степ усміхнувся.

— От не знаю, чому, але я ніколи не подобаюсь матерям. Ну, вибачте, синьйоро, зараз я мушу бігти. Внизу на мене чекає таксі. А воно дороге.

Степ розвернувся на підборах і подріботів униз сходами. Перескочив останні сходинки саме вчасно, щоб почути, як угорі захряснулись двері. Як же ця синьйора схожа на Бабі! Вражає! У неї той самий розріз очей, та ж форма обличчя. Але Бабі гарніша. Будемо сподіватися, що вона також менш дратівлива. Пригадав останній раз, як вони бачилися. Ні, вони були схожі й у цьому. На якусь мить забажав побачитись із нею. Полло наліг на клаксон.

— Гей, ти там рухаєшся чи ні? Що ти там, бля, робиш? Завис?

Степ сів позад нього.

— Як так може бути, що як таксист ти теж — на лопату та за хату?

— Та хай би тебе підняло та й гепнуло! Я ж тебе вже годину чекаю! Що ти там робив?

— Розмовляв з її матір’ю.

Степові раптом майнула одна думка. Підняв голову. Власне, як він і гадав. Рафаелла виглядала з вікна. Вона відсахнулась, намагаючись сховатись. Але було запізно. Степ її помітив. Він їй посміхнувся на знак вітання. Рафаелла не відповіла. З силою грюкнула вікном, у той час як мотоцикл зникав за поворотом. Полло зупинився перед шлагбаумом. Степ попрощався з портьє. Краще було мати його за друга у цьому житловому комплексі.

— Ти говорив з матір’ю? І що ти їй сказав?

— Та нічого. Ми трішки подискутували. Насправді вона мене обожнює.

— Степе, будь обережним. — Полло рушив.

— Щодо чого?

— Щодо всього! Це — класична історія, яка погано закінчиться.

— Чому?

— Ти привозиш подарунки… Розмовляєш із матір’ю. Ти ніколи такого не робив. Тобі аж так подобається та Бабі?

— Вона нічогенька.

— А Мадда?

— А до чого тут Мадда? Це — зовсім інша історія.

— Ти хочеш стати хлопцем Бабі?

— Полло…

— Що?

— Ти знаєш, що вчора вбили одного поряд із твоєю хатою?

— Що ти таке кажеш? Нічого такого не знаю. Як це сталося?

— Йому перерізали горло. — Степ миттю обхопив шию Полло і стиснув. — Він був таксистом і ставив занадто багато запитань.

Полло спробував вивільнитися з лещат. Марно. Тоді вирішив перевести все на жарт і знову зробив хрипкий голос із таксі: — Полло 40, повідомлення зрозумів. Полло 40, повідомлення зрозумів.

Але в нього вже не виходило так добре, як раніше. Тепер його голос звучав надто придушено.

45 «Il Messaggero» — загальнонаціональна щоденна газета, заснована у Римі 1878-го року. Нині на національному рівні має восьмий за розміром наклад, у Римі ж є першою за популярністю.

46 «Ultras» — запеклі до войовничості вболівальники у спорті.

47 Альберто Сорді (1920—2003) — римський актор, який зіграв доброго і веселого водія таксі у комедії «Таксист» (1983), у той час як Роберто де Ніро відомий роллю рішучого таксиста в однойменному драматичному фільмі (1976).

46

47

Альберто Сорді (1920—2003) — римський актор, який зіграв доброго і веселого водія таксі у комедії «Таксист» (1983), у той час як Роберто де Ніро відомий роллю рішучого таксиста в однойменному драматичному фільмі (1976).

«Ultras» — запеклі до войовничості вболівальники у спорті.

«Il Messaggero» — загальнонаціональна щоденна газета, заснована у Римі 1878-го року. Нині на національному рівні має восьмий за розміром наклад, у Римі ж є першою за популярністю.

45

29

Ох і зухвале ж обличчя у того хлопця. Рафаелла відкрила постер. Упізнала Стефано на мотоциклі з піднятим колесом. Але ж позад нього — її дочка! Це Бабі. Хто зробив цю фотографію? Вона була трохи зерниста. Здавалося, її скопіювали з газети. Угорі зліва було щось написане від руки фломастером. Точно той хлопець написав. А внизу справа газетним шрифтом: ФОТО ВТІКАЧІВ. Що це все означає?

— Синьйоро, ваш чоловік на телефоні.

Рафаелла підвелась і пішла до телефону.

— Алло, Клавдіо?

— Рафаелло! — Його голос звучав приголомшено. — Ти бачила сьогоднішній «Мессаджеро»? У «Хроніках Риму» є фотографія Бабі…

— Ні, не бачила. Зараз піду куплю.

— Алло? Рафаелло?

Та вона вже вимкнулась. Клавдіо глянув на німу слухавку в своїй руці. Дружина ніколи не давала йому часу договорити.

А тим часом Рафаелла зійшла вниз і підбігла до газетного кіоску біля будинку. Взяла «Мессаджеро», заплатила. Розкрила газету, навіть не взявши здачу. Ось що означало бути в шоці. Швидко догортала до «Хроніки». Ось вона, та сама фотографія. Прочитала великий заголовок: «Дорожні пірати». Її дочка. Засідка, поліція, гонитва. «Поліція затримала…» До чого тут Бабі у всій цій історії? Рядки застрибали у неї перед очима. Відчула, що вмліває. Потім зробила глибокий вдих. Потроху отямилась. Взяла здачу. Власник кіоску, побачивши її такою блідою, захвилювався.

— Синьйоро Джервазі, що сталось? Вам погано? Кепські новини?

Рафаелла відвернулась, хитаючи головою.

— Ні, нічого.

Відійшла від кіоску. А що вона могла йому відповісти? Що вона скаже своїм подругам? Сусідам? Аккадо? Цілому світові? Щось на кшталт: «Ні, нічого, не хвилюйтеся. Моя дочка — одна з дорожніх піратів, але ж не завжди, тільки так, зрідка».

Важко буде дочекатись, поки вона повернеться зі школи…

Голос у телефоні був палким і провокативним: — Синьйоре Манчіні, ваш батько на першій лінії…

— Дякую, синьйорино!

Паоло натиснув кнопку з написом «L1».

— Алло, тату?

— Ти бачив «Мессаджеро?»

— Так, та фотографія переді мною.

— Статтю прочитав?

— Так.

— Що думаєш?

— Та що тут думати. Гадаю, рано чи пізно він погано скінчить.

— Так, я теж так думаю. Що ми можемо зробити?

— А що тут можна зробити?

— Коли повернешся додому, поговориш із ним про це?

— Так, поговорю. Навряд чи це щось дасть. Але якщо ти від того будеш щасливіший, то так, я поговорю з ним, обіцяю.

— Дякую, Паоло. — Батько поклав слухавку.

«Щасливішим… Що може зробити мене щасливим? Точно не ось така стаття про мого сина. — Взяв газету. Подивився на фотографію. — Боже мій, який же він гарний, весь у неї». І слабка усмішка майнула на втомленому обличчі, на якому назавжди закарбувались сліди задавненого болю. На якусь мить він був щирим із собою. Нарешті зрозумів, що могло б зробити його щасливим.

Секретарка Паоло ввійшла до нього з якимись паперами.

— Синьйоре, це документи на підпис.

Поклала їх йому на стіл і стала поряд, чекаючи. Паоло витяг із нагрудної кишені ручку з золотим пером. Її подарувала Мануела, його наречена. І тут він відчув парфум секретарки. Він провокував. Все у ній провокувало.

Паоло підписував папери.

Ручка Мануели не заважала йому думати про секретарку, про її парфуми, про ці невинні стегна, які легко й випадково торкалися його спини. Чи не так уже й випадково?.. Його збудила думка про те, що вона могла навмисно об нього тертися. Паоло завжди був дуже чутливим.

— Синьйоре, а це в газеті — то ваш брат?

Паоло підписав останній документ.

— Так, це він.

Секретарка ще на якусь мить зупинилась поглядом на фотографії.

— А позад нього хто, його дівчина?

— Не знаю. Можливо.

— Ваш брат має кращий вигляд у житті, ніж на фото.

Паоло подивився їй услід. Її хода та слова не залишили сумнівів. Вона була жінкою, відтак хитрою, як усі жінки. І навмисно терлася об нього, тепер він був упевнений. Так само упевнений, як у винайденій ним для синьйора Форте схемі, котра дозволить тому заощадити мільйони. Глянув на газету. На хвильку уявив себе самого на мотоциклі, що став дибки, і з секретаркою позаду. Вона притискалась до нього, її ноги обхоплювали його ноги, а руки обіймали його за пояс. Гарно було б. Закрив «Мессаджеро». Паоло панічно боявся мотоциклів. Хтозна, чи його фотографія взагалі коли-небудь з’явиться в газеті. У будь-якому разі він там точно не буде на мотоциклі дибки. Максимум — щось пов’язане з фінансами. Раптом сплило погане передчуття. Уявив себе в наручниках на фотографії під заголовком: «Заарештований бухгалтер відомого фінансиста». Знову взяв до рук теку синьйора Форте. Краще перевірити, чи точно все там гаразд.

Палліна вибігла зі школи, перестрибуючи сходинки поряд із Бабі.

— Оце сила! Як ти Джаччі носом тицьнула!

— Мені шкода…

— Тобі шкода? Та так їй і треба, старій відьмі! Ти справді думаєш, що вона помилково поклала моє завдання серед «сімок»? Вона це навмисно! Бо ненавидить мене, адже я завжди весела, жартую, у той час як сама вона дотепна, як катафалк.

— Знаю, але мені все одно шкода. А потім, ти бачила, як вона на мене дивилась? Тепер вона мене ненавидить і зробить усе, щоб завалити на іспитах.

Палліна ляснула її по плечі.

— Та ну, нічого вона тобі не зробить. Ти така підготована, що для тебе іспити будуть, наче легка прогулянка, хай би як вона старалась. Мені б такий середній бал, як у тебе, я б тоді такого шелесту наробила…

Палліна витягла з сумки пачку «Кемел лайт». Узяла цигарку до рота. Подивилась у пачку. Там залишалось ще три, не рахуючи перевернутої, тієї, що «на щастя». Закрила пачку й закинула її до сумки. Відтак знайшла запальничку й закурила. Бабі зиркнула на це: — Гей, хіба ти не казала, що кидаєш курити?

— Так, казала. Кину в понеділок.

— Хіба це не був минулий понеділок?

— Був. Я й кинула, але вчора знову почала.

Бабі похитала головою. Спустилася з останніх сходинок. Побачила материну машину з іншого боку дороги.

— Ну, Палліно, то ти їдеш з нами?

— Ні, зачекаю на Полло, він має заїхати по мене. Може, він буде зі Степом. Чому б тобі не залишитися? Ну ж бо, скажи своїй матері, що ти їдеш обідати до мене.

Бабі на хвильку замовкла. Вона не думала про Степа від ранку. Занадто багато всього сталося. Спало на думку їхнє прощання. «Непослідовна». Так він сказав. Ненормальний. Вона не була непослідовною, не хотіла такою бути.

— Дякую, Палліно. Я їду додому, і я вже казала: не хочу бачити Степа, і не наполягай на цьому, бо посваримось.

— Ну як хочеш. Тоді о п’ятій в «Парнасі»…

Бабі хотіла щось додати, але Палліна її випередила: — Так, так, з моєю «Веспою».

Бабі усміхнулась і пішла. Палліна подивилась їй услід. Хтозна, чому вона така гордовита. Її справа. Може, це така стратегія, подумала Палліна. Хай там як, їй личить. «Класнюча. І як вона поставила на місце Джаччі!» Вирішила, що ця новина заслуговує на поширення. Підійшла до групки молодших дівчат, другокласниць.

— А ви вже чули, як Джаччі носом у багно вмочили?

— Ні, а що сталось?

— Хотіла не допустити до іспитів Сильвію Фесту з мого класу. Але насправді вона помилилась, бо поставила їй оцінку іншої дівчини.

— Правда?

— Клянуся. На щастя, Бабі це помітила.

— Яка Бабі? Джервазі?

— Саме вона.

Одна з дівчат, що тримала в руках «Мессаджеро», запитально глянула на подруг. Ті кивнули. Тоді вона наважилась.

— Слухай, Палліно, а ось це — не вона?

Палліна вирвала газету з рук. Швидко прочитала статтю. Дівчина все ще несміливо повела далі: — Ми чули, що ви вчора їздили бути «камоміллами», але не вірили. А виявилось, що правда.

«Ще й яка правда, — подумала Палліна, — все так, як у статті». Закрила газету. Подивилась на Бабі. Та вже майже дійшла до материної машини. Спробувала погукати, та шум машин перекрив її голос. Зараз уже нічого не вдієш.

Бабі нахилилась до машини й підняла сидіння, щоб пролізти на заднє.

— Привіт, мамо!

Посунулась до неї, щоб поцілувати. І отримала голосного ляпаса.

— Ой! — Бабі впала на заднє сидіння. Потерла зболілу щоку, і, поки та займалась рум’янцем, на її обличчі з’явився вираз образи з ноткою цікавості.

Даніела сіла в машину.

— Гей, бачили, як класно? Бабі, ти — в газеті…

Роздивилась навкруги. Оця тиша. Вираз обличчя Рафаелли. Бабі, що масує почервонілу щоку. Блискавично зрозуміла. Завдяки власному безпосередньому досвіду.

— Ок, проїхали.

Поки чекали Джованну, що, як завжди, спізнювалась, посварилися. Рафаелла волала, як навіжена. Бабі нарешті зрозуміла, у чому справа. Намагалась пояснити всю історію. Даніела підтвердила її версію. Рафаелла ще дужче розкричалася. Тепер винною у всьому була Палліна. Але її не покараєш, вона поза зоною досяжності. Даніела, яка також мало не отримала ляпаса, вирішила, що буде краще помовчати. Їй не личили «ручні рум’яна». Бабі було покарано. Але їй було дозволено розгорнути «Мессаджеро». Коли побачила фотографію, усміхнулась. Вона справді гарно вийшла. Вирішила не ділитися цією думкою.

Нарешті прийшла Джованна і зі своїм звичним «вибачте» залізла на заднє сидіння. Даніела сиділа спереду. Машина рушила. Усю дорогу висіла тиша. Джованна подумала, що це вже занадто. Вони завжди такі нервові. А сьогодні взагалі передають куті меду. Зрештою наважилась: — Ну, сьогодні ж я не так уже й пізно, хіба ні?

Даніела зареготала. Бабі якийсь час стримувалась, але потім також вибухнула сміхом. І навіть Рафаелла усміхнулась.

Джованна, ясна річ, нічого не зрозуміла і образилась. Подумала, що вони не просто передають куті меду, але ще й невиховані, якщо так із неї знущаються. Вона розкаже своїй матері. «Відзавтра, — вирішила Джованна, — або хай сама мене забирає, або я повертатимусь автобусом».

Ось так випадково вся ця історія бодай чомусь зарадила. Їм більше не треба було чекати на Джованну.

30

Стара сумка з чорної шкіри, міцно затиснена під пахвою — омріяна здобич молодиків з почервонілими очима та складним життям. Піджак гірчичного кольору. Втомлене волосся, таке саме, як і її хода, було коротким і зібраним у пук. Грубі коричневі колготки додавали їй віку, хоча у тому не було найменшої потреби. Старі мокасини на маленькому підборі зі збитими носами стискали ноги. Але цей біль був нічим порівняно з тим, що коїлось у неї всередині.

Її серце немовби взуло черевики на два розміри менші.

Джаччі відчинила скляні двері під’їзду свого старого будинку. Ті передбачувано зарипіли. Зупинилась перед ліфтом. Натиснула кнопку. Слабко загорівся червоний вогник. Джаччі подивилась на поштові скриньки. Деякі були без прізвищ. На одній бракувало також скла, і вона косо висіла на одному гвіздку, справляючи враження розгардіяшу та занедбаності, як і сама квартира Ніколоді. «Речі стають схожими на своїх господарів, чи господарі стають схожими на свої речі?» Джаччі не змогла відповісти на це запитання. Мабуть, винні і одні, й інші. Увійшла в ліфт. Подумала, що має сказати Ніколоді полагодити свою поштову скриньку.

Ліфт рушив. Усередині двері були покарбовані ножем. Найбільш чітко читалося ім’я чиєїсь колишньої пасії. Трохи вище — символ однієї політичної партії, майстерно вирізьблений якимсь легковірним художником. Нижче — чоловічий статевий орган, виконаний недостатньо правдоподібно, якщо її не зраджувала пам’ять. Третій поверх. Відчинила ґрати ліфта. Витягла з сумочки ключі. Вставила найдовший у середній замок. Почула за дверима шум. Це був він, її єдине кохання. Сенс її життя. Відчинила двері. Усмішка несміливо з’явилась на її обличчі:

— Пепіто!

Маленький собачка вибіг їй назустріч, дзявкаючи. Джаччі нахилилась до нього.

— Як твої справи, радосте моя?

Собачка, метляючи хвостиком, кинувся їй в обійми. Почав лащитися до неї.

— Пепіто, ти не уявляєш, як сьогодні образили твою маму.

Джаччі зачинила двері, поклала сумку на поличку з білого мармуру і зняла куртку.

— Одне дурне дівча насмілилося закинути мені помилку, при всіх до того ж, уявляєш… Чув би ти її тон.

Джаччі пішла на кухню. Песик потрюхикав за нею. Здавалося, він щиро зацікавлений.

— Знищити мене через дріб’язкову помилку, розумієш? Вона мене принизила перед усім класом.

Відкрила старий кран з натягнутою на нього пожовклою від часу гумовою трубкою. Вода косо приснула на білу гумову решітку з нерівними краями. Вона була вирізана вручну, щоб поміститись у рукомийник.

— Вона має все. Гарну квартиру, когось, хто їй готує їжу. Ні про що не мусить турбуватися. Вона зараз і не думає про те, що накоїла. Ясно ж, яке їй до того діло?

Джаччі підійшла до шафки з рештками різних сервізів, навмання взяла склянку, налила води. Здавалось, навіть скло тут відчувало плин часу. Поставила на вогонь каструльку з водою і пішла до вітальні. Песик слухняно біг за нею.

— Ти б бачив інших дівчат. Вони були щасливі! Сміялися у мене за спиною, раді моїй помилці…

Джаччі відкрила шафу. Витягла з шухляди кілька домашніх завдань і почала їх перевіряти.

— Вона не мусила так чинити! — Кілька разів підкреслила червоним помилку якоїсь ні в чому не винної небораки. — Вона не мала права виставляти мене посміховиськом перед усім класом!

Собачка застрибнув на старе крісло, оббите бордовим оксамитом, і згорнувся на м’якій подушці, уже звиклій до його маленького тільця.

— Розумієш, як я тепер повернуся до класу? Тепер щоразу, як я ставитиму оцінку, будь-яка з них зможе мені сказати: «Ви упевнені, що поставили її навпроти саме мого прізвища, професорко?» І вони сміятимуться, я впевнена, що сміятимуться…

Песик прикрив очі. Джаччі поставила «четвірку» за завдання, яке перевіряла. Та непричетна неборака, мабуть, заслуговувала на більше. Джаччі продовжувала розмовляти сама з собою. Пепіто задрімав. Ще одне завдання стало жертвою її нервів. У більш спокійний день воно б цілком могло отримати задовільний бал.

Повсюди на стінах — старі рамки з давніми фотографіями. Мережива, що додають старомодності шафкам із занадто темного дерева. Надто грубі білі фіранки, що не пропускають світла. На ніжках стільців бракує кількох заглушок. Джаччі взяла ще одне завдання. Завтра цьому класові буде не до жартів. У цій кімнаті жінка за столом, покритим старою клейонкою, сама дала відповідь на власне запитання. Це люди роблять свої речі схожими на себе. І на якусь мить усе в цій квартирі здалось сірішим і старішим. Навіть витончена Мадонна на стіні видавалася злою.

31

Радіо «Світ звуку». Веселий голос торохкотів про останні американські шлягери. Бабі, сидячи за столом навпроти вікна, марно намагалася зосередитись на підручнику. Відкинулася на спинку і подивилась надвір, щоб сконцентруватись. У будинку навпроти якийсь чоловік, осяяний сонцем, щось лагодив на терасі. Здається, у нього також не дуже виходило. Бабі спробувала повторити останню формулу з алгебри, яку щойно прочитала. Вона подумки закрила і відкрила дужки, однак відчула, що всередині дужок щось не те. Перевірила в підручнику. Так і є. Помилилась. Чолов’яга зник із тераси. Бабі повернулась до своїх формул. Повторювала їх уголос, час від часу звіряючись із книжкою. Котрусь із них вона вгадала, потім їй усе набридло. Взяла ручку. У тої був кумедний ковпачок. Подивилась на фотографії, що лежали за склом на столі. Палліна, що гримасує. Вона та Палліна обійнялись, поціловані сонцем на луках Кортіни. Листівка із зображенням казково гарного моря. Вона її пам’ятає. Її надіслала Палліна, коли їздила на Мальдіви. Чи то були Сейшели? Засумнівалась. Схилилась до листівки. Це не надто допомогло: усі моря на листівках схожі одне на одне. Ну, більш-менш. Захотілося бути там, де б не був той пляж. Усміхнулась. У верхньому кутку — маленька фотографія, зроблена у вуличній фотокабінці. Вона та Палліна із морозивом у руках. І підпис зверху: «Ненажери». Почерк був Палліни. А морозиво було «Від Джованні». Вона чудово пам’ятає той день. Цей смак. Відчула, що зголодніла.

Підвелась, пішла на кухню. Даніела щось вчить у своїй кімнаті. Матір пішла грати в карти. Відкрила холодильник. Сумне видовище. Знежирене молоко, кілька пакетиків сиру. Фрукти. Пучечки зелені, немитої. Кілька знежирених йогуртів та дієтичні пудинги. Жахливі. Вибрала знежирений йогурт. Відкрила його і, навіть не облизуючи кришечки, викинула її у пакет з пластиком, що висів на клямці вікна. Якби йогурт був бодай фруктовим… Але цього знежиреного і так більш ніж вистачало. Взяла ложечку й поклала її до рота. Мурашки побігли їй від шиї до п’ят. Брр, які тортури. Повернулась до своєї кімнати. Час від часу вмочувала ложечку в йогурт і облизувала сам краєчок. Сьогодні їй нічого не смакувало. Чому? Потім перевела погляд і… одразу зрозуміла. Постер був тут, прикріплений до її шафи. Степ на ньому щиро усміхався на своєму мотоциклі дибки. А вона — поряд, обіймає його ззаду, притискається до нього. Волосся відносить вітер. Її блакитні очі здаються ще більшими. Не впізнала себе. На якусь хвильку забула той переляк і забажала знову опинитися на мотоциклі, позаду нього. Притиснутись до нього. Гірка іронія радіо вибрала у цю мить останній шлягер Джорджа Майкла, що чарівно й романтично розлився кімнатою. Мурашки, цього разу солодкаві, побігли спиною, а її замріяні очі розглядали цю велику фотографію, щоб потім зупинитись там, на тому напису фломастером у правому куті. «Легендарна пара!» І цей знак оклику. Це написав він. Подивилась на руки на фото, покладені на кермо мотоцикла. Ось ця, права. Це вона в усьому винна. Це вона гладила її голу спину в ту ніч, це вона пробувала розстібнути на ній бюстгальтер. А її пальці зупинили ту руку. Божевільні. Подумала, чи ліва його рука була більш цнотливою. Мала надію, що ні. Глянула на годинник. П’ята. Час іти. Коли надягала оліймпійку, нарешті зрозуміла. Палліна мала рацію. Даніела мала рацію, її матір та Степ мали рацію. Відчула, як її огорнуло дивне тепло щирості. Вона більше не брехала собі, була лише непослідовною.

«Парнас». Гарні дівчата з бездоганно підмальованими очима, з довгими віями та стриманими помадами щебетали за круглими столиками, ніжачись на теплому сонці цього весіннього надвечірка. Одна з них забруднилась. Маленька неслухняна крапля, скотившись круглою стінкою бокала з морозивом, кинулась униз. Досягла іншої округлості, більш сексі та елегантної — її бюстгальтера, який став краплі прихистком завдяки одному додатково розстібнутому ґудзику. Проста забудькуватість чи навмисна провокація? Це було б проблемою її хлопця, якби вона його мала. Ймовірно, вона була-таки на полюванні, судячи з цих м’яких губ, ідеально обведених олівцем, та бісиків, що вона пускала очима навкруги. Не помітила однак нікого, достойного її декольте. Потім, пересвідчуючись, чи вона не переборщила з демонстрацією принад, помітила, що до її кофтинки кольору вершків самовільно долучився ще й шоколад.

— Чорт забирай, пляму поставила.

Кілька дівчат за столиками захихотіли, інші, більш песимістичні, узялися перевіряти власні кофтинки, чи не забруднились вони. Дівчина у забрудненій і відвертій кофтинці вмочила краєчок паперової серветки в склянку з водою. З силою потерла шоколадну пляму, і та розповзлась. Кофтинка кольору вершків у цьому місці стала бежевою. Дівчина впала у відчай.

— От іще! Ці склянки з водою, що тобі приносять офіціанти, тільки наврочують. Здається, вони це роблять навмисно, бо знають, що ти забруднишся. Вибачте? — Зупинила на ходу одного з офіціантів. — Ви не могли б мені принести відбілювач?

Дівчина обома руками взялась за кофтинку, показуючи йому мокру пляму. Офіціант не підійшов до проблеми поверхово, він зробив глибокий візуальний аналіз. Мокра пляма на кофтинці прилягала до бюстгальтера, який просвічував мереживом. Офіціант усміхнувся їй.

— Зараз принесу, синьйорино.

Професійний і брехливий, він бажав би чогось іншого від неї, хоча й розчаровано усвідомлював, що цей заклично розстібнутий ґудзик призначався не йому.

У «Парнасі» жодна дівчина не вийшла б гуляти з офіціантом.

Палліна, Сильвія Феста та кілька інших дівчат з Фальконьєрі присіли на ланцюг, підвішений між двома низенькими мармуровими пілястрами. Ланцюг стражденно вгинався під їхньою вагою. Вони гойдались, теревенячи між собою, сміялися, обговорюючи події дня, помилку Джаччі, позавчорашні перегони, фотографію Бабі в газеті.

— Ось вона. — Сильвія Феста помітила її першою.

Щоки Бабі розчервонілися. Привіталася з подругами, радісно усміхнувшись, трішки втомлена довгою дорогою. Палліна побігла їй назустріч.

— Привіт!

Вони розцілувалися щиро й по-дружньому. Більшість поцілунків, свідком яких був «Парнас», щирими не були.

— Як я втомилася. Не думала, що це так далеко!

— Ти пішки прийшла? — Сильвія Феста глянула на неї ошелешено.

— Так, оскільки «Веспи» немає… — Бабі з натяком глянула на Палліну. — До того ж мені хотілося пройтись. Але я трохи перестаралася, вже ледве ноги волочу. Мені ж не доведеться повертатись додому в такий само спосіб, правда?

— Ні.

Палліна зітхнула. Потім усміхнулась їй.

— Тримай. — Віддала їй ключі. — Моя «Веспа» в твоєму розпорядженні.

Бабі глянула на брелок — велику «П» з блакитної гуми. Потім — на Паллінину «Веспу», що стояла неподалік.

— А щодо моєї ніяких новин немає?

Палліна кивнула на групку хлопців.

— Полло сказав, що ніхто нічого не знає. Отже, її не крали, інакше він би одразу про це дізнався. Тож, імовірніше, її забрала поліція. Сказали, що тебе мусять про це повідомити.

— Уяви, якщо вони зателефонують моїм батькам.

Бабі подивилась на хлопців. Упізнала Полло і ще кількох друзів Степа. Тип із пов’язкою на очі усміхнувся їй. Бабі відвела очі. Мала надію, що і Степ там буде.

Офіціант стовбичив біля одного столика, сподіваючись на щедрі чайові. Хлопець нахилився, намагаючись дістатись до кишені штанів. Зніяковіла дівчина вдала, що поняття не має, скільки тут коштують наїдки. Насправді ж вона навідувалася до «Парнасу» мало не щодня і замовляла завжди одне й те саме. Єдине, що постійно змінювалось, — це її супутники.

Бабі продовжувала роззиратися довкруги. За одним зі столиків дівчина бризкала собі на кофтину пишну піну відбілювача. Дотепна, розсмішила подруг, роблячи вигляд, що їй поцілили в серце, впала на стілець. Дивний сніг утворився на плямі, у той час як вона відчула справжні холодні мурашки. Весело усміхнулася, не знаючи, що кофтинка тепер остаточно зіпсована.

Якась машина, заблокована серед інших, відчайдушно гула у клаксон. Власник іншої, яка її заблокувала, дріботів туди з вибаченнями.

Кілька мотоциклів зупинились поряд. Бабі з надією обернулась до новоприбулих. Серце закалатало. Марно. Якісь невідомі хлопці пройшли до столиків, вітаючись із присутніми. Жоден з них навіть здалека не нагадував його.

— Кого вишукуєш? — Тон та вираз обличчя Палліни не залишали сумнівів. Вона знала.

— Нікого. А що таке?

Не дивлячись на неї, Бабі поклала ключі від «Веспи» до кишені. Розуміла, що очі видали б її.

— Та нічого. Здавалося, наче ти когось виглядаєш… — наполягала Палліна.

Бабі спитала себе, що саме вона знає. Згадала себе саму тоді. Свої відкриті губи, замріяно-затуманені очі, цю несправджену мрію — і цей поцілунок, який не відбувся.

— Па-па, дівчата.

Поспішне прощання, почервонілі щоки. І не лише через довгу подорож пішки. Палліна підвела її до «Веспи».

— Знаєш, як вона працює?

Бабі усміхнулась. Зняла блокування з колеса й завела її. Штовхнула вперед. Підніжка зникла з пружинним звуком.

— А що ви робите сьогодні?

Палліна підняла брову.

— Гей, що діється? Ти зволиш гуляти з нами?

— Ну чого ти заїдаєшся? Я тільки спитала, що ви робите!

— Ну, не знаю. Якщо хочеш, я тобі потелефоную або попрошу когось потелефонувати.

Палліна з натяком глянула на неї, і Бабі раптом за її усмішкою побачила його. Степа. Його впевнені очі, його засмаглі плечі, його коротке волосся, його руки, на яких лишались сліди бійок, котрі руйнували колись ідеальні усмішки та носи.

Його голос. «Непослідовна». Він мав рацію. Раптом у ній прокинулась гордість.

— Ні, дякую, облиш. Побачимось завтра в школі. Я просто поцікавилась.

— Як хочеш…

«Веспа» швидко рушила, відносячи її геть, поки слабку дамбу гордості не прорвало небезпечне море щирості. Палліна подивилась їй услід. Оця зворушлива манера допомагати собі плечима, перемикаючи передачі. Цей недовершено рішучий характер і ця покваплива втеча. Палліна нарешті зрозуміла, чого бажала Бабі.

— Вибачте, дівчата. — Витягла з кишені дві монети по сотні лір і підкинула їх на долоні. — Маю виконати одну місію. Піду потелефоную.

Піймала монети на льоту й з брутальним виразом попрямувала до бару.

— Що б вона без мене робила…

Підняла слухавку. На екранчику справа вгорі з’явився напис «100 лір». Хтось використав не всі свої монети. Це маленьке заощадження видалось їй добрим знаком. Весело набрала номер. Вільно. Ця місія повинна була вдатися.

Бабі поставила Паллінину «Веспу» в гараж. Чудово. Батько нізащо не помітить різниці. Притулила її до стіни — так він точно нічого не зможе сказати. Глянула на годинник. За чверть сьома. Чорт забирай! Прожогом кинулась до сходів.

— Привіт, Фьоре!

Портьє ледве встиг відповісти на привітання. Бабі швидко відчинила двері.

— Дані, мама повернулась?

— Ще ні.

— Слава Богу.

Рафаелла покарала її, заборонивши прогулянки аж до наступного тижня, і було б надто великою зухвалістю чинити наперекір уже в перший день. Даніела подивилась на неї пригнічено.

— Що, жодних відомостей про нашу «Веспу»?

— Жодних. Певно, її забрала поліція.

— Що? Ну чудово! І що вони з нею робитимуть, переслідуватимуть на ній злочинців?

— Мені сказали, що рано чи пізно поліція нам подзвонить, щоб віддати її. Ми мусимо тільки перехопити їхній дзвінок раніше від мами й тата…

— Ага, дуже легко. А якщо вони вранці подзвонять?

— Тоді нам гаплик. Поки що Палліна позичила нам свою «Веспу». Я поставила її в гараж, відтак, коли тато повернеться, він нічого не помітить.

— А, до речі, Палліна тобі телефонувала.

— Коли?

— Нещодавно, коли ти виходила. Вона передала, що сьогодні вони підуть до дискотеки «Вітрини». Що вона на тебе там чекатиме, щоб ти не комизилась і приходила туди, і що вона все знає. І ще про якусь тваринку. Собачку, мишку… А, ось: «передавай вітання рибці». Яка ще «рибка»?

Бабі розвернулась до Даніели. Вона почувалася враженою, викритою, зрадженою. Палліна таки все знала.

— Нічого, це просто жарт.

Це було б занадто довго пояснювати. І занадто принизливо. Лють піднялася в ній на мить і мовчки відвела її до кімнати. Сонце, що сідало, намалювало на вікні її кімнати весь перебіг цієї історії. Губи Степа, його весела усмішка, його розповідь, і Полло поряд із ним, його сміх, потім Паллінин і хтозна, чий іще.

Вона повелась, як дурненька, слід було розповісти про це своїй подрузі. Вона б зрозуміла, втішила. Стала б на її бік, як завжди. Безперечно. І це було добре. Потім подивилась на велику фотографію на своїй шафі. На мить її затьмарила ненависть. Але лише на мить. Потім зброя повільно впала, тихо й кволо. Гордість, гідність, гнів та обурення сповзли до ніг, як шовкова нічна сорочка без бретельок з її гладенького золотавого тіла. І вона, нарешті звільнена, просто переступила через них, зробивши один-єдиний крок. Оголена коханням, вона підійшла до нього, до його зображення.

На якусь мить здалося, що вони усміхаються одне одному. В обіймах на тлі сонця, що сідає — близькі, навіть якщо надто різні. Він — із заламінованого паперу, вона — сповнена осяйним почуттям, нарешті ясним і щирим. Подивились одне на одного. Потім вона цнотливо опустила очі й майже мимохіть опинилася перед дзеркалом. Подивилась на себе — і в цю мить себе не впізнала. Ці очі, такі усміхнені, ця сяюча шкіра… Навіть обличчя здавалось іншим. Вона відкинула назад волосся. Щасливо усміхнулась собі — тій, якою ще не була. Закоханій жінці, нерішучій і замисленій про те, як вдягнутися у цей важливий вечір.

Пізніше, коли батьки повернулися, знову осипали її докорами й пішли собі на одну зі своїх вечірок, Бабі зайшла до кімнати Даніели.

— Дані, я йду гуляти.

— Куди ти? — Даніела з’явилась на порозі.

— До «Вітрин». — Бабі витягла з шухляд кілька светрів і відкрила свою шафу. — Слухай, а де ти поклала чорну спідницю?.. Оту нову…

— Я тобі її не позичу! Так ти мені й її викинеш! Навіть не згадуй про це!

— Та ну, то ж було випадково…

— Ага, може, сьогодні трапиться ще щось випадкове. Може, ти знову опинишся в багні. Ні, не позичу й крапка. Вона — єдина, що мені личить. Не можу тобі її дати, серйозно.

— Еге ж, але коли я стаю «камоміллою» або ж з’являюсь у газеті, тоді ти вихваляєшся перед своїми подругами й нагадуєш усім, що я твоя сестра. І не кажеш про те, що навіть спідниці не хочеш мені позичити!

— Та до чого тут це…

— А до того! Попроси у мене ще колись що-небудь…

— Гаразд, тоді бери.

— Ні, от тепер я більше її не хочу.

— Ні, тепер ти її візьмеш.

— Ні, не візьму.

— Ах, не візьмеш? Отже, так: або ти вдягаєш на прогулянку мою спідницю, або я зараз-таки дзвоню мамі і про все їй розповідаю.

Бабі гнівно обернулась до сестри.

— Що ти зробиш?

— Те, що чула.

— Дивися, щоб я тебе по щоках не набила…

Даніела скорчила кумедну міну, й зрештою вони обидві розреготалися. Даніела пройшла до своєї кімнати й відкрила шафу.

— Тримай. — Поклала чорну спідницю на ліжко. — Вона вся твоя. Можеш борсатися у грязюці, якщо тобі так подобається.

Бабі взяла спідницю й приклала собі до живота. Почала уявляти, з чим би її поєднати. Задзвонив телефон. Даніела пішла відповідати.

— Алло? А, привіт!..

Бабі в своїй кімнаті зробила голосніше радіо. Музика залила квартиру. Даніела відклала слухавку. «Андреа, зачекай хвильку». Зачинила двері в коридор, потім спокійно повернулась до розмови. Бабі повитягала геть усе. Шафа розкрита, шухляди на підлозі. Одяг скиданий купою на ліжко. Нерішучість. Пішла до материної кімнати. Відкрила велику шафу. Почала в ній ритися. Час від часу згадувала про якусь річ: вона могла підійти до цієї спідниці? Відкрила і тут шухляди. Діяла дуже обережно. Речі треба було повернути кожну на своє місце, інакше мати помітить втручання. Матері завжди все помічають. Або майже все. Бо для Рафаелли заміна «Веспи» на Паллінину також пройшла непоміченою. Матері геть не розуміються на мопедах.

Ніколи не проси маму купити тобі той тип джинсів, які ти бачила на своїй подрузі. Бо вона неодмінно купить ту модель, яку носить остання невдаха класу. Усміхнулась. Блакитний джемпер з «ангори»? Занадто теплий. Шовкова блуза? Занадто елегантна. Чорний піджак і боді під нього? Надто похмуро. Але боді — це непогана ідея. Боді під блузу? Можна спробувати. Закрила шухляди. Збиралась уже повернутися до своєї кімнати. Помітила, що залишила червоний светр на ліжку. Так її б викрили. Поклала його назад. Мама помітить, що тут рилися? Ентузіазм узяв гору над страхом.

— Та байдуже!

Покарання зникло, розбившись об зображення у дзеркалі. Бабі збентежено дивилась на себе. «Ні, не треба ніякого боді під блузу, і спідниця Дані теж не годиться. Це й на краще. Бідолаха, адже це справді єдина річ, яка їй личить». Вирішила, що треба витягти її на пробіжку. «Завтра. А зараз? Що мені вдягнути зараз? Джинсовий комбінезон?» Похапцем відкрила останню шухляду. Витягла його звідти: збляклий, короткий і зім’ятий — «саме те, що моя мати так ненавидить». Саме те, що сподобається йому, вона була впевнена. Швидко переодяглась. Глянула в дзеркало. Бездоганно. Вдягла зверху світлу джинсову сорочку, заправила її в штани, натягнула бретелі. Кинулась на ліжко, узяла гольфи й одягла їх разом із високими, аж до кісточок, темно-синіми «All Star» такого ж кольору, як і пов’язка для волосся. Зачесала волосся назад. Барвисті сережки у вигляді рибок від «Mari del Sud». Поправила комірець сорочки. Потім почала фарбуватись. Музика шаленіла. Чорною лінією підвела очі. Розтушувала сірим олівцем, намагаючись зробити їх іще гарнішими, наче це було взагалі можливо. Білі зубки пахли м’ятою. Легкий бальзам зробив її м’які губи ще принаднішими. Щоки ж, розчервонілі самі собою, були ідеальними без будь-якого втручання.

Даніела все ще розмовляла по телефону. Раптом музика урвалась. Двері в коридор повільно прочинились. У напівтемряві з’явилась Бабі. Ступила кілька кроків і спинилася. Фігуру огорнуло світло з вітальні, підкреслюючи її довершеність. Даніела замовкла зі слухавкою в руці.

— Матінко моя, яка ти гарна!

Бабі усміхнулась їй. Потім вдягла темну джинсову куртку «Левіс».

— Мені справді личить?

— Та ти крутезна!!!

— Дякую, Дані, твоя спідниця була занадто урочиста.

Поцілувала її. Даніела подивилась їй услід. На якусь мить засумнівалась, чи справді вони сестри. Подумала, чи й вона виросте такою ж гарною. Жорстока природа дозволила їй потішитися цією ілюзією.

Бабі витягла «Веспу» з гаража, увімкнула першу передачу. Швидко поїхала вниз узвозом у нічній свіжості. Її французький «Каронн» змішався в тонкий дует із пахощами італійських жасминів. Попрощалась із Фьоре, портьє. Потім, вливаючись у потік машин, усміхнулась, згадуючи компліменти Даніели. Цього разу вона не була занудною. Спитала себе, що подумає Степ. Йому сподобається? Що він скаже про комбінезон? А про макіяж? А про сорочку? Помітить, що вона підібрана під колір очей? Її серденько забилось швидше. Не варто було так перейматись. Скоро вона отримає всі відповіді.

32

Бабі поставила «Веспу». Кілька хлопців — хтось сидячи на мопедах, хтось обпершися об стіну — розмовляли про якусь історію кохання, яка погано закінчилась. Двоє незвично одягнених типів сиділи на східцях. Один із них лизнув цигарку, розклеїв її й спритно висипав тютюн собі на долоню. Витяг щось із кишені куртки. Озирнувся — ніхто не бачить…

Перед дверима стояв черевань з маленькою сережкою в лівому вусі й не пропускав усередину невелику групку. Бабі також стала в чергу. Поряд із нею стояли дві надміру нафарбовані дівчини в легких плащах. Їх супроводжували два типи у куртках з фальшивої верблюжої шкіри. Один із них в петельці мав позолочений значок у формі саксофона — абсурдний, як сама думка про те, що він уміє грати на цьому інструменті. Одного з них виказували легкі мокасини зі шкіряною торочкою. Іншого — довгі білі шкарпетки, які зухвало визирнули з-під штанів, коли він витягав з кишені цигарки. Ця «Мальборо» у зубах не врятує: їх однак не впустять.

Охоронець побачив Бабі й вказав на неї: «Ти».

Бабі пройшла повз дівчат із начісаним волоссям, одну показово пристойну пару та двох невдах, що приїхали звідкись здалека. Всі їй заздрили. Хтось почав скаржитися, щось бубоніти, але все це пошепки. Насправді вони хотіли довести щось своїм супутникам. Бабі усміхнулась охоронцеві й пройшла всередину. Він подумав, що вибрав правильно. Перевів знову очі на це збіговисько. Рішуче обличчя, насуплені брови, готовий покласти край будь-якій спробі протесту. Але у цьому не було потреби. Всі мовчки стояли в очікуванні, перезираючись, із кривими слабкими посмішками, які, однак, означали: «Ми нікому на фіґ не потрібні».

Два велетенські сабвуфери відлунювали угору, пробиваючи неймовірні баси. Перед барною стійкою хлопці та дівчата намагались докричатися одне до одного, сміючись. Один тип з кумедним обличчям в круглих окулярах сидів на краєчку високого стільця. Щасливо відповідав щось гарній білявій дівчині. Але якби він зрозумів, що саме вона йому говорила, то, ймовірно, забрався б кудись геть зі своїм дбайливо підібраним іміджем. Вона казала, що чекає на свого хлопця. Він, здавалось, не чув, а може, вдавав, що не чує. Дівчина стенула плечима й погодилась, щоб її пригостили джинтоніком. Він заплатив, на щось сподіваючись. Він прекрасно її розчув, але тішився ілюзією, що той її хлопець так і не прийде. Бабі обперлася об скло. Подивилась униз, на великий танцпол. Усі танцювали, як навіжені. По краю танцполу навіть найспокійніші відвідувачі піддавались шаленому ритму «хауса». Пошукала очима Палліну та інших. Не побачила їх. Відійшла ліворуч. «Вітрини» їй страшенно подобались. Входиш — і дивишся крізь скло на людей, що танцюють унизу, під тобою. Потім, якщо хочеш, спускаєшся до них, змішуєшся з веселим натовпом, тепер дивляться вже на тебе, на весь цей розмаїтий спектакль. Бабі знову глянула вниз, охопила поглядом увесь танцпол. Двоє хлопців танцювали один навпроти одного, як здичавілі. Деякі дівчата розмахували руками, ще одна весело підскакувала, жартуючи зі своєю подругою. На них були короткі еластичні топи у чорно-білих кольорах та лосини, затягнуті на талії і дещо закороткі. Довкола — голі пупи, збляклі й розтягнуті джинси, зав’язані хустками замість ременів.

Танцівниця на кубі, дівчина із заплющеними очима, «хлопець з порядної сім’ї», що прагне когось підчепити. Жлоб, що імітує Джона Траволту, в широкій сорочці та з обручем на голові. Спалахи світла, навіжені рухи, дим, що з шипінням приповзає здалеку й огортає всіх. Одна пара намагалась щось сказати одне одному. Можливо, він пропонував більш чуттєвий танець — із тих, які танцюють удома, під тихішу музику. Вона сміялась. Можливо, пристане на пропозицію. А може, там ішлося про щось геть інше. І жодного сліду Палліни, Полло, інших друзів, а головне — його, Степа. Раптом вони не прийшли? Та ні, не може бути. Палліна б її попередила.

Потім Бабі немовби щось відчула. Дивне. Вона дивилась у неправильному напрямку. І, ніби керована Божою рукою або ж лагідним поштовхом долі, обернулась. Побачила їх. Вони були там. У тій самій залі. Неподалік від неї. Сиділи в дальньому кутку «Вітрин», навпроти останнього скла. Там були всі. Полло, Палліна, отой з пов’язкою, інші хлопці з короткими стрижками та великими біцепсами в компанії тендітних та гарненьких дівчат. Там була Маддалена зі своєю кругловидою подругою. Степ теж був там. Пив пиво із прозорого келиха з яскравим лейблом і час від часу дивився вниз. Здавалось, він когось або щось шукає. Бабі тьохнуло серце. Він шукає… її? Можливо, Палліна йому сказала, що вона прийде. Знову глянула вниз. Танцпол розпливався за склом. Ні, Палліна не могла йому цього сказати. Знову повільно перевела очі на нього. Усміхнулась. Такий дужий, із цим брутальним виглядом, цим коротким підголеним ззаду волоссям, цією застібнутою курткою та оцією манерою сидіти, як спокійний господар. І все ж він здався їй маленьким. Щось у ньому було лагідним та добрим. Може, погляд? Степ обернувся до неї. Бабі перелякано відвернулась. Не бажаючи, щоб він її помітив, змішалась із натовпом і відійшла від скла. Пішла вглиб приміщення, де були сходи вниз, до танцполу. Витягнула з кишені комбінезона шкіряний гаманець. Її зупинив огрядний коротун. Вона дала йому десять тисяч лір, отримала жовтий квиток і пройшла. Тип повернувся до розмови з дівчиною у кашкеті набакир. Бабі швидко збігла сходами. Тут, унизу, музика була набагато гучнішою. За барною стійкою Бабі замовила собі «Белліні»48. Вона любила персики. З цього кутка подивилась нагору. Побачила їх. Степ стояв, спираючись на скло обома руками, і хитав головою в ритм музиці. Бабі усміхнулась. Звідти він не міг її бачити. Дивилась на нього. Старша за неї дівчина покликала її з-поза барної стійки. Її «Белліні» був готовий.

Віддала дівчині жовтий квиток. Та подала їй напій, і він зник так само швидко, як і з’явився. Бабі крадькома обійшла танцпол і опинилась просто під ними. Вона відчувала дивну ейфорію. «Белліні» давався взнаки. Музика підхопила її, вона підкорилась. Заплющила очі й потроху в танці перетнула весь танцпол. Крутила головою в такт. Щаслива і трішки хмільна серед незнайомих людей. Волосся розліталось. Залізла на вищий бортик танцполу. Зчепила руки й затанцювала, поводячи плечима, стискаючи губи, мрійлива. Потім розплющила очі й подивилась нагору. Їхні погляди зустрілись крізь скло. Степ пильно дивився на неї. На якусь мить не впізнав її. Палліна також її побачила. Степ обернувся до Палліни й щось її спитав. Там, унизу, Бабі не могла його почути, але легко вгадала сенс запитання. Палліна кивнула. Степ знову подивився вниз. Бабі усміхнулась йому, потім опустила очі й віддалась своєму танцеві, цій музиці.

Степ швидко кудись побіг, не звертаючи уваги ні на кого і ні на що. Полло тільки головою похитав. Палліна накинулась на свого хлопця, рвучко притягнула до себе й пристрасно поцілувала в губи, як будь-яка закохана жінка. Гладенький коротун пропустив Степа безплатно. Ввічливо з ним привітався й продовжив цілуватися зі своєю дівчиною в капелюшку набакир. Життя у «Вітринах» йшло своїм звичним ходом. Степ зупинився. Бабі була просто перед ним. Якийсь жлоб з довгим волоссям танцював навколо неї, приміряючись. Завваживши Степа, він миттю зник, зробивши вигляд, що не цікавиться нею. Бабі продовжувала танцювати, дивлячись Степові просто у вічі, і в якусь мить він відчув, що тоне у цій блакиті й у цій звабній музиці. Помалу його тіло також ожило. Виліз на бортик танцполу. Німі й усміхнені, вони танцювали тепер поряд. Бабі рухалась хвилями. Степ підтанцював ближче до неї. Відчував її парфуми. Вона підняла руки, виставила їх перед собою і танцювала за ними, усміхаючись. Він подивився на неї зачаровано. Вона була напрочуд гарною. Таких невинних очей він ще ніколи не бачив. Ці м’які губи пастельного тону, ця оксамитова шкіра. Все у ній здавалось тендітним, але довершеним. Її волосся вільно спадало з-під пов’язки. Воно також танцювало, стрибаючи, і гармоніювало з її усмішкою. Оце чоло, високе й ясне, цей тонкий ніс, ці рожеві щоки — вона здавалась лялькою. Степ узяв її за руку, притягнув до себе, погладив по обличчі. Бабі глянула на нього і на мить… на мить він затремтів, уявивши, що від більш відчутного дотику вона, крихка кришталева мрія, розсиплеться на тисячу часток. Тоді він усміхнувся їй і повів за собою. Вкравши її в цього хаосу, в цих навіжених людей. Степ провів її через цей ліс невгамовних рук, захищаючи від випадкових штурханів, тримаючи її поряд із собою, подалі від гострих ліктів та незграбних веселощів незнайомців.

Нагорі, за склом — радість та біль. Палліна подивилась на Бабі, яка зникала разом зі Степом, нарешті щира та непослідовна. Маддалена подивилась на Бабі, яка зникала разом зі Степом, винним лише у тому, що ніколи не кохав її і ніколи не натякав на це. У той час як ті двоє закоханих виходили на вулицю, Маддалена безсило відкинулась на диван. Сама розбила ілюзії, так само, як колись сама їх і створила. Сиділа з порожнім келихом у руках і порожнечею всередині, яку важко чимось заповнити. Вона стала просто добривом для рослини, що часто розквітає на могилі зів’ялого кохання. Ім’я цій рідкісній рослині — щастя.

48 «Bellini» — алкогольний коктейль, що зазвичай складається з персикового пюре та іскристого вина.

48

«Bellini» — алкогольний коктейль, що зазвичай складається з персикового пюре та іскристого вина.

33

«Гарні й джинсові», ліпші за будь-яку живу рекламу. Верхи на мотоциклі кольору ночі, вони змішувались із нічним містом, регочучи. Теревенячи про все й ні про що, усміхаючись одне одному в дзеркальця, навмисно розвернуті. Вона пригорнулась до його плеча і їхала так, голублена вітром і цією новою силою, відсутністю опору. Вулиця Венето, площа Барберіні, вулиця Націонале. Поїхали до «Янголів». Вибрали столик на верхньому поверсі, сіли дивитись відео на великому екрані. Схвильовані більше простим доторком їхніх тіл, аніж роковою композицією відомого американського співака. Вони його навіть не впізнали, такі були заглиблені в однакові думки. Він був багатий та знаменитий, але в цей момент вони були важливіші. Вулиця Кватро Фонтане, площа Санта Марія Маджоре. За рогом праворуч. Маленький паб. Англієць на дверях упізнав Степа. Пропустив. Бабі усміхнулась. З ним хоч куди зайдеш. Він був її перепусткою. Перепусткою до щастя. Вона була така щаслива, що незчулася, як замовила червоне пиво — вона, якій і зі світлим важко було впоратись. І така замріяна, що розділила з ним тарілку пасти, забувши про свою жахливу дієту.

Слова пливли повільно, вона усвідомила, що розповідає йому все-все, що не має більше секретів. Він здавався їй розумним і сильним, гарним і ніжним.

Як вона досі цього не помічала? Була дурною та сліпою, вона його ображала, була уїдливою та злою з ним. Потім пробачила це собі. Це був тільки страх. Пограли в дротики. Вона влучила, хоча дещо зависоко. Переможно обернулась до нього.

— Це вже добрий результат, еге ж?

Він усміхнувся їй. Кивнув. Бабі весело кинула ще один дротик. Ця синьоока дівчина не розуміла, що вже влучила в саме «яблучко».

Знову викрадення на мотоциклі. Вулиця Кавур. Піраміде. Тестаччо. Маленький шлагбаум у біло-червону смужку між мішками з цементом. Низенький Віто, випромінюючи веселощі, перевіряє невеличку групу людей, що хочуть увійти. Побачивши Степа, махнув йому ще здалеку. Попросив відійти кількох хлопців, щоб дати йому проїхати. Віто підняв шлагбаум. Степ дружно ляснув його по плечі й, тримаючи Бабі за руку, ввійшов до «Радіо Лондон». Деякі дівчата із заздрістю подивились на Бабі. І не тільки тому, що їй дозволили ввійти. Поряд із таким типом можна з радістю залишатися й на вулиці. Здавалося, його тут усі знають. Усі віталися з ним, проходячи повз, ляскаючи його по плечі або ж просто торкаючись. До нього підійшло кілька дівчат. Бабі відчула щось дивне, це почуття було нове для неї. Одна з дівчат привітально поцілувала Степа й заговорила до нього. Бабі зрозуміла, що то було. Ревнощі. Але Степ не дав їй часу поміркувати про це. Він швидко попрощався з дівчиною і потяг Бабі до танцполу. Вони танцювали там у безупинному ритмі «хаусу», ніби два шейкери в руках у вправного баристи. Усміхнені й іскристі, як елегантне шампанське, вони зійшлися у короткому тості. Пізніше вийшли звідти, спітнілі та веселі. Попрощалися з Віто, і їм знову позаздрили ті, що все ще чекали своєї черги. Пішли звідти так само, як приїхали, на цьому ревучому мотоциклі, запаркованому просто перед дискотекою. Промчали узвозом вгору на другій передачі, насолоджуючись свіжим вітром цієї ночі наприкінці квітня. На перехресті звернули ліворуч. Виїхали на головну вулицю. Степ перемкнув на третю, потім на четверту. Світлофор на перехресті блимав жовтим. Степ проїхав. Раптом почув вищання гальм. Шини, які ледь не займалися від тертя об асфальт. Камінці, що відскакували. «Ягуар Соверен» летів зліва на повній швидкості. Ударив по гальмах. Степ, заскочений зненацька, загальмував і застряг посеред перехрестя. Мотор вимкнувся. Бабі притислась до нього. Фари машини, що летіла на них, відбивались у переляканих очах Бабі.

Морда дикої пантери опиралась різкому гальмуванню. Машину занесло. Бабі заплющила очі. Почула рикання мотора, що гальмує, потужну систему ABS, що відновлює контроль над колесами, вищання шин. Потім — нічого. Розплющила очі. «Ягуар» стояв тут, за кілька сантиметрів від машини, непорушний. Бабі зітхнула з полегшенням і відпустила куртку Степа, яку була намертво вхопила від переляку.

Степ із непроникним обличчям глянув на водія машини.

— Куди ти так мчиш, бевзю?

Потім завів мотоцикл. Тип за кермом, чоловік років тридцяти п’яти, з ідеально підстриженим густим та кучерявим волоссям, опустив автоматичне віконце й суворо глянув на нього.

— Що ти сказав, хлопчику?

Степ вимкнув мотоцикл. Посміхнувся, спішуючись. Він знав таких типів. У нього там точно поряд жінка, і він не хоче втратити обличчя. Підійшов до машини. Так і є. Крізь скло побачив жіночі ноги. Гарні руки, складені на шовковій театральній сумочці, елегантне вбрання. Спробував розгледіти обличчя жінки, але світло ліхтаря відблискувало на віконечку, ховаючи його. «Хлопчик. Зараз ти у мене побачиш хлопчика». Степ ввічливо відчинив дверцята машини.

— Вилізай, бевзю, так тобі буде краще чути.

Чоловік збирався вже виходити, коли Степ схопив його за куртку й брутально витяг із машини. Кинув його на капот «Ягуара». Коротка телефонна антена затремтіла. Степ заніс кулак, готовий ударити.

— Степе, ні!

Голос Бабі. Степ обернувся до дівчини. Він забув про неї. Побачив, як вона стоїть поряд із мотоциклом, дивиться стурбовано й тривожно. Руки звисли уздовж тіла.

— Не роби цього!

Степ послабив хватку. Тип тут-таки цим скористався. Вивільнився й підло вдарив кулаком в обличчя. Степова голова відкинулась назад. Лише на мить. Здивовано підніс руку до губ. Вони кривавили.

— Ах ти ж сучий…

Степ накинувся на нього. Переляканий тип виставив руки перед собою, пригнув голову, бажаючи втекти. Він сам не знав, як у нього духу стало вдарити Степа. Той схопив його за кучері, нагнув голову, готовий вгатити коліном, аж тут раптом відчув новий удар. Цього разу — зовсім інший, сильніший, що дістав аж до серця. Сухий удар. Тільки одне слово. Його ім’я.

— Стефано…

Жінка вийшла з машини. Театральну сумочку поклала на капот, сама стоїть поряд. Степ подивився на неї. Подивився на сумочку. Хтозна, чий це подарунок. Яка химерна думка. Повільно відпустив руку. Кучерявий тип, якому поталанило, знову був вільний. Степ стояв і мовчки дивився на неї. Гарна, як завжди. Легке «привіт» злетіло з її губ. Тип штовхнув його в бік. Степ відійшов, звільняючи йому прохід. Тип заліз у «Ягуар» і завів мотор.

— Їдьмо геть звідси.

Степ та жінка востаннє пильно подивились одне одному у вічі. Між цими схожими очима — дивні чари, довга історія любові та туги, страждань та ран минулого. Потім вона сіла в машину, гарна й елегантна, якою й постала перед ним. І залишила його там, на дорозі, з розбитою губою і серцем.

Бабі підійшла до нього. Стривожена тією єдиною раною, яку вона могла бачити, обережно торкнулась рукою його губи. Степ ухилився від цього делікатного доторку, сповненого молодого кохання. Мовчки сів на мотоцикл. Почекав, поки вона сяде позаду, а тоді рушив із люттю. Рвонув уперед. Мотоцикл спробував опиратися, але дуже швидко з рабською покірністю нахилився праворуч, в’їжджаючи на набережну Тибра. Степ перемкнув передачі. Газонув. Мотоцикл помчав дорогою, набираючи швидкість.

Степ нісся, не розмірковуючи. Він залишив позаду далекі спогади, додавши ще швидкості. Сто тридцять, сто сорок. Ще швидше. Холодне повітря щипало йому обличчя, і ці крижинки болю приносили полегшення. Сто п’ятдесят, сто шістдесят. Ще швидше. Промайнув між двома машинами. Ледь не торкнувся їх, у той час як його примружені очі зосередились на чомусь іншому. Щасливі видіння із цією жінкою купчились у його затьмареній свідомості. Сто сімдесят, сто вісімдесят, невеличкий вибій — і мотоцикл майже пролетів над перехрестям. Світлофор щойно перемкнувся на червоне. Машини зліва загули в клаксони, змушені гальмувати, щойно рушивши. Підкорились цьому потужному мотоциклові, цьому нічному ледь підсвіченому боліду, небезпечному та швидкому, ніби синя куля. Сто дев’яносто, двісті. Вітер свистів у вухах. Дорога злилась, а бордюри стали однією розпливчастою лінією. Ще перехрестя. Далеке світло. Зелене зникло. З’явилось жовте. Степ наліг на маленьку кнопку справа з англійською назвою «horn». Його клаксон розірвав ніч. Ніби крик пораненої тварини, що йде на смерть. Степ заволав у темряві, ніби сирена «швидкої», пронизлива, як біль пацієнта у неї всередині. Його крик був високим і глибоким; передавав те, що коїлось у нього всередині. Все ближче. Світлофор ще раз перемкнувся. Червоне.

Бабі почала бити його кулачками по спині.

— Зупинися! Зупинися!

Машини рушили. Металевий мур, дорогий і різнобарвний, сунув на них, налягаючи на клаксони. Наближався небезпечно й невідворотно.

— Зупинися!

Цей останній крик, поклик до життя. Степ раптом ніби прокинувся. Звільнена педаль газу одразу ж повернулась на нуль. Мотор перемкнувся під його владною ногою. Четверта, третя, друга. Рука стисла сталеве гальмо, ледь не погнувши його. Мотоцикл затремтів, гальмуючи, оберти швидко знижувались, ніби наввипередки зі спідометром. Колеса залишили прямий і глибокий слід на асфальті. Запах горілого огорнув пістони, від яких ішов дим. Зупинились.

Машини спокійно проїжджали за кілька сантиметрів від переднього колеса мотоцикла, тепер нерухомого, що стояв ледве за білою лінією. Вони нічого не помітили. Аж тепер Степ згадав про Бабі. Обернувся. Вона вже зійшла з мотоцикла. Стояла, притулившись спиною до муру біля дороги.

Поставив мотоцикл на підніжку, підійшов до неї. Надламані схлипи виривались із її грудей, вона й не намагалась їх стримувати, так само як і дрібні сльози, що малювали смуги на її блідому обличчі. Степ не знав, що робити. Стояв перед нею, розвівши руки й остерігаючись навіть торкнутися її — боявся, що навіть найменший доторк може перетворити ці дрібні нервові схлипи на гучні ридання. Усе ж наважився доторкнутись до неї. Але реакція була неочікуваною. Бабі відкинула його руку, і слова полилися з її губ майже як крик, що раз по раз переривався схлипами:

— Чому? Чому ти такий? Ти божевільний? Це для тебе нормально — отак ганяти?

Степ не знав, що відповісти. Подивився в ці очі, великі й мокрі від сліз.

Як він міг їй пояснити? Як донести все, що стояло за цим? Його серце стисли німі лещата. Бабі глянула на нього. Її блакитні очі стражденно й запитально вишукували у ньому відповідь, спокійний берег, де можна мирно й щасливо відпочивати. Степ мотнув головою. «Не можу, — здавалося, він німо повторював самому собі. — Не можу». Бабі потягла носом і, ніби віднайшовши нові сили, знову напала на нього:

— Хто та жінка? Чому ти так одразу змінився? Степе, ти мусиш мені це сказати. Що між вами було?

Ця остання фраза, ця величезна помилка, це неможливе непорозуміння, здавалось, вразило його в саме серце. У ту ж мить усі його внутрішні стіни впали. Його постійні дужі внутрішні охоронці, яких він у мовчанні тренував щодня, раптом капітулювали. Його серце звільнилось, уперше таке спокійне. Усміхнувся цій невинній дівчині.

— Ти хочеш знати, хто була та жінка?

Бабі кивнула.

— Це була моя мати.

34

Трохи менше, ніж два роки тому.

Степ зачинився у своїй кімнаті й, міряючи її кроками, намагався повторювати завдання з хімії. Обперся руками об стіл. Прогортав зошити з нотатками. Нічого не вдієш. Ці формули ніяк не бажали запам’ятовуватись.

Він упав на стілець і продовжив робити уроки, поставивши лікті на стіл та підперши кулаками чоло — вирішив, що має будь-що добре відповісти на цьому опитуванні. Це був останній рік ліцею у Вілла Фламінія. Раптом з останнього поверху будинку навпроти зазвучала музика. Баттісті заспівав високо й голосно: «Ти повертаєшся в мої думки, гарна, як завжди…» Степ підняв очі з підручника. Щастить йому, подумав. «Мені нічого не повертається в думки, а хімію я взагалі ненавиджу». Потім, зрозумівши, що йому хочуть запропонувати прослухати всю платівку, розлютився.

«Вони що там, подуріли? — Грюкнув кулаками по столу. — Їх тільки не вистачало». Підвівся й подивився у вікно. Нічого. У будинку навпроти нікого не було видно. Відчинив вікно.

— Ви вже закінчили з цією музикою?

На якусь мить йому здалось, що фіранка на одному з тих вікон загойдалась. Та ні, мабуть, помилився.

— Гей! Ви там думаєте вимикати?

Музика потроху стала тихішою.

— Ідіоти.

Степ знову сів і сконцентрувався на цих зім’ятих аркушах зошита. Задеренчав телефон. Глянув на годинник. Була майже четверта. Мабуть, це Полло. Пішов до телефона.

— Алло?

У слухавці тиша.

— Алло?

Знову тиша, потім легке «клік». Поклали слухавку. Не сподобався його голос. Кретинські жарти. З силою кинув слухавку.

— Стефано…

Степ обернувся. Перед ним стояла мати. На ній була коричнева шубка зі світло-золотавими смужками. Під нею — бордова спідниця, яка відкривала прегарні ноги. Легкі колготки, що ідеально облягали литки, і темно-коричневі елегантні чобітки.

— Я йду, тобі щось потрібно?

— Ні, дякую, мамо.

— Гаразд, тоді побачимось увечері. Якщо подзвонить тато, скажи йому, що я понесла бухгалтерові ті документи, про які він говорив.

— Добре.

Мати підійшла і м’яко поцілувала його в щоку. З її чорних локонів вирвався аромат парфумів. Степ подумав, що вона трохи занадто напахчилася. Однак вирішив не казати їй цього. Потім, дивлячись, як вона йде, подумав, що правильно вчинив: він нею пишався. Така гарна. З цією усмішкою, елегантна та дотепна.

Вона була бездоганна. Його мати не могла помилятися. Навіть у тому, як саме напахчитися. Під пахвою вона тримала сумку, яку їй подарували вони з братом. Паоло вклався більшою частиною грошей, але вибирав сумочку — він сам, у тому магазині на вулиці Кола ді Рієнцо, перед яким його мати часто застигала у нерішучості.

— Ти справжній знавець, — прошепотіла вона йому на вухо, розгорнувши подарунок. Потім узяла її під пахву й, кумедно пройшовшись вихилясом, як на подіумі, спитала: — Ну як, мені личить?

Усі відповіли гучно і схвально. Але насправді вона хотіла почути лише думку «справжнього знавця».

— Ти напрочуд гарна, мамо.

Степ повернувся до своєї кімнати. Почув, як зачинилися двері кухні. Коли вони подарували цю сумочку — на Різдво чи на її день народження? Вирішив, що зараз краще буде зосередитись на хімічних формулах.

Пізніше він зрозумів, що зробив правильний вибір. Була вже майже сьома. Залишалось дочитати три сторінки. Він нервувався. Волів би піти до спортзалу, вже було домовився з Полло, але бачив, що не встигає. Потім сталось це. Баттісті знову заспівав. З напівпрочиненого вікна останнього поверху будинку навпроти. Ще голосніше, ніж до того. Настирливо. Провокуюче. Не маючи поваги ні до кого і ні до чого. До нього, який вчився, який хотів, але не міг піти до спортзалу. Це було вже занадто.

Степ схопив ключі від квартири й прожогом кинувся надвір, захряснувши за собою двері. Перебіг вулицю й зайшов до під’їзду будинку навпроти. Ліфт був зайнятий. Побіг сходами, перескакуючи через дві сходинки. «Баста, так більше не можна». Він не мав нічого проти Баттісті, зовсім. Але вмикати його на такій гучності… Добіг до останнього поверху. Якраз у цю мить двері ліфта розчахнулися. Вийшов кур’єр із пакунком у руках. Він випередив Степа. Перевірив прізвище на табличці біля дверей. Подзвонив. Степ стояв поряд і відсапувався. Кур’єр глянув на нього з цікавістю. Степ у відповідь усміхнувся йому, потім глянув на пакет, що той тримав. Зверху було написано — «Antonini». Це напевне оті відомі тарталетки. Вони теж їх замовляли, щонеділі. Начинка там була найрізноманітніша — з лососем, з кав’яром, з морепродуктами… Його матері вони шалено подобались. Нарешті почувся голос з-за дверей:

— Хто там?

— «Антоніні». Тарталетки, які ви замовляли, синьйоре.

Степ усміхнувся. Він вгадав. Можливо, той тип, вибачаючись за голосну музику, пригостить його. Двері прочинились. На порозі стояв молодик років тридцяти. У сорочці, застібнутій лише до половини, і самих лише трусах-«боксерах». Кур’єр простягнув був йому пакет, але той, побачивши Степа, спробував якнайшвидше зачинити двері. Степ нічого не зрозумів, але інстинктивно кинувся вперед. Поставив ногу в двері, не даючи їм зачинитися. Кур’єр позадкував, намагаючись тримати в рівновазі картонну тацю. Степ ще наліг на двері. Притулившись обличчям до холодного темного дерева, раптом через щілину побачив її: сумочку в кріслі поряд із шубкою. Раптом — спогад. Так, вони з братом її подарували матері на Різдво. Лють, відчай, бажання не бути тут, не вірити власним очам, удесятирили його сили. Розчахнув двері, збивши молодика з ніг. Вбіг у вітальню, як навіжений. І — радше б його очі осліпли, аніж побачили те, що побачили.

Двері до спальні були відчинені. Там, на зім’ятому простирадлі, з обличчям, яке він не впізнавав — він, який бачив її тисячу разів, — була вона. Запалювала собі цигарку з невинним виглядом. Їхні очі зустрілися — і в цю мить щось тріснуло, згасло назавжди. Оця остання пуповина любові була перерізана, і вони обоє, дивлячись одне на одного, німо заволали; невидимі сльози пролилися в душі. Потім він тихо пішов, а вона так і залишилась там, у ліжку, мовчазна, повільно догоряючи, як та цигарка, яку вона собі запалила. Палаючи від любові до нього, від ненависті до себе, до того іншого, до цієї ситуації.

Степ повільно дійшов до дверей, зупинився. Побачив кур’єра на сходовому майданчику перед ліфтом, із тарталетками в руках, що мовчки на нього дивився. Раптом чиїсь руки лягли йому на плечі.

— Послухай…

Степ озирнувся. Це був той молодик. Що він мав ще слухати?! Нічого не відчував. Зареготав. Молодик не зрозумів — глипав на нього приголомшено. Тоді Степ зарядив йому кулаком у самісіньке обличчя. Доля. Дивні слова Баттісті, без вини винуватого у цьому викритті, високо задзвеніли угорі. А може, то було тільки в голові у Степа. «Пробач мені, якщо зможеш, Господи, і вона теж хай мене пробачить…»

У цю мить він уже нічого не розбирав.

Джованні Амброзіні закрив руками обличчя, і крізь них потекла кров. Степ узяв його за барки і, рвучи на ньому сорочку, витяг його з цього дому, заплямованого незаконним коханням.

Кілька разів ударив його по голові. Молодик спробував утекти. Побіг східцями вниз. Степ одразу ж перехопив його. Точним сильним копняком скинув його, і Джованні Амброзіні покотився сходами. Щойно зупинився, Степ уже був тут. Гатив йому по спині, по ногах, а той, перемагаючи біль, намагався вхопитися за баляси й утекти від свого мучителя. Степ його добивав.

Степ потяг його за волосся, намагаючись відірвати від балясів, але в руках лишались самі пасма, у той час як Джованні Амброзіні продовжував сидіти там, судомно вчепившись у ті залізяки й виючи від страху. Двері інших квартир повідчинялися. Вибігли сусіди — налякані криками й цікаві водночас. Стривожено збилися у зграйку. Степ гатив ногами по руках своєї жертви, до крові. Але Джованні Амброзіні все одно продовжував чіплятися, знаючи, що це його єдиний порятунок.

Тоді Степ зробив це. Розмахнувся ногою і з усієї сили вдарив його ззаду по голові. Сильно й точно. Обличчя Джованні Амброзіні врізалось у баляси. З глухим звуком. Обидві вилиці зламалися й відкрилися. Фонтаном бризнула кров. Кості рота також зламались. Один зуб випав і покотився по мармурі. Баляси затремтіли, і цей залізний звук полетів униз сходами разом з останнім криком Амброзіні, що відтак зомлів.

Степ утік, збігши сходами — прожогом серед якихось жахливо-цікавих облич та плюсклих тіл, що марно намагались затримати його. Вештався містом. Додому він того вечора не повернувся. Пішов ночувати до Полло: друг не ставив йому зайвих запитань. На щастя, батько Полло на той час був у від’їзді, отже, вони змогли розміститись на ліжку. Полло чув, як Степ крутився й стогнав уві сні. Але на ранок Полло зробив вигляд, що нічого не помітив, хоча одна з двох подушок була мокрою від сліз.

Поснідали усміхаючись, теревенячи про те і се, викурили одну цигарку на двох. Потім Степ пішов до школи і на опитуванні з хімії навіть зумів отримати шість. Але з того дня його життя змінилось. Ніхто так і не дізнався, чому, але все тепер було іншим, ніж колись.

Зло закублилось у ньому. Якась тварюка, якась зла бестія зачаїлась поза його серцем, готова повсякчас вилізти, напасти — результат страждань та понівеченої любові. З того дня він більше не міг жити вдома. Гнітюча тиша та скрадливі погляди. Жодної усмішки від людини, яку він найдужче любив. Потім — судовий процес. Вирок. Мати, яка не захотіла свідчити на його користь. Батько, розлючений на нього. Брат, що нічого не зрозумів. І ніхто ні про що так і не дізнався, окрім них двох. Змучені остерігачі цієї жахливої та тяжкої таємниці.

Того ж року його батьки розлучились. Степ пішов жити до Паоло. Першого дня, коли він увійшов у нову квартиру, то глянув з вікна своєї кімнати. Там розстилалися лише спокійні луки. Почав розкладати речі. Узяв кілька светрів і поклав їх углиб шафи, на порожнє дерево. Потім узявся за олімпійку. Коли витягав її з мішка, вона розгорнулася йому в руках. На якусь мить йому примрілося, що його мати тут. Він пам’ятав, коли вона у нього позичала цю олімпійку, — того дня вони ходили на пробіжку алеєю удвох. І він ще навмисно вповільнив біг, аби бігти поруч із нею. А тепер він був у цій квартирі, такий далекий від неї в усіх сенсах. Сильно стиснув олімпійку в руках і зарився у неї обличчям. Відчув запах її парфумів, заридав. Потім прийшла дурна думка: може, того дня варто було їй сказати, що вона занадто напахчилася?

35

Знов у теперішні часи. Ніч.

Переднє колесо злегка занурилося у високі піски. Мотоцикл норовливо стрибнув убік. Степ точним рухом вирівняв його. Заднє колесо розвернулось, розкидаючи довкола себе темніший ґрунт. Налякана Бабі міцніше притулилась до нього. Мотоцикл ще трохи повихляв заднім колесом. Потім, діставшись твердішої піщаної дороги, поїхав нормально. Степ перемкнув передачі. Злегка піддав газу. Мотоцикл спокійно поїхав по напівмокрому морському піску. Унизу праворуч дрібні хвильки повільно згасали на березі. Накочувались і відкочувались — ритмічне дихання моря, глибоке і темне, споглядало за ними здалека. Бабі роззирнулась довкола. Високий місяць освітлював довгий пляж «Фенілья», що губився далеко між темнішими плямами гір. Угорі ліворуч піщані дюни, побиті та скуйовджені денним вітром, тепер тихо відпочивали у спокої ночі, накриті зеленим простирадлом дикого моріжку. Степ вимкнув фари. Огорнені темрявою, вони продовжували їхати по мокрому і м’якому килиму піску. Довкола них — шепіт далеких дерев, морський прибій, тиша нічної природи.

Доїхавши до середини «Фенільї», зупинились. Степ узяв дощечку, ще мокру та об’їдену морем, і поставив її під підніжку мотоцикла, щоб той не осідав у пісок. Вони мовчали. Незчулися, як уже йшли поряд — близько, самі тут, оповиті спокоєм. Бабі пішла по мокрій крайці води. Маленькі хвилі, помережані сріблом, розбивались до того, як замочити її сині «All Star». Пройшла ще трохи. Одна норовлива хвилька докотилась до білої гуми. Бабі швидко відскочила. Налетіла на Степа. Його сильні руки спокійно підтримали її. Вона не зняла їх зі своїх плечей. Повільно обернулась до нього. У нічному світлі сяйнула її усмішка. Блакитні очі, сповнені кохання, радісно дивились на нього. Він подався до неї й повільно поцілував, тримаючи в обіймах.

Губи — м’які й теплі, свіжі й солоні — пестив морський вітер. Степ провів рукою по її волоссю. Закинув його назад, відкриваючи обличчя. Її щока, намальована сріблом — маленьке люстерко місяця над ними; її профіль — прямий носик і напівзаплющені очі, що прислухались до його поцілунків на шиї. Вони лягли на холодний пісок, так само обійнявшись, а їхні руки у дрібках піску шукали одна одну.

Ще один поцілунок, і ще один, і усмішка, і повільне сповзання, і ніжні паузи, доторк губ. Бабі підвелась на руках. Подивилась на нього, він був під нею. Ці — тепер уже спокійні — очі пильно дивились на нього. Його шкіра здавалось ебонітовою, гладка і темна в цьому освітленні. Його коротке волосся не боялося бруду. Він, здавалось, належить цьому пляжу — лежить, розкинувши руки, ніби господар піску й усього іншого. Степ, господар також і її серця, усміхаючись, притягнув її до себе й поцілував — довго й міцно. Обійняв, вдихаючи її ніжний запах. І вона піддалася, полонена цією силою, і тільки тут зрозуміла, що досі нікого не цілувала по-справжньому.

Тепер він сидів позаду неї, обіймав її, тримаючи між розставленими ногами.

Він, її надійна опора, її обожнюване крісло, час від часу відривав її від думок, цілуючи в шию.

— Про що ти зараз думаєш?

Бабі обернулась до нього, дивлячись краєчком ока.

— Я знала, що ти це спитаєш.

Знову поклала йому голову на груди.

— Бачиш отам дім на скелях?

Степ глянув туди. Перш ніж сфокусуватись на будинку, він подивився на цей тендітний вказівний пальчик, і той також здався йому довершеним. Усміхнувся, єдиний хазяїн своїх думок.

— Так, бачу.

— Це — моя мрія! Як би мені хотілося жити в тому домі! Подумай тільки, який звідти відкривається краєвид. Величезне вікно виходить просто на море. І вітальня, де можна обійнятись і дивитись, як сідає сонце.

Степ притиснув її до себе. Бабі ще якийсь час замріяно дивилась удалечінь. Він присунувся ближче і притиснувся щокою до її щоки. Вона потерлась об нього. Радісна і примхлива, вона спробувала відіпхнути його, усміхаючись місяцеві. Вдала, ніби хоче від нього втекти. Але потім першою повернулась до нього і з насолодою пірнула в поцілунок, ніжно каючись. Степ узяв її обличчя в долоні, а вона, бліда перлинка, усміхнулась, замкнена у цю людську мушлю. Степ радісними очима дивився на неї.

— Хочеш, скупаємось?

— Та ти що, в такій холоднечі? До того ж я не маю купальника.

— Та ну, зовсім не холодно. А купальник — нащо він? Ти ж рибка.

Бабі скорчила удавано розлючену гримаску і відштовхнула його обома руками, намагаючись скинути на пісок. Але Степ не впав: напруживши прес, витримав її вагу. Переможена Бабі підвелася. Почала обтрушуватись під піску.

— До речі, це ти розповів Полло цю історію, правда ж?

Степ підвівся й спробував обійняти її.

— Та ти що, жартуєш?

— Чому ж тоді Палліна про це знала? Їй це розповів Полло, а йому сказав ти…

— Присягаюся, що я йому нічого не казав. Може, уві сні проговорився…

— Уві сні проговорився? Авжеж! І, до речі, я тобі вже казала, що анітрохи не вірю твоїм клятвам.

— Але я справді іноді розмовляю уві сні, ти скоро сама у цьому пересвідчишся.

Степ пішов до мотоцикла, час від часу обертаючись усміхнено.

— Я пересвідчуся? Ти жартуєш, правда?

Бабі підбігла до нього, трохи занепокоєна.

Степ розреготався. Його фраза влучила в ціль.

— А що? Хіба ми сьогодні не ночуватимемо разом? Все одно ж залишились лічені години до світанку.

Бабі стривожено зиркнула на годинник.

— Пів на третю! Холера, якщо мої повернуться раніше від мене, то бідна я. Мерщій, я мушу повернутися додому.

— То ти не ночуватимеш у мене?

— Ти з глузду з’їхав? Мабуть, не розумієш, з ким маєш справу! І потім — де ти бачив рибку, яка ночує з кимось?

Степ завів мотоцикл, натиснув і потримав так гальмо, газуючи. Слухняний мотоцикл під ним розвернувся і зупинився перед нею — готовий виконувати будь-які команди. Бабі сіла позаду. Степ перемкнув на першу. М’яко рушили, поступово набираючи швидкість і залишаючи за собою лінію широких шин. Неподалік пісок був потривожений невинними поцілунками та маленьким намальованим сердечком. Його нишком намалювала Бабі отим тендітним пальчиком, що так йому подобався. Підступна хвиля накотилась на нього і стерла краєчки. Але, трохи напруживши фантазію, ще можна було прочитати літери С та Б всередині. Десь далеко собака загавкав на місяць. Бабі притислася до плечей Степа і підвелась, сперши ноги на педалі. Глибоко вдихнула. Холодний, майже скандинавський вітер грав її волоссям, гладив обличчя. Потім Бабі нахилилась, обійняла Степа й поцілувала. Він відчув ці м’які губи на своїй шиї. Відчув, як його тілом розлилось дивне тепло. Відчув себе дивно щасливим. Додав газу. Колеса швидко перерізали солону хвилю навпіл. Дрібні срібні бризки розлетілися повсюди. Впали далеко, залишившись маленькими круглими виїмками в холодному піску. Хвиля-месниця накотилась і стерла відбиток колеса, у той час як мотоцикл продовжував закохано мчати у ніч. Від того сердечка також не залишилось і сліду. Але ця ніч тепер назавжди залишиться в їхніх спогадах.

36

Перед «Вітринами», самотня на порожній вулиці, стояла «Веспа». Бабі злізла з мотоцикла Степа, зняла блокування з колеса й завела. Сіла в сідло й зняла мопед із підніжки. І тільки потім наче згадала про нього.

— Бувай. — Ніжно всміхнулась йому.

Степ підійшов.

— Я з тобою, супроводжуватиму тебе додому.

Доїхавши до проспекту Франча, Степ поїхав позаду її «Веспи» і поставив свою праву ногу під задню фару.

Додав газу, підштовхуючи її мопед. «Веспа» поїхала швидше. Бабі здивовано обернулась до нього.

— Я боюся.

— Міцно тримай кермо…

Бабі повернулась обличчям до дороги, міцно тримаючи кермо. Паллінина «Веспа» їздила швидше, ніж її власна, але такої швидкості вона ніколи б не досягла. Таким чином вони проїхали весь проспект Франча, і потім узвіз до вулиці Ячіні, аж до площі. Степ востаннє підштовхнув мопед уже просто перед її житловим комплексом. Відпустив. Потроху «Веспа» скинула швидкість. Бабі загальмувала і обернулась до нього. Він стояв на педалях свого мотоцикла за кілька кроків від неї. Ще якийсь час пильно на неї дивився. Потім усміхнувся їй, перемкнув на першу і поїхав. Вона провела його очима, поки він не зник за поворотом. Почула, як він набирає все більшу швидкість, як блискавично перемикає передачі, як ревуть, віддаляючись на повній швидкості, каталізатори. Бабі зачекала, поки сонний Фьоре підніме шлагбаум. Потім поїхала до свого будинку. Коли заїхала за ріг, на неї чекав сумний сюрприз. Усі вікна її квартири світилися, а її матір виглядала з вікна спальні.

— Клавдіо, ось вона!

Бабі розпачливо усміхнулась. Все одно марно. Мати з силою захряснула вікно. Бабі поставила «Веспу» в гараж, ледь протиснувшись між стіною та «мерседесом». Коли зачиняла віконницю, подумала про вранішній ляпас. Інстинктивно піднесла руку до щоки. Спробувала згадати, як то було боляче. Не особливо через це стривожилась. Подумала, що мати однак скоро б про все дізналася. Повільно піднялася сходами, намагаючись якомога більше відтягти час цього зізнання, тепер уже неминучого. Двері були відчинені. Сумирно зійшла на ешафот. Приречена до гільйотини, без віри в помилування, вона, Робесп’єр у джинсовому комбінезоні, прощалася з головою. Зачинила за собою двері й, щойно обернулась, отримала потужного ляпаса.

— Ай!

«Завжди в одне й те саме місце», — подумала й потерла щоку.

— Негайно в ліжко і віддай батькові ключі від «Веспи»!

Бабі перетнула коридор. Клавдіо стояв там, поряд з дверима. Бабі віддала йому Паллінині ключі з брелком.

— Бабі?

Вона стривожено обернулася.

— Що?

— А чому тут «П»?

Гумова літера «П» Палліни запитально розгойдувалась у руках Клавдіо. Бабі спочатку затуманено глянула на брелок, потім, оговтавшись після ляпаса, вона, геній миттєвих імпровізацій, видала:

— Як же, тату? Хіба ти не пам’ятаєш? Це ж пестливе ім’я, яким ти мене називав! Коли я була маленькою, ти завжди звав мене «пампушечкою».

Клавдіо на якусь мить вагався, потім розплився в усмішці.

— А, ну так! «Пампушечка». Я вже й забув. — Відтак знову посерйознішав. — А тепер — негайно у ліжко. Завтра поговоримо про всю цю історію. Вона мені геть не сподобалася, Бабі!

Двері спалень зачинилися. Клавдіо і Рафаелла, уже заспокоєні, говорили про цю норовливу дочку, яку тепер не впізнати, цю дівчину, що досі була зразковою й спокійною, а тепер поверталась додому о четвертій ночі, брала участь у перегонах мотоциклів на одному колесі, та ще й опинялася у репортажі з фотографією в усіх газетах… Питали себе, що ж таке з нею сталося… Що сталося з нашою «пампушечкою»?

У сусідній кімнаті Бабі роздяглась і лягла у ліжко. Її почервоніла щока з приємністю зустріла свіжість подушки. Ще якийсь час залишалась так, ніби підвішена між сном та мрією. Їй здавалось, що вона все ще чує шепіт дрібних хвильок і вітер, що гладить її по волоссю, і цей поцілунок — сильний і ніжний водночас. Повернулась на інший бік. Думаючи про нього, засунула руки під подушку, уявила, що обіймає його. Маленькі дрібки піску, неочікувані серед гладеньких простирадл, змусили її усміхнутися. І в темряві кімнати повільно розквітла відповідь, яку шукали її батьки. Все було просто. Вона закохалася.

37

Як не дивно, вранці вона розплющила очі ще до дзвінка будильника. Підняла віконницю, танцюючи у ритмі «денсу», що лився з радіо. Сонце зухвало залило всю кімнату. Бабі зняла сорочку піжами й додала гучності. Подивилась на себе у дзеркало. Усміхнулась і зробила гримаску своєму щасливому віддзеркаленню. Потім помітила, що хлопець у будинку навпроти вийшов на терасу. Сховалась у кутку кімнати. Піжамні штани полетіли на ліжко, у той час як зі стільця зникли бюстгальтер і трусики. Підняла бретельки бюстгальтера, засунувши під них великі пальці й граючи ними в такт музиці. Весь цей ентузіазм завдав навіть трішки болю. Одягнулась у ритмі «денсу». Елтон Джон — це сьогодні було саме те, що треба. Влізла в сорочку, покрутившись. Застібнула ґудзики, хитаючи головою в такт. Хлопець навпроти курив. Вона, як молодий білявий тореро, зірвала зі стільця спідницю й закрутила собі довкола стегон, ніби синю керейку, вигукнувши «Оле!» Хлопець навпроти все ще витріщався зі свого вікна. На мить їхні очі зустрілися. Він усміхнувся їй, намагаючись встановити контакт. Вона відкрила шафу, сховавшись за її дверцятами. Радісно взула черевики. Хлопець розгублено вивчав той постер: якийсь бугай на мотоциклі, поставленому дибки, а позад нього — здається, та сама дівчина з дому навпроти.

Коли Бабі зачинила шафу, хлопця на терасі вже не було. Дуже добре. Не варто до неї чіплятися. Якщо хтось іще не знає, вона тепер має хлопця. Чи ні? Обернулась до фотографії. Подивилась на Степа. Ну й зухвале ж обличчя. І ця усмішка, що ніяк не розвіювала її сумнівів. Можливо, вона все ще вільна. Ця думка не давала їй спокою увесь сніданок. Гірше за запитання Даніели, за докори матері, навіть гірше за геть недоречну фразу, кинуту батьком: — Я від тебе ніколи такого не чекав… Пампушечко.

Даніела та Рафаелла з подивом глянули на Клавдіо.

— «Пампушечка»? Відколи це ти її так називаєш?

— Завжди так було. Відколи вона народилася. Це пестливе прізвисько, яке я їй тоді дав.

Бабі подивилась на батька, який виходив з кухні, — такий упевнений у собі, такий спокійний, господар цієї маленької брехні. Вона аж пирснула.

Поки їхала до школи, увесь час дивилась на дорогу, сподіваючись побачити його. Марно. Зустрічались тільки хлопці у схожих куртках чи зі схожими зачісками. Щоразу їй тьохкало серце. Потім, уже за партою, списала весь зошит знаками запитання, непевно намальованими сердечками, ініціалами та його іменем, написаним повністю. Звук кожного мотоцикла, що проїжджав повз, здавався їй звуком його «Хонди». Нарешті дзвоник. Можна трішки перепочити — перерва.

До неї підійшла Палліна.

— Ну, як усе пройшло? Ти кудись зникла.

— Усе добре, ми їздили до Анседонії.

— Аж туди?

Бабі кивнула.

— І ти це зробила?

— Палліно!

— Ні, ну вибач, якщо ви поїхали аж туди, то на пляжі були ж, ні?

— Так.

— І нічого там не зробили?

— Ми цілувалися.

— Ур-р-р-ра-а-а-а! — Палліна аж наскочила на неї. — Ого! Бодай тебе муха вбрикнула! Ти підчепила найкрутішого хлопця в усьому місті!

Потім помітила, що Бабі якась сумна.

— Що таке?

— Нічого.

— Не бреши. Кажи, що не так. Ну ж бо, довірся своїй старій та мудрій подрузі Палліні. Ви ж це зробили, правда?

— Ні-і-і-і! Ми тільки цілувалися, і це було пречудово. Але…

— Але?..

— Я не знаю, ми разом чи ні.

Палліна збентежено подивилась на неї.

— А він намагався?.. — Зробила красномовний жест.

Бабі похитала головою й зітхнула.

— Ні.

— Тоді це серйозно.

— Чому?

— Ти його цікавиш.

— Правда?

— Точно! Зазвичай він тягне всіх у ліжко в перший же вечір.

— Гм, дякую, заспокоїла.

— Ти що хотіла почути — правду чи ні? Вибач, ти маєш радіти. Не хвилюйся, якщо переймаєшся тільки через це, то просто почекай другої зустрічі, і побачиш!

Бабі легко штовхнула її.

— Дурненька!.. До речі, Палліно, твоя «Веспа» опинилась під арештом.

— Моя «Веспа»? — Палліна змінилась на лиці. — І хто ж це зробив?

— Мої батьки.

— Ото вже мені ця Рафаелла! Колись я їй усе висловлю! А ти знаєш, що вона до мене підлизувалась?

— Моя мати? Як?

— А так! Вона мене поцілувала, коли я спала у твоєму ліжку: думала, що це ти!

— Правда?

— Аякже!

— Подумай лишень, мій батько забрав твій брелок, гадаючи, що то мій.

— І не помітив, що там «П»?

— Помітив! Я йому сказала, що коли я була маленькою, він завжди мене звав «Пампушечкою».

— І він повірив?

— Тепер він тільки так мене й кличе.

— Бідолаха! Він нічогенький, твій батько, щоправда, трохи наївняк.

Так теревенячи, повернулись до класу. Одна струнка й білява, інша низенька та чорнява. Перша — красуня та зразкова учениця, друга — кумедна та безладна, але у них було дещо велике, що їх об’єднувало, — дружба.

Пізніше Бабі стояла біля дошки, дивлячись на неї замріяними очима. Не бачила написаних на ній цифр, не чула слів учительки. Думала про нього: що він зараз робить? Спитала себе, чи думає і він про неї. Спробувала уявити собі його, усміхнулась — спочатку з ніжністю, потім з тривогою, відтак із бажанням. Зрозуміла, що не знає його. Він може бути будь-яким. Іноді — ніжним та турботливим, аж потім — раптово — диким та грубим. Зітхнула. Подивилась на дошку: це завдання вирішується простіше.

Степ нещодавно прокинувся. Став під душ і з насолодою відчував, як вода масує тіло. Сперся руками об мокру стіну й, поки вода барабанила по його спині, почав робити вправи на розтягування, піднімаючи навшпиньки то одну ногу, то другу. Вода котилась його обличчям, і він знову пригадав її блакитні очі. Вони були такі великі й чисті — і глибокі. Усміхнувся і, хоча його очі були заплющені, дуже чітко побачив її перед собою. Невинну і спокійну. Неслухняне волосся на вітрі, прямий носик. Побачив її погляд, що видавав рішучий характер. Витираючись, подумав про все, що вони сказали одне одному, про все, що він їй довірив. Вона була єдиним ніжним слухачем, майже незнайомим, який мовчазно вислухав його застарілий біль, його ненависну любов, його глибокий сум. Спитав себе, чи він не збожеволів. Але що зроблено, те зроблено.

За сніданком подумав про родину Бабі. Про її сестру. Про батька, приязного на вигляд. Мабуть, він дотепний тип. Про матір. З її твердим та рішучим характером. Схожу рисами на неї, але трохи збляклу через вік. Вона колись стане такою само? Іноді матері — це такі майбутні проєкції дівчат, з якими ти сьогодні гуляєш. Згадав про одну матір, гарнішу за свою доньку. Допив каву, усміхаючись.

Подзвонили у двері. Марія пішла відчиняти. Це був Полло. Як завжди, жбурнув йому пакет на стіл. Степ і незчувся, як уже їв канапку з лососем і слухав теревені Полло. Приємна рутина. Подивився радісно і трохи поблажливо на друга, який засипав його запитаннями: — Ти мусиш мені розповісти, що встругнув! То ти її затяг у ліжко чи ні? Та я уявляю, як воно з такою… З таким норовом, як ото в неї, коли ти її затягнеш? Та ніколи! І куди ви, бля, потім тільки ділися. Я вас повсюди шукав. Ой, ти не уявляєш, що коїлося з Маддою! Побуряковіла від люті! Якби зустріла ту твою, розірвала б!

Степ подивився на Полло іншим поглядом. Радість зникла з його обличчя. Ну звісно, Маддалена, він про неї геть забув. Він геть про все забув того вечора. Вирішив, що й зараз краще не думати про це. Зрештою, вони одне одному не присягали. Це було просто так, романчик.

Уже спокійніший, доїв канапку, хоча в глибині душі знав, що це не так.

— Тримай!

Полло витяг із кишені зіжмаканий у кульку папірець і кинув йому.

— Це її номер телефону.

Степ піймав його на льоту.

— Я його вчора попросив у Палліни, бо ж знав, що ти сьогодні однак мене про нього спитаєш.

Степ запхав папірець до кишені й вийшов з кухні. Полло не відставав.

— Ну ж бо, Степе, ти мені, бля, скажеш чи ні? Ти її затяг?

Степ з усмішкою обернувся до нього.

— Полло, чому ти завжди про це питаєш? Ти ж знаєш, що я — джентльмен.

Полло кинувся на ліжко, задихаючись від реготу.

— Джентльмен… Ти? О Господи, я зараз здохну! Що змушені чути мої бідні вуха! Джентльмен він! Бодай тобі пір’я у роті виросло!

Степ подивився на нього, хитаючи головою, потім продовжив одягатися. Коли надягав джинси, то й сам розреготався. Скільки разів він не був джентльменом! Подумав, що зараз хотів би мати щось більше, про що розповісти другові.

38

На виході з Фальконьєрі ніхто не продавав минулорічні підручники. Це була занадто престижна школа, щоб навіть найостанніша учениця купувала собі книжки «з рук». Бабі спустилася сходами, озираючись довкола з потаємною надією. Групки хлопців стояли перед сходами, дивлячись нагору — нові жертви або ж старі завоювання. Але того єдиного серед них не було. Бабі спустилась останніми сходинками. Ревіння мотоцикла змусило її підвести очі. Серце закалатало швидше. Даремно. Між машинами проїхав власник червоного бензобака. Молода пара, обійнявшись на мотоциклі, синхронно нахилилась ліворуч. Бабі на хвильку позаздрила їм. Потім сіла в машину. Її мати була там, усе ще розлючена через учорашнє.

— Привіт, мамо!

— Привіт, — сухо відповіла Рафаелла.

Цього разу обійшлося без ляпасів, для них не було причини. Але Бабі мало не шкодувала про це.

Степ і Полло вчепились у залізну сітку. Стояли на краєчку поля і стежили за тренуванням їхньої улюбленої команди. Поряд — Малюк, Гак і кілька інших друзів, пов’язані любов’ю до тих самих футбольних кольорів. Уболівали гучно — щоб наробити галасу. Уздовж повороту дороги Тор ді Куїнто кілька більш поміркованих уболівальників стежили за тренувальною грою, спокійно сидячи у своїх машинах.

По краях поля знялось гучне ревіння: це один із нових гравців, молодий слов’янин зі складним іменем, забив чудовий гол. Хлопці з біло-блакитними пов’язками на лобі та такого ж кольору шовковими шаликами на шиї почали радісно обійматись. Заспівали гімн команди, вчепившись у сітку й розгойдуючись туди-сюди. Вигукували ім’я гравця, вимовляючи його геть неправильно. Степ також учепився обома руками в сітку. Потім непомітно відтягнув лівий рукав куртки, зиркнув на годинник. Пів на другу. Вона, мабуть, щойно вийшла зі школи. Уявив собі її у машині поряд із матір’ю, як вони їдуть проспектом Франча.

Вона навіть гарніша за гол Станковича. Вирахував час. Можливо, якби він поїхав туди просто зараз, то зустрів би її. Відчув, що Полло пильно на нього дивиться.

— Чого тобі?

— Нічого. — Полло стенув плечима. — А що?

— То чого ти на мене, бля, так витріщився?

— А що, не можна?

— Ну ти як педик… На поле дивися, га? Я тебе привіз аж сюди, і що ти тут робиш — на мене задивляєшся?

Степ знову повернувся в бік поля. Кілька гравців у тренувальних жилетах наповерх командної форми швидко перепасовували один одному м’яча, у той час як один бевзь у центрі марно намагався заволодіти ним. Степ знову озирнувся на Полло. Той пас його очима.

— Знову?! Та що ж це таке?

Степ наскочив на нього. Узяв його голову обома руками і, регочучи, міцно притис її до сітки.

— Ось туди дивися! — Кілька разів ударив його об сітку. — Туди, ось туди!

— Ой! — Полло налетів на сітку, його ніс устромився в один із її отворів, а губи — в інший. Відтискався на руках назад, намагаючись вивільнитись із лещат Степа.

На них наскочили Малюк, Гак та інші, радіючи нагоді наробити ще більше шарварку. Почалася загальна тиснява. Кілька вболівальників почали штовхатися, налітаючи на сітку та галасуючи. Ще один, зі скрученим журналом у руці та свистком у роті, вдавав із себе спецпризначенця, роздаючи удари направо й наліво. Потім група розсипалась, уболівальники радісно порснули врізнобіч. Степ заскочив на мотоцикл. Полло сів позаду, і «Хонда» понеслася, трохи зісковзнувши на гальці. Степ спитав себе, чи Полло справді вгадав, про що він думав до цього.

— Ой, Степе, шкода…

— Що таке?

— Уже надто пізно, щоб їхати забирати їх зі школи…

Степ не відповів. Відчув, як Полло усміхається у нього за спиною. Уже й думки від нього не приховаєш. Чи це було випадково? Полло гецнув його кулаком у бік.

— Не хитруй зі мною, ясно?

Степ нахилився уперед: боляче. Ні, це не було випадково, до того ж Полло мав залізні кулаки.

Вечір цього дня тягнувся для закоханих повільно. Бабі намагалася робити уроки. Виходило кепсько: постійно ловила себе на бездумному гортанні щоденника, на налаштуванні радіостанцій, на відкриванні та закриванні холодильника у спробах встояти і не зірватися з дієти. Зрештою опинилась у кріслі перед телевізором, переглядаючи дурну дитячу програму і наминаючи шоколадний пудинг, який потім не лише не покращив, а й ще погіршив їй настрій. Кілька разів бігала відповідати на телефонні дзвінки. Але майже щоразу їй доводилось лише занотовувати прізвище чергової маминої подруги. Андреа Паломбі телефонував Даніелі щонайменше тричі. Позаздрила їй. Знову задзвонив телефон. Серце їй тьохнуло. Пробігла коридором, схопила слухавку: це вже точно Степ! Але то був Паломбі, четвертий дзвінок. Покликала Даніелу, благаючи її не висіти довго на телефоні. Який несправедливий світ! Даніелі — чотири дзвінки, а їй — жодного! Потім усміхнулась. Є принаймні одна позитивна річ: уся ця біганина змусила її спалити щонайменше половину калорій.

Степ обідав удома з другом. Полло зжер практично пів холодильника. Належно оцінив кухарську майстерність Марії. Вона ж була просто щаслива бачити, як її яблучний пиріг зникає у пащі молодого гостя. Степ був з того дещо менш щасливий, оскільки саме йому доведеться вислуховувати претензії Паоло, коли той повернеться. Яблучний пиріг насправді призначався йому. Потім Марія пішла, а друзі вирішили відпочити. Степ перечитав усі свої комікси Пацьєнца49. Переглянув оригінальні малюнки, якими дуже пишався. Потім розбудив Полло й показав йому їх. І хоча той їх бачив усоте, та знову віддав їм належне. Вони були й справді добрими друзями. Такими добрими, що Степ навіть дозволив Полло подзвонити. Хоча й знав про його слабкість. І, як завжди, Полло провисів на телефоні з годину. Куди б не пішов, він завжди мусив кудись дзвонити. Міг теревенити годинами, з будь-ким, навіть не маючи нічого особливо сказати. Тепер же, коли в нього з’явилась дівчина, став геть нестримним. Він мріє якось украсти мобільний телефон, повідав Степові.

— У мого брата він є, — весело відповів Степ.

Паоло одразу ж набрав ваги в очах Полло. Хтозна, може, окрім яблучного пирога, колись удасться зажухати ще й його мобілу.

Бабі та Даніела пішли на заняття з аеробіки на проспекті Паріолі. Одна акторка, колись відома, зрозуміла, що її сідниці принесуть їй набагато більше грошей, якщо їх обтягнути гімнастичним купальником, аніж просто виставляти голими перед камерами. Відтак, покинувши знімальні майданчики другорядних еротичних фільмів, вона відкрила великий спортзал разом із чоловіком, нещодавно збанкрутілим продюсером. Подейкували, що насправді той спортзал відкритий власне на кошти від фальшивого банкрутства, і тому продюсер не виклав ані гроша. Одне було зрозуміло: в обидвох губа не з лопуцька.

Степ і Полло пішли до спортивного клубу «РАЙ». Узялися грати у більярд, зіграли кілька партій, Полло зумів виграти одну. Відтак вирішили піти до спортзалу. Зустріли там Малюка, Гака та Сицилійця. Теревенили та здебільшого били байдики, зробивши хіба по кілька вправ на плечі та грудні м’язи: вони однак не мали у тому великої потреби.

Бабі та Даніела повернулись додому. З’їли по великому салату з кукурудзою та сухариками.

Степ, Полло та інші з’їли по піці в «Галлетто». Випили по кілька банок пива і, втомлені та трохи напідпитку, вийшли. Хтось запропонував піти в кіно. Відкинули кілька фільмів. Полло сказав, що піде до Палліни, яка нині сама вдома. Друзі взяли його на кпини, а один невдаха позаздрив. Попрощались.

Бабі та Даніела сиділи на дивані з батьками. Дивились на першому каналі цікавий сімейний фільм. Атмосфера була вже більш спокійною.

Степ був сам, тинявся на мотоциклі по місту. Почав накрапати дощ. Глянув угору. Темні загрозливі хмари швидко клубочились і переплутувались між собою. Удалині прогримів грім. Газонув. Не хотілося намокнути. Повітря раптом похолоднішало. Ще раз загуркотіло. Великі краплі, одна за одною, падали на землю. Почалась злива. Поїхав швидше по мокрій дорозі. Проїхав через калюжу. Бризки налетіли на розжарений мотор. Пара огорнула ноги. «Тобакко» потемнішали, розмальовані дощем. Куртка намокла. Відчув, як за комір заливається вода. Вулиця Беванья. Вирішив зупинитись. Пригальмував перед уже зачиненим ринком. Заїхав на тротуар. Знайшов прихисток під дашком газетного кіоску. З його залізного краю водоспадом лилась вода. Глянув на свої джинси. Вони вимокли до колін. Повз швидко проїхала машина, залишаючи за собою водяний хвіст та відблиск фар. І все.

Злива й не думала припинятися. Степ запалив цигарку і незчувся, як опинився у телефонній кабінці поряд з кіоском. У руках мав зім’ятий папірець.

У квартирі Бабі задеренчав телефон. Даніела одразу ж увімкнула телефон з антеною, що тримала поряд із собою на диванній подушці.

— Алло?

Із подивом глянула на Бабі. Не могла повірити своїм вухам.

— Зараз я їй передам.

Бабі спокійно обернулася до сестри.

— Бабі, це тебе.

Вистачило однієї хвильки, одного погляду на обличчя сестри, і вона одразу зрозуміла. Це був він.

Даніела передала їй телефон, намагаючись нічим не видати себе перед батьками. Бабі взяла його обережно, мало не з острахом, ніби якийсь зайвий рух міг обірвати зв’язок, змусити його зникнути назавжди. Вона повільно піднесла слухавку до обличчя, до почервонілих щік, до губ, занадто тремтливих для простого «Так?».

— Привіт, як справи?

Теплий голос Степа розлився у ній, діставшись прямісінько до серця. Бабі у сум’ятті роззирнулась довкола, боячись, що хтось здогадається про її почуття, про її ошаленіле серце, про її щастя, котре вона відчайдушно намагалася приховати.

— Добре, а в тебе?

— Усе гаразд. Ти зараз можеш говорити?

— Зачекай трішки, бо тут погано чути.

Вона рвучко підвелася з дивана, хитнувши полою сорочки, й вийшла з телефоном. З якоїсь невідомої причини деякі телефони не хочуть добре працювати у присутності батьків. Матір подивилась їй услід, відтак недовірливо обернулась до Даніели.

— Хто це?

— А, це Кіко Бранделлі, один, що за нею упадає, — швидко відповіла Даніела.

Рафаелла на хвильку затрималась очима на її обличчі. Потім заспокоїлась. Повернулась до фільму. Даніела також повернулась до телевізора, непомітно видихнувши. Пронесло. Якби її матір ще трохи подивилася на неї так пильно, вона б не витримала. Подумки подякувала собі за ідею щодо Бранделлі. Хоч на щось це дурбецало згодилось. Потім із хвилюванням подумала про сестру. Тій подзвонив Степ, «десять-з-плюсом». Неймовірно! Хтозна, яка мармиза буде у Джулії, коли вона завтра їй про це розповість. Щаслива, зручніше всілася на дивані. Джулії від цього точно закрутить у носі.

Світло у кімнаті Бабі не вмикала. Стояла біля мокрого від дощу вікна з телефоном у руці.

— Алло, Степе, це ти?

— А то хто ж?

Бабі засміялася.

— А ти де?

— Під дощем. У телефонній кабінці. Приїхати до тебе?

— Та якби можна було. Мої вдома.

— Тоді приїжджай ти до мене.

— Не можу. Я покарана. Учора, коли я повернулася, вони мене застукали. Стояли біля вікна, чекали на мене.

Степ усміхнувся й викинув недопалок.

— Отже, це правда! Існують ще дівчата, яких карають батьки…

— Ага, і одна з них стала твоєю дівчиною…

Бабі заплющила очі, злякавшись вибуху бомби, яку щойно кинула. Почекала відповіді. Що зроблено, те зроблено. Але не почула жодного вибуху. Повільно розплющила очі. Там, за вікном, під ліхтарем, було добре видно дощ. Він стишувався.

— Агов, ти тут?

— Так, я саме намагаюся зрозуміти: як воно — бути пійманим однією хитрункою.

Бабі закусила губу, пройшлась нервово та щасливо кімнатою. Отже, це правда.

— Якби я справді була хитрою, то впіймала б когось іншого.

Степ засміявся.

— Гаразд, мир. Спробуємо протриматись бодай день. Що ти робиш завтра?

— Школа, потім домашка, потім удома — я ж покарана.

— Ну, я можу приїхати до тебе.

— Я б сказала, це не найкраща ідея…

— Я пристойно одягнуся!

Бабі засміялась.

— Я не про те. Про загальну ситуацію. Ти завтра о котрій прокинешся?

— Ну, о десятій чи об одинадцятій. Коли Полло прийде мене будити.

Бабі похитала головою.

— А якщо він не прийде?

— Тоді спатиму до дванадцятої.

— А можеш приїхати забрати мене зі школи?

— О першій? Так, гадаю, так.

— Я мала на увазі до уроків.

Тиша.

— Це о котрій?

— О восьмій десять.

— І навіщо тільки ходити до школи на світанку? А потім що робитимемо?

— Не знаю, втечемо…

Бабі почула ніби збоку ці слова, вимовлені так радісно, з такою легкістю. Майже не вірила власним вухам. «Втечемо». Вона, мабуть, з глузду з’їхала. Однак їй подобалось думати про втечу з ним.

— Добре, зробимо це шаленство. О восьмій — під твоєю школою. Сподіваюсь, я зможу прокинутися вчасно.

— Це буде складно, еге ж?

— Доволі-таки.

Вона засміялась. На хвильку замовкли. Не знаючи, що тепер сказати, як попрощатися.

— Ну, тоді па-па.

Степ виглянув з кабінки. Уже не дощило. Хмари швидко пливли в небі. Він був щасливий. Подивився на слухавку. По той її бік зараз була вона.

— Па-па, Бабі.

Поклали слухавки. Степ подивився вгору. На небі з’явилось кілька зірок — мокрих та сором’язливих. Завтра буде гарна погода. Він проведе ранок із нею. Сів на мотоцикл.

О восьмій десять. Він, мабуть, з глузду з’їхав. Спробував згадати, коли востаннє так рано прокидався. Не згадав. Усміхнувся. Лише три дні тому він повернувся додому о цій порі.

У темряві своєї кімнати Бабі з телефоном у руці продовжувала дивитись у вікно. Уявила його на дорозі. Там, мабуть, холодно. Здригнулася замість нього. Повернулась до вітальні. Віддала телефон сестрі і сіла поряд із нею на диван. Даніела нишком спостерігала за виразом обличчя сестри. Вона б хотіла поставити тій тисячі питань. Але мусила вдовольнитися цими щасливими очима, що на мить зиркнули на неї. Бабі знову відвернулась до телевізора. На якусь мить цей старий чорно-білий фільм здався їй кольоровим. Вона не розуміла жодного слова з діалогів, цілком поринувши у свої думки. Потім раптом повернулася до реальності. Тривожно роззирнулась довкола, але, здається, ніхто нічого не помітив. Завтра уперше у своєму житті вона прогуляє школу.

49 Андреа Пацьєнца (1956—1988) — відомий італійський художник та автор коміксів.

Андреа Пацьєнца (1956—1988) — відомий італійський художник та автор коміксів.

49

39

Паоло сидів за столом і неуважно гортав газету. Дійшовши до економічного розділу, зосередився. І саме в цю мить якийсь сторонній звук відволік його увагу. Молоко збігло з каструльки і частково залило вогонь. Побіг рятувати. Тут удару в спину завдала кава. Полилась, бурмочучи, через верх кавоварки. Паоло вимкнув вогонь і під нею. Потім узяв каструльку з молоком, кавоварку й пішов до столу. На півдорозі зрозумів, що надто пече руки. Пришвидшився, потім побіг. Добігши до столу, нарешті поставив їх. Потряс руками, щоб трохи їх охолодити. Роззирнувся. Майже нема чого їсти. Дивно. Він же попросив Марію спекти яблучний пиріг. Наївно подумав, що вона просто забула. Відкрив коробку. Поламане печиво сирітськи лежало на золотавому денці. Надкусив шматок. Несвіжий, він крихтами розсипався йому у роті. Це не найкращий сніданок у його житті. Згадав про кекс, який колись купив на чорний день. Вирішив, що сьогодні саме такий випадок. Повідкривав шафки, нарешті знайшов його. Він його добре сховав від нападів ненажерства Степа та його дружків.

Відрізав собі кусень. У цю мить до кухні зайшов Степ.

— Привіт, брате.

Паоло подивився на нього, потім похитав головою.

— Тобі здається це нормальним — заявлятися додому о цій порі?.. Цілий день потім проваляєшся у ліжку, згодом у кращому випадку сходиш до спортзалу, а ввечері знову ганятимеш з Полло та іншими твоїми дружками-крадіями. Ти вважаєш, це гарне життя…

— Дуже гарне.

Степ налив собі кави, потім молока.

— Хай там як, звертаю твою увагу, що я не прийшов зараз, а навпаки — йду.

Паоло занепокоєно глянув на годинник. Це що ж, він спізнюється? Сьома тридцять. Зітхнув полегшено. Все під контролем. Але щось було не так. Степ ніколи не виходив з дому о цій порі.

— А куди ти йдеш?

— До школи.

— Ага.

Паоло був заспокоївся, потім раптом пригадав: Степ торік закінчив школу.

— Нащо тобі туди?

— Бля, чого стільки запитань, на світанку до того ж, га?..

— Роби, що хочеш, тільки у халепу не лізь. А Марія хіба не спекла яблучний пиріг?

Степ подивився на брата невинними очима.

— Яблучний пиріг? Ні, здається, ні.

— Точно? А може, його зжер ти разом з отими ненаситними кабаняками — Полло та іншими?

— Паоло, не ображай моїх друзів. Це негарно. Я хіба ображаю твоїх?

Паоло замовк. Ні, Степ його друзів справді не ображав. Зрештою, як би йому це вдалося? У Паоло не було друзів. Іноді йому телефонував якийсь колега або старий університетський товариш, але цих Степ точно образити не міг. Вони були вже покарані самим життям. Нудні, сірі, з біцепсами поетів. Було б просто нешляхетно ображати їх ще й словами. Степ надягнув куртку й пішов.

— Бувай, Паоло, побачимось увечері.

Паоло якийсь час ще дивився на зачинені двері. Брат завжди примудрявся його здивувати. Хтозна, куди це він намилився о цій порі? Вирішив, що це, зрештою, не його справа. Відпив ще ковток кави. Потім хотів було взяти відрізаний шмат кекса, що лежав перед ним на тарілці. Але того не було. Зник.

У той чи в інший спосіб, але Степ завжди вхитриться завдати збитків.

— До побачення, тату! — Бабі та Даніела вийшли з «мерседеса». Клавдіо подивився, як дочки підходять до будівлі школи. Ще раз помахав і поїхав собі. Бабі зійшла ще на кілька сходинок. Озирнулася. «Мерседес» від’їхав уже далеко. Швидко збігла сходами униз і тут-таки натрапила на Палліну.

— Привіт, куди це ти тікаєш?

— Гуляти зі Степом.

— Та ну? І куди ви з ним?

— Не знаю. Гуляти. Спочатку — сніданок. Нині вранці я надто хвилювалась, щоб проковтнути бодай щось. Подумай тільки, я вперше у житті філоню школу…

Палліна всміхнулась їй.

— Я першого разу теж хвилювалася. А тепер… Нині я вже краще розписуюся за мою матір, аніж вона сама!

Бабі розреготалась. Мотоцикл Степа з ревінням зупинився перед сходами.

— Їдьмо?

Бабі задивилась на цю усмішку, очі, широкі плечі. Аж тепер вона усвідомила, як палко хотіла його бачити. Швидким поцілунком попрощалася з Палліною й сіла на мотоцикл позад нього. Серце їй билося на дві тисячі ударів.

— Будь ласка, Палліно… Постарайся не отримати жодної незадовільної оцінки і записуй усіх, кого викликатимуть.

— Добре, чемпіонко!

— І мовчки, еге ж? Нікому ані слова.

Палліна кивнула, усміхаючись. Бабі роззирнулася довкола, тривожачись, що хто-небудь може їх побачити. Потім міцно притислася до Степа. Назад дороги немає. Мотоцикл рвонув, утікаючи від школи, від нудних уроків, від Джаччі, від завдань і від дзвоника, який іноді занадто бариться продзвеніти.

Палліна із заздрістю подивилась услід подрузі, що стрімко віддалялась. Була щаслива за неї. Привіталася з іншими однокласницями і пішла сходами вгору, так і не помітивши декого, хто спостерігав. Трохи вище — рука, висохла від віку та злостивості, прикрашена каблучкою з фіолетовим камінцем, твердим, як його власниця, відпустила фіранку. Хтось усе бачив.

У третьому «Б» дівчата розсаджувалися, занепокоєні. Першим уроком була італійська, а професорка Джаччі сьогодні мала викликати. І це був той предмет, з якого треба буде складати іспит на атестат. Дівчата сіли на свої місця, вітаючись одна з одною. Остання з учениць вбігла до класу. Вона, як завжди, запізнювалась. Учениці нервово перемовлялися. Раптом запала німа та поштива тиша. Джаччі з’явилась у дверях. Дівчата посхоплювались на ноги, вітаючись із учителькою. Джаччі обвела очима клас.

— Сідайте, дівчата.

Вона сьогодні була дивним чином у доброму гуморі. І це поганий знак. Зробила перекличку. Дівчата підносили руки, дисципліновано відповідаючи: «Присутня». Одна з дівчат, чиє прізвище починалось з «В», була відсутня. Одна з прізвищем на «Г» спробувала вирізнитися з усіх і відповіла «Я тут» — й отримала усне зауваження від Джаччі, яка до того ж висміяла її перед класом. Катінеллі, як завжди, поспішила продемонструвати своє захоплення тонким гумором учительки. Таким тонким, що більшість його не вловила.

— Джервазі?

— Вона відсутня, — відповів хтось із глибини класу.

Джаччі проставила літеру «В» в журналі навпроти прізвища Бабі. Потім повільно підняла очі. Її місце було порожнє. Перевела погляд праворуч.

— Ломбарді.

Палліна відірвалась від своїх думок і схопилась на ноги.

— Так, пані професорко?

— Чому Джервазі сьогодні не прийшла?

Палліна трохи нервувалася.

— Та я не знаю. Учора ввечері я їй телефонувала, і вона казала, що не дуже добре почувається. Мабуть, уранці їй стало гірше, і вона вирішила не йти до школи.

Джаччі подивилась на неї. Палліна стенула плечима. Джаччі примружилась, її очі стали вузькими, як щілинки. Палліна відчула, як її спиною побігли крижані мурашки.

— Дякую, Ломбарді, сідайте.

Джаччі продовжила перекличку.

— Іларі…

Дівчина з першого ряду піднесла руку. Джаччі поставила навпроти її прізвища літеру «П». Потім знову підняла очі. Зустрілася поглядом з Палліною. Обличчя вчительки розпливлось у глузливій посмішці. Палліна почервоніла. Одразу ж зніяковіло відвернулась. Невже вчителька все знає? На парті її почерком було надряпано: «Палліна і Полло forever». Усміхнулась. Ні, цього не може бути.

— Маріні.

— Присутня!

Вчителька повернулась до переклички. Палліна заспокоїлась. Хтозна, де зараз Бабі. Точно вже поснідала. Гарний марітоццо зі збитими вершками та капучино з пишною піною. Забажала понад усе на світі бути на її місці, тільки з Полло замість Степа. «Гарним є не те, що гарне, а те, що нам миле», — подумала вона. Це було її улюблене прислів’я. Джаччі закрила журнал і перейшла до викладу теми. Вела урок радісно, з особливим піднесенням. Проходячи поміж партами, взялася за свою улюблену звичку — крутити персні. Промінь сонця впав на її руки. Старовинна каблучка на пальці зблиснула фіолетовим сяйвом.

Вони втікали від шуму великого міста — з гіркуватим присмаком капучино на губах та солодким післясмаком вершків від марітоццо у роті. Було легко передбачити їхню зупинку у великому барі «Евклід» на Фламінії — таємному та віддаленому, де малоймовірно наштовхнутися на когось знайомого. Потім на швидкості вгору, відтак униз праворуч навпроти шиномонтажу, а потім одразу ліворуч перед фонтаном, уздовж вузької дороги, помережаної «лежачими поліцейськими», з коровами праворуч і автобусною зупинкою ліворуч. Поїхали до вежі. Оповиті сонцем, їхали через круглі луки у відтінках зеленого, що розчинялись на небокраї між темнішими зубчиками далекого лісу. Звернули з дороги. Мотоцикл пригинав високі золоті колоски, які одразу ж виструнчувалися знову — самовпевнені й безстрашні. Довкола — пшеничне поле, що хвилювалось під теплим вітром, ніби по ньому проводив легкою рукою вправний піаніст. Баттісті, мабуть, перебував у місці, схожому на це, коли питав, що люди знають про цю пшеничну музику50. Слабкий димок повільно розвіявся. Мотоцикл стояв за пагорбом неподалік від вежі. Унизу спокійний собака слідкував, куняючи, за кількома облізлими вівцями. Вівчар у джинсах слухав стареньке розбите радіо, курячи марихуану досить далеко від своїх товаришів по вертепу. Вони проїхали ще далі. Нарешті були самі. Бабі відкрила сумку. Дістала великий англійський прапор.

— Я його купила на Портобелло-роуд51, коли була у Лондоні. Допоможи мені його розстелити. Ти там бував коли-небудь?

Степ допоміг їй.

— Ні, не бував. Гарно там?

— Дуже. Мені страшенно сподобалось. Я провела місяць у Брайтоні та кілька днів у Лондоні. Їздила з «Education First»52.

Вони вляглися на прапорі під сонцем. Степ слухав про подорож до Лондона та про кілька інших її поїздок. Здається, вона об’їздила купу місць і до того ж усе про них пам’ятала. Але йому були не дуже цікаві ті закордонні пригоди, і він зовсім не звик до такої ранньої години, отже, невдовзі заснув.

Поряд голосно заспівала пташка, і коли Степ розплющив очі, він заледве встиг помітити останній помах крил та маленьку тінь, що віддалялась над полем. Сонце вже стояло нижче. Бабі поряд не було. Він підвівся, занепокоєно роззираючись. Потім побачив її. Вона була трохи нижче на пагорбі. Сиділа посеред пшениці. Підбіг до неї. Покликав її. Здавалось, вона не чула. Коли підійшов ближче, зрозумів, чому: слухала свій «Соні». Бабі обернулась до нього. Її погляд не віщував нічого доброго. Знову відвернулась на далекі луки. Степ сів поряд із нею. Якусь хвильку теж помовчав. Потім Бабі не витримала й зняла навушники.

— Це взагалі як — засинати, коли я тобі щось розповідаю?! — Вона була справді сердита. — Це означає повну відсутність поваги!

— Та ну, не будь такою. — Степ усміхався. — Це означає просто не виспатись.

Вона пирхнула й відвернулась. Степ не міг не відзначити, яка вона гарна. Мабуть, ще гарніша зараз, коли сердиться. Обличчя високо підняте, і риси здавались кумедними — підборіддя, ніс, чоло. Волосся, осяяне сонцем, віддзеркалювало золотом у промінні й, здавалось, дихало запахом пшениці. Йому спало на думку, що вона така гарна, як дикий берег, якому неприборкане море окреслює далекі обрії. Волосся обрамовувало її обличчя, ніби спінені хвилі. Подекуди воно закривало їй лице, і вона не прибирала його. Перехід між волоссям та чолом був темніший, ніби мокрий пісок, котрий викопало якесь невинне дитя й поклало на краєчок білої шлюпки.

Під ним — тонкі брови, темні та рішучі, що здавались крилами мартина, який упевнено ширяє в небі. Нерухомий під поривами вітру, дивився він на ті два сині океани, що дихали глибоко та спокійно — її очі. Її вії, зі світлішими кінчиками. Її золотава шкіра, такий ніжний оксамит. Її закопилені губки, які пестив та підсушував вітер. Степ нахилився до неї і торкнувся рукою їхньої м’якої краси. Бабі відхилилась.

— Облиш мене!

— Не можу. Це сильніше за мене. Я мушу тебе поцілувати.

— Кажу: облиш мене. Я образилась.

Степ усміхнувся. Наблизився до її губ.

— Клянуся, що після цього я все вислухаю. Англія, Лондон, твої подорожі — все, що ти захочеш.

— Раніше слід було слухати!

Степ скористався нагодою і швидко поцілував її у ледь розтулені, заскочені зненацька губи. Але Бабі теж була швидкою й рішуче стулила губи. Потім — ніжна боротьба. Зрештою вона здалась, повільно віддалась його поцілунку.

— Ти жорстокий нечема, — прошепотіла вона у небезпечній близькості до його губ.

— Правда, — через шепіт їхні слова майже перемішувались.

— Мені не подобається така поведінка.

— Я більше так не буду, обіцяю.

— Я тобі вже казала, що не вірю твоїм обіцянкам.

— Тоді клянуся…

— Твоїм клятвам я вірю ще менше…

— Гаразд, я клянуся тобою.

Бабі вдарила його кулачком. Степ вдав, що зігнувся від удару. Потім обійняв її і впав разом із нею у високу пшеницю. У височині — сонце та блакитне небо. Мовчазні глядачі. Трохи далі — покинутий англійський прапор. Їхні свіжі усмішки. Степ узявся гратися з ґудзиками її сорочки. Зупинився у нерішучості. Поглянув на неї. Її заплющені очі були спокійними. Розстебнув один ґудзик, потім ще один — м’яко, ніби більш відчутний дотик міг зруйнувати магію цієї миттєвості. Потім його рука ковзнула всередину, уздовж її стегна, по теплій і ніжній шкірі. Погладив її. Бабі дозволила йому це, ще міцніше притислася до нього. Ця його усмішка… Степ вдихнув її запах, заплющив очі. Уперше все здавалось йому новим, інакшим. Він не поспішав, був спокійним. Відчував дивне упокорення. Його відкрита долоня ковзнула уздовж спини, уздовж ніжної западини — до краєчка спідниці. Легкий підйом, початок обіцяної принади. Зупинився. Дві ямки на рівні талії змусили його всміхнутися, так само, як і її пристрасний поцілунок. Продовжував гладити її спину знизу вгору, торкаючись краю мереживної гумочки. Застиг перед застібкою. Доторк змусив його замислитись над цим секретом, і не тільки над цим. Що там — два гачечки? Два маленькі півмісяці, які зчеплюються один з одним? Застібка у вигляді літери S? Вагався недовго. Вона відірвалась від поцілунку, з цікавістю зазирнула йому в очі. Степ нервувався.

— Як воно, бляха, відкривається?

Бабі похитала головою.

— І чого ти завжди такий грубий? Мені не подобається, коли ти так говориш зі мною.

Цієї миті секрет розкрився. Два маленькі півмісяці розійшлися, відтягнуті звільненою гумочкою, у той час як рука Степа подорожувала по всій спині аж до шиї нарешті без перешкод. Він нахилився поцілувати її.

— Вибач мені…

Степ не вірив власним вухам. Він попросив пробачення. «Вибач». Знову відчув на смак це слово. Він, Степ, попросив вибачення! Потім, не думаючи більше про це, з головою поринув у нове завоювання. Ледь відчутно цілував шию, гладив її груди, переносив руку на іншу півкулю і там також знаходив цей майже невловимий знак пристрасті та бажання. Потім ковзнув донизу, її гладеньким животом, до краєчка спідниці. Її рука зупинила його. Степ розплющив очі. Бабі сиділа перед ним і хитала головою.

— Ні.

— Що ні?

— Це ні… — усміхнулась йому.

— Чому? — На його вустах не було усмішки.

— Тому що ні!

— І чому ні?

— Тому що ні — й годі!

— Ну, має ж бути якась причина, наприклад… — Степ злегка всміхнувся з натяком.

— Ні, дурнику… Ніякої причини. Просто я не хочу. Коли ти навчишся менше лаятися, от тоді, може…

Степ розвернувся і почав робити відтискання. Одне за одним, усе швидше, не зупиняючись.

— Повірити не можу, ущипніть мене. Я її знайшов.

Усміхався, промовляючи слова між одним та іншим відтисканням, злегка засапуючись. Бабі застібнула бюстгальтер та сорочку.

— Що ти знайшов? І припини робити відтискання, коли я з тобою розмовляю…

— Ти ніколи ні з ким не була.

— Якщо ти хочеш сказати, що я незаймана, то відповідь: так.

Це слово коштувало їй неймовірних зусиль. Бабі підвелася. Обтрусила руками спідницю. Кілька колосків впали долі.

— А тепер відвези мене до школи!

— Ти розсердилася?

Степ узяв її за руки.

— Так. Твої манери мене дратують. Я не звикла, щоб зі мною так поводились. І відпусти мене…

Вона вивільнилась з його обіймів і жваво пішла до англійського прапора. Степ побіг за нею.

— Ну ж бо, Бабі… Зачекай, я не хотів тебе образити. Вибач, правда.

Бабі обернулась до нього.

— Я не розчула?

— Ти розчула.

— Ні, повтори.

Степ роззирнувся навколо, потім пильно глянув на неї.

— Вибач. Так добре? Зрозумій: я щасливий, що ти досі ні з ким не була.

Бабі нахилилась до англійського прапора й почала його згортати.

— Ах так, і чому ж?

— Ну, тому що… Тому що так. Я щасливий і годі.

— І чому ж ти думаєш, що станеш першим?

— Слухай, я вже вибачився. Тепер досить, закінчуймо з цим. Як з тобою складно.

Бабі усміхнулась.

— Маєш рацію. Перемир’я. — Вона подала йому краєчок прапора. — Тримай, допоможи мені його скласти.

Вони розійшлись на кілька кроків, випростовуючи прапор, і потім знову зблизились. Бабі взяла з його рук інший краєчок прапора і поцілувала Степа.

— Просто ця тема мене нервує.

Повернулись у мовчанні до мотоцикла. Бабі сіла позад нього. Пішли так уздовж пагорба, залишаючи за собою поламані колоски та недоговорену тему. Це був їхній перший день, і Степ уже двічі попросив у Бабі вибачення. Вона обійняла його, щаслива. Тепер була спокійна, ні про що не думала. Вона не знала, що одного не дуже далекого дня повернеться з ним до цієї теми, яка їй так тисла на нерви.

50 Натяк на пісню Лучо Баттісті (1943—1998) «Думки та слова», де є такі рядки: «Що ти знаєш про пшеничне поле, поезію людської любові?».

51 Portobello road — вулиця в лондонському районі Ноттінґ-Гілл, відома своїм базаром.

52 Міжнародна компанія, яка організовує курси іноземних мов, семестри навчання за кордоном, захист дипломів про вищу освіту та культурні обміни.

50

52

Натяк на пісню Лучо Баттісті (1943—1998) «Думки та слова», де є такі рядки: «Що ти знаєш про пшеничне поле, поезію людської любові?».

Міжнародна компанія, яка організовує курси іноземних мов, семестри навчання за кордоном, захист дипломів про вищу освіту та культурні обміни.

Portobello road — вулиця в лондонському районі Ноттінґ-Гілл, відома своїм базаром.

51

40

— Гальмуй! — закричала Бабі й міцно стисла боки Степа. Мотоцикл майже вкляк за її наказом.

— Що таке?

— Там моя мати.

Бабі показала на «Пежо» Рафаелли, що стояв неподалік, навпроти сходів Фальконьєрі. Зіскочила з мотоцикла і глянула на годинник. До першої тридцять залишалось кілька хвилин. Треба спробувати. Поцілувала Степа у губи.

— Па-па, я зателефоную тобі надвечір.

Вона пішла, пригинаючись і ховаючись поза запаркованими машинами. Тишком-нишком дійшла до школи, потім повільно випросталась. Мати була буквально за кілька метрів від неї, вона її добре бачила через скло запаркованої «Міні». Поралася з чимось, що лежало у неї на колінах. Потім Рафаелла підняла ліву руку й пильно на неї подивилась. Бабі зрозуміла: вона робила манікюр. Потім підняла пилочку, що тримала у правій руці. Бабі вгадала. Вона притулилась, знову ховаючись, за найближчою автівкою, глянула на годинник. Час. Зиркнула на дорогу праворуч. Степа вже не було видно. Усміхнулась. Хтозна, що він про неї думає. Вона йому потім потелефонує. Раптом усвідомила, що не може цього зробити. Не мала його номера. Навіть не знала, де він живе. Дзвоник сповістив про закінчення уроків. Перші класи з’явились на сходах. Найменші дівчатка почали спускатися. Ще один дзвоник. Черга других та третіх класів. Старші дівчата. Одна з них подивилась на неї з цікавістю. Бабі приклала пальця до губ, просячи не видавати її. Дівчинка відвернулась. Вони всі звикли до секретів. Нарешті була черга її класу. Бабі випросталась. Увага її матері все ще була зосереджена на чомусь іншому, можливо, на поламаному нігті. Це був слушний момент. Бабі вийшла зі своєї схованки й змішалася з іншими дівчатами. Привіталася з деякими з них, потім нишком зиркнула у бік автівки. Рафаелла нічого не помітила. Пронесло.

— Бабі!

Палліна вибігла їй назустріч. Дівчата обійнялися. Бабі подивилась на неї з тривогою.

— Як пройшло, хтось щось знає?

— Ні, все під контролем. — Палліна простягнула їй папірець. — Тримай, ось це уроки, які задали сьогодні. Там записані також опитування. Все чітко, можеш наймати мене у секретарки. Ну, як ти, весело було?

— Дуже. — Бабі поклала папірець до сумки й усміхнулась подрузі.

— Дай-но я вгадаю. — Палліна якусь мить вивчала її обличчя. — Сніданок в «Евкліді» на Вінья Стеллуті. Капучино та марітоццо з вершками.

— Майже правильно. Ті самі речі, але на Фламінії.

— Звичайно! Набагато більш усамітнено. Точно. А потім ви втекли у Фреджене і віддалися ураганному сексу на пляжі, так?

— Пальцем у небо! — Бабі відійшла, усміхаючись.

— Щодо Фреджене чи іншого?

— Скажу тільки, що одне — пальцем у небо.

Сіла в машину, набрехавши подрузі й залишивши її перед школою вмирати від цікавості. Адже та насправді помилилась щодо обох речей.

— Привіт, мамо!

— Привіт. — Рафаелла дозволила, щоб Бабі поцілувала її в щоку. Тепер ситуація здавалась спокійнішою. — Як у школі?

— Добре. Мене не викликали.

Підійшла також Даніела.

— Можемо їхати. Джованна сказала, що повернеться своїм ходом… і тепер завжди так робитиме.

«Пежо» рушив. Ця новина потішила всіх. Вони відтепер не муситимуть чекати на неї. Коли зупинились на світлофорі біля площі Евкліда, Бабі відчула, що її ніби щось поколює. Крадькома засунула руку під кофтинку. Знайшла маленький золотавий колосок, що зачепився за бюстгальтер. Витягла його і вклала у щоденник. Це — її маленька велика таємниця. Степ торкався її грудей. Усміхнулась, і коли світлофор перемикався на зелене, побачила його. Він стояв праворуч від площі. Сміявся, розмахуючи англійським прапором, її прапором. Спитала себе, коли ж він примудрився його вкрасти. Потім усвідомила дещо важливіше. Степ був як Полло, він також крав. Здивувалась, як їй це раніше не спадало на думку. Вона тепер — дівчина крадія.

41

Перша «а» вийшла занадто вузькою, друга занадто вивищувалась над іншими, ще одна була занизька, потім весь напис їй здався занадто тонко виведеним. Бабі знову спробувала скопіювати підпис матері. Списала ними кілька сторінок із зошита з математики. Нарешті результат видався їй прийнятним.

— Дані? Оце, на твою думку, скидається на мамин підпис?

Даніела затрималась очима на останньому написові. На хвильку замислилась.

— У мами прізвище виходить довшим. Ні, не знаю. Щось видається дивним. Ось. Оця «Д» занадто вузька, вона в тебе «худорлява». Мама завжди починає писати прізвище з набагато повнішої «Д». Дивися, — відкрила щоденник і показала сестрі один зі справжніх підписів. — Бачиш?

Показала на «Д» у прізвищі, написаному матір’ю. Бабі придивилась до напису і звірила його з власним.

— Мені вони здаються однаковісінькими. Це тому, що ти знаєш.

І пішла собі задоволена до своєї кімнати. Даніела підвелася.

— Як хочеш. Як на мене, твоя «Д» надто худа. До того ж не розумію, навіщо ти завжди питаєш мою думку, якщо потім однак чиниш, як тобі заманеться.

Зачинила двері.

Бабі розгорнула щоденник на сторінці з пояснювальними записками. Заповнила одну з них. Проставила дату, потім у графі «причина відсутності» написала: «Проблеми зі здоров’ям». Зрештою, це була правда. Їй було б геть кепсько, якби вона не втекла зі Степом. Усміхнулася. Потім настав час підписувати. Посерйознішала. Спробувала розписатися ще раз на аркуші. Під десятком уже написаних «Рафаелла Джервазі». Останній підпис вийшов у неї ще краще. Просто ідеальний. Мати сама б не відрізнила його від власного. Бабі могла б підробляти банківські чеки, купити хоч кінотеатр. Зрозуміла, що це вже занадто. Зрештою, їй не потрібні гроші, а лише пояснювальна записка. Узяла ручку, з острахом подивилась на три крапки після друкованих літер «ПІДПИС». Відтак — зважилась. Почала з «Р», потім далі й далі, намагаючись виводити літери якомога природніше аж до крапочки над останньою «і». Потім, усе ще тремтячи від напруження, від праці копіювання, виведення оцих усіх літер саме так, як її мати, поглянула на результат. Вийшло ще краще. Неймовірно. Можливо, трішки більш тремтливо. Порівняла цей підпис з іншими підписами своєї матері у щоденнику. Жодної помітної різниці. Жодної неточної риски. До того ж була ще одна сприятлива обставина. Завтра першим уроком — математика й учителька Боі: товсті окуляри, широке лице завжди усміхається. Вона усміхалась навіть тоді, коли вибачалась перед класом за те, що загубила їхнє класне завдання, і просила нікому про це не говорити. Того дня Палліна була переконана, що отримала б не менше «сімки». І, на її думку, Боі саме через це їх загубила: навмисно, щоб вона, Палліна, не раділа. Палліна була переконана, що всі вчителі мають щось проти неї та її оцінок. Бабі закрила щоденник. Тепер вона була спокійніша. Цей підпис продивлятиметься лише Боі, а вона точно не помітить фальшивки. Сіла за уроки. На якусь мить відчула щось дивне, ніби якесь занепокоєння. Роззирнулась довкола, але нічого не помітила. Продовжила вчити уроки. Якби вона уважніше подивилась на розклад, то зрозуміла б причину тривоги. Другий урок був у Джаччі.

42

Пізніше, коли батьки пішли, по неї заїхав Степ. Унизу на неї чекала вся група. Малюк, Луконе з Карлою, Даріо з Ґлорією, Сицилієць, Гак, Полло і Палліна та інші типи, що сиділи в «Гольфі» разом із якимись дівчатами. Спочатку поїхали на мотоциклах до Пріма Порта, потім звернули праворуч у напрямку Ф’яно. Поки доїхали, Бабі геть змерзла. Місце називалось «Колонелло» і було геть далеко. Бабі не розуміла, чому вони забрались на вечерю аж сюди. Там були два велетенські зали, з яких можна було бачити піч для піци, і звичайнісінькі столики. Можливо, тут дешево, подумала вона. Сіли. Підійшов молодий офіціант. Їх було п’ятнадцятеро, і всі весь час змінювали свої замовлення — всі, окрім неї, яка одразу вирішила взяти салат з невеликою кількістю олії. Бідному офіціантові у голові паморочилось. Щойно він намагався все впорядкувати й перелічити замовлені перші страви, щоб потім перейти до других, як хтось уже передумав щодо гарніру.

— Слухай, шефе, давай краще дві порції паппарделле з кабанятиною.

— Так, мені теж, — тут-таки приєднувався ще хтось, а потім ще і ще.

І одразу ж інші двоє вирішували взяти собі поленту чи карбонару. Це була найбільш нерішуча група, яку Бабі бачила у своєму житті. На додаток Полло ще й намагався допомогти офіціантові, перераховуючи ще раз усі страви і тільки заплутуючи його ще більше. Всі весело реготали. Це стало чимось на кшталт гри. Офіціант пішов від них геть виснажений. Єдине, що він точно зрозумів, це те, що має принести чотирнадцять середніх келихів світлого пива і один… Що там замовляла та гарна білявка з блакитними очима? Переглянув свій покреслений блокнот і пішов на кухню, повторюючи про себе, що має принести одну дієтичну кока-колу.

Вечеря тривала у повному хаосі. Щоразу, як їм приносили якусь страву, від шинки до моцарелли або брускетти, це було як піратський напад: усі накидалися на неї, і за хвильку там було вже порожньо.

Дівчата з надміру підведеними очима весело реготали. Бабі глянула на Палліну, шукаючи підтримки. Однак та, здавалось, уже просто злилася з групою. Зустрілася очима зі Степом. Він їй усміхнувся. Усміхнулась у відповідь, але не надто переконано. Опустила очі. Принесли її салат із невеликою кількістю олії. Ситуація була не найкращою. Усі слухали розповідь Сицилійця. Це була сумна історія такого собі Франческо Костанці. У нього виникла погана ідея чіплятися до колишньої дівчини Сицилійця. «Навіть не дівчини, — подумала Бабі, — а колишньої дівчини. Ненормальний».

Але всі слухали з цікавістю, і нікого, здається, цей факт не хвилював. «Отже, — вирішила Бабі, — мабуть, він має рацію. Це я ненормальна». Цей тип, Франческо Костанці, припустився помилки. І поплатився за це.

— Знаєте, що я йому зробив? — Сицилієць відсьорбнув ще пива. — Ми з Гаком пішли додому до Марини, яка була сама.

Хлопець з пов’язкою на оці на іншому кінці столу усміхнувся. Він був у центрі уваги і, природно, насолоджувався своєю долею слави. Сицилієць вів далі:

— Я змусив її потелефонувати тому вилупку Костанці. Вона йому подзвонила й попросила зайти. І знаєте, що той падлюка зробив?

Бабі ошелешено оглянула групу. Здавалося, ніхто з них справді не знав, що було далі. Спробувала вгадати відповідь.

— І він зайшов.

Сицилієць обернувся до неї. Здавалося, його трохи роздратувало те, що вона вкрала у нього ефектну фразу або ж те, що вона таки вгадала.

— Молодець, Бабі. Саме так. Цей падлюка туди пішов!

Вона всміхнулася. Потім, зустрівшись із докірливим поглядом Степа, розвела руками. Сицилієць нічого того не помітив і хвацько вів далі свою розповідь:

— А тепер — «найсмачніше». Цей тип припхався, Марина запросила його до хати. Щойно він увійшов, ми з Гаком на нього настрибнули й заблокували. Потім — здохнути від сміху можна — ми його роздягли й прив’язали до стільця. Га! Ви б бачили його пику тоді! У чому мати народила. Потім я взяв кухонного ножа й поставив йому між ногами. Він заволав. Гак каже: це через те, що ніж був крижаний. Потім увійшла Марина. Ми її перед тим з ніг до голови вдягнули у прозоре мереживо. Ви ж пам’ятаєте Марину, га?

Бабі не була знайома з цією Мариною, але подумала, що якщо та була дівчиною такого типа, як Сицилієць, то їй би вона навряд чи сподобалась.

— Ну от, я увімкнув музику, і вона почала стриптиз. А я сказав тому типові: «Гей, якщо я побачу, що вона тобі подобається, і той причиндал хоч поворухнеться, я його відріжу, клянуся». Коротше, Марина роздяглася до трусів та ліфа, а він — анічичирк, причандалля — ніби мертве.

Усі зареготали, як скажені. Одна дівчина на дальньому кінці столу мало не заглитнулася. Степ, схоже, теж веселився. Бабі вухам своїм повірити не могла. І, здається, розповідь на цьому не закінчилася. Сицилієць знову попросив тиші.

— Раптом — чуємо звук дверей. Невже батьки Марини повернулися? Отож ми з Гаком прожогом за двері, а вони знайшли голого прив’язаного типа й напівголу Марину поряд. Клянуся, ми обреготатися, мало живіт не луснув. Побачити б їхні мармизи.

— І що вони зробили з типом?

Бабі поглянула на Палліну: і насмілилася ж поставити таке запитання.

— Ну, не знаю. Ми ж утекли. Знаю тільки, що в того падлюки зараз нова дівчина, і він має серйозні проблеми в ліжку… Після нашого уроку він, здається, відвик від цих справ. Якщо бачить якусь одну, що роздягається, його причиндал більше не реагує.

Це був апофеоз. Усі знову зареготали, як навіжені. Потім — хтозна, як воно почалося. Полетів перший шмат хліба. Потім розпочався справжній дощ із недоїдків — над столом літали шматки м’яса, картоплі, пиво. Кидались всі всім. Дівчата першими втекли з поля бою. Бабі та Палліна швидко повистрибували зі своїх місць, за ними інші. Хлопці ж продовжували кидатися недоїдками — з силою та зі злістю, не звертаючи жодної уваги на ближні столики, на те, що перепадало й іншим клієнтам. Кульмінацією стала спроба бідолахи-офіціанта їх угамувати. Йому одразу ж вліпили в обличчя шматком розмоченого хліба. Знялося щось на кшталт оплесків. Цей офіціант ніколи в житті не мав стільки оплесків на свою адресу. Потім настав час розплачуватися. Полло зголосився збирати гроші. Степ узяв Бабі під лікоть і вивів з ресторану. Один за одним повиходили й усі інші. По двоє-троє підійшли до мотоциклів і завели їх. Ті, що приїхали на «Гольфі», поїхали геть першими.

Бабі витягнула гаманець.

— Скільки з мене?

Степ усміхнувся їй.

— Ти жартуєш? Не треба нічого.

— Дякую.

— Не мені мусиш дякувати. Сідай позаду.

Степ завів мотоцикл. Бабі сіла позад нього.

— То кому ж мені дякувати? Я чула, що Полло збирає гроші.

— Ні, це просто так мовиться.

У цю мить із ресторану вибіг Полло і заскочив на свій мотоцикл.

— Гайда, хлопці!

Палліна міцно притислася до нього. Усі швидко рушили, завищавши шинами. Мотоцикли рвонули вперед із вимкненими фарами. З ресторану вибігли офіціант та ще кілька людей. Кричали, марно намагаючись розгледіти номери.

Потужне ревіння моторів рознеслося вузькими провулками Ф’яно. Один за одним на всій швидкості виїжджали з містечка, горлаючи та регочучи, гудучи у клаксони. Потім майже пролетіли до дороги Тіберіна, холодної і сірої, з зеленими мокрими краями. Аж тут увімкнули фари.

Полло під’їхав до Степа.

— А непогане їдло подають у цьому «Колонелло». Шкода, що ми туди ще не скоро повернемось.

— А знаєш, куди можна податися в суботу?

— Куди?

— У Немі. Там є шикарний рестик. Фарінелло та інші були там. Кажуть — просто казка.

Полло стривожено глянув на Степа.

— А скільки деруть?

— Десь по сороківці з носа.

— Занадто дорогий! — усміхнувся якось по-дитячому, потім газонув і, брутально регочучи, віддалився з Палліною позаду.

Бабі нахилилась до Степа.

— Тобто це означає, що ми втекли, не заплативши?

Степ трохи скинув швидкість.

— А що, які проблеми?

— Проблеми? Ти усвідомлюєш, що на тебе можуть заявити до поліції? Можливо, вони зчитали чиїсь номери.

— Та де, з погашеними фарами. Слухай, ми завжди так робимо, і ще ніхто нас не накрив. Годі тобі крукати!

— Я не крукаю. Я тільки закликаю тебе поміркувати. Навіть якщо мені це здається дуже складним. Гаразд, може, тебе й не впіймають. А ти не думаєш про працівників ресторану? Це ж робочий люд, вони цілий день у поті чола на кухні крутяться. Вони накривають для тебе стіл, приносять тобі їжу, забирають посуд зі столу, миють його, а ти з ними ось так? Принижуєш їх, знецінюєш їхню роботу. Ти їх навіть за людей не маєш.

— Як це не маю? Я ж тобі сказав, що мені дуже сподобалось їдло, яке вони приготували!

Бабі замовкла. Це все марно. Тільки відсунулась від нього трішки на сидінні. Довкруги нічний вітер та вологість, що наповзала з лісів і торкалась її шкіри, викликаючи холодні дрижаки. Але не тільки це. Поряд із нею був той, хто не розумів, не хотів розуміти. Подивилась угору й уперед. Яка ніч ясна. Світяться далекі зірки. Маленькі прозорі хмарки пестять місяць. Усе було б прекрасно, якби тільки…

— Гей, Степе!

До них під’їхав тип, якого за столом усі кликали Луконе, позаду якого сиділа пишнотіла білявка на ім’я Карла.

— Заб’єшся на п’ятдесят штук — хто доїде до центру на одному колесі?

Степ не змусив його повторювати двічі.

— Заб’юся!

Перемкнув передачі й раптово газонув. Мотоцикл став дибки. Бабі ледве встигла за щось ухопитися. «Знову це, я більше не витримаю, — подумала. — Принаймні зараз хоч не головою вниз!»

— Степе! Степе! — заволала, гупаючи його кулаками по спині. — Припини негайно! Опустися!

Степ м’яко відпустив газ. Мотоцикл став на землю обома колесами. Луконе продовжував їхати на одному, переможно горлаючи. Степ обернувся до Бабі.

— Яка муха тебе вкусила? Ти з глузду з’їхала?

— Досить мотоциклів дибки, бійок, гонитв — я так більше не можу, розумієш? — Бабі вже просто кричала на всі легені. — Я хочу нормального життя, спокійного! Людей, які їздять на мотоциклах по-людськи. Я не хочу втікати з ресторанів, а хочу платити, як усі роблять. Не хочу, щоб ти бився. Я не хочу чути, що один із твоїх дружків приставляв ножа між ногами якогось типа тільки тому, що той телефонував його колишній дівчині! І я б не хотіла такого чути, навіть якби це була не колишня, а теперішня його дівчина! Я ненавиджу насильство, ненавиджу лихих, ненавиджу пихатих, ненавиджу тих, хто не вміє жити, не вміє розмовляти, не вміє дискутувати, не вміє поважати інших. Розумієш? Ненавиджу це все!

Якийсь час їхали мовчки, заколисуючись швидкістю потужного мотоцикла і вітром, котрий, здається, помалу заспокоював дівчину. Раптом Степ вибухнув сміхом.

— Можна дізнатись, що такого смішного?

— А знаєш, що ненавиджу я?

— Ні, що?

— Програвати п’ятдесят штук.

43

Перед бензозаправкою на площі Евкліда високий недоладний тип з густим волоссям, зачесаним назад, і руками, закладеними до кишень, реготав, як навіжений, із жарту низенького товстунчика, що жваво жестикулював поряд. Довкола них скупчились хлопці та дівчата, що слухали його оповідки. Типчик був дуже кумедним. У театрі-кабаре на нього б точно чекав успіх. Але він чомусь затявся студіювати економіку та торгівельну справу, хоча перед викладачами найчастіше мовчав як риба. Трохи далі, перед магазином «Пандемоніум», було місце зустрічі старших хлопців. Навпроти зупинилась «Тойота Королла», крута, з телефоном. Усі кинулись вітатися з новоприбулими. З машини вийшла брюнетка в ідеальних панчохах на таких само ідеальних ногах. На ній була чорна куртка і плісировані «бермуди» з напівпрозорого шовку. Машина була червоною, і навіть спеціаліст із реклами не міг би вигадати нічого кращого. Однак коли з машини вийшов він, чари зникли. Він був лисуватий і з черевцем. Жоден митець не обере такого. Трохи далі, навпроти газетного кіоска, стояла машина правоохоронців. Двоє карабінерів мляво перевірили документи у кількох хлопців, потім поїхали собі.

Подекуди, ніби за помахом чарівної палички, хтось раптово вирішував заскочити на мотоцикла чи в машину й швидко поїхати в кіно, або на чийсь день народження, або на дискотеку «Пайпер». Одразу по тому приїжджав хтось, хто запізнювався, або хтось, хто ходив вечеряти з дівчиною в очікуванні кращого заняття — треба було якось вбити час у сподіванні, що його або її батьки ляжуть спати. Повз промчалась, шалено сигналячи, якась автівка. Білява дівчина з’явилась на мить у вікні, послала комусь повітряні поцілунки і зникла за правим поворотом, що вів до вулиці Сяччі. Темноволоса дівчина зайшла до крамнички придбати цигарки. Ще одна дівчина щось говорила хлопцеві, який обіймав її, сидячи в «Пежо». Хлопці сміялися, дивлячись на свого друга, який ось уже пів години стирчав біля телефона-автомата, розмовляючи про все та ні про що зі своєю дівчиною.

— Та кинь вже її, га?

Це була єдина порада, яку один спромігся дати іншому. Може, вони не були такими вже друзями, а може, й так. Усі ладні порадити розірвати стосунки з жінкою, особливо, коли не йдеться про власні стосунки. Якийсь марокканець сидів за столиком, п’ючи дешеве вино і питаючи себе, що він тут робить.

Із готелю «Роксі» поблизу вийшла групка усміхнених іноземців. Якась автівка зупинилась перед газетним кіоском, загороджуючи дорогу. Інша, щойно за нею, одразу ж нервово загуділа. Тип, що вийшов з першої машини, підняв руку. «Тут вантажівка може проїхати!» — вибачився таким дивним чином.

Потім один за одним приїхали вони. З шумом клаксонів та вищанням гальм. Декотрі заїхали мотоциклами на тротуар, інші поставили свої перед зачиненим баром «Евклід». Бабі злізла з мотоцикла Степа, пригладила рукою волосся. Тієї ж миті до неї підскочила Палліна.

— Класно, еге ж?

— Що?

— Ну, що ми так утекли, вночі, не заплативши. Я ніколи такого не робила. Ну ж бо, це суперприкольно. І до того ж вони всі такі класні, правда?

— Ні, мені це веселим не здалося.

— Ну один же разочок можна…

— Це не «один разочок». І ти це чудово знаєш. Для них це звичка. Палліно, ти не розумієш. Це так, ніби ти вкрала. Поївши і не заплативши, ти крадеш.

— Велика справа! Тарілка тортелліні та бокал пива! Просто пограбування століття!

— Палліно, ти коли не хочеш розуміти, то вже хоч кілок на голові теши, еге ж?

Раптом вона відчула два зовсім не легенькі поплескування по плечах.

Бабі обернулася. Перед нею стояла Маддалена. Жувала гумку й пильно дивилась їй просто у вічі, посміхаючись.

— Ти не можеш тут з’являтися.

— Чому це?

— Тому що я не хочу тебе тут бачити.

— Не думаю, щоб ти була власницею цього місця. Отже, ти не можеш мені цього заборонити.

Бабі знову повернулася до Палліни, не даючи змоги заперечити. Спробувала заговорити до подруги. Але добрячий стусан ззаду змусив її знову обернутися.

— Ти не зрозуміла. Геть звідси! — Маддалена штовхнула Бабі. — Ясно тобі?

Бабі зітхнула.

— Та чого тобі від мене треба? Я тебе знати не знаю. Хто ти така взагалі?

Маддалена почервоніла від люті й підвищила голос.

— Я — та, що розіб’є тобі пику! — нахилилась упритул до її обличчя й прогорлала: — Зрозуміла?

Бабі скорчила презирливу гримасу. Довкола хлопці й дівчата вже почали обертатися. Потроху всі перестали гомоніти й скупчились довкола них. Усі знали, що зараз буде. І Бабі також знала. Спробувала відштовхнути Маддалену — та стояла занадто близько до неї.

— Слухай, припини це. Я не люблю таких сцен.

— Ах, не любиш? То й сиділа б удома…

Маддалена знову наблизилась до неї із загрозливим виглядом. Бабі витягла руки й поклала їй на плечі, намагаючись так утримати її якомога далі від себе.

— Слухай, я тобі вже сказала, що не хочу сварок…

— Що ти робиш? — Маддалена глянула на руку Бабі на своєму правому плечі. — Ти мене своїми лапами мацаєш? Ану забери їх негайно!

І сильно вдарила по руці Бабі, скидаючи її з себе.

— Добре, я їду. Степе?

Бабі обернулася, шукаючи його очима. Але саме у цю мить відчула сильний ніби опік під правою вилицею. Щось її вдарило. Озирнулась. Маддалена стояла просто перед нею. З високо піднятими кулаками, грізними й міцно стиснутими. Посміхалася. Це вона її вдарила. Бабі піднесла руку до щоки. Вилиця була гарячою й боліла. Тим часом Маддалена вдарила її ногою в живіт. Бабі поточилася. Удар пройшов навкіс, однак було боляче. Бабі розвернулася, щоб піти звідси.

— Куди це ти зібралась, падлюко?

Удар ззаду по сідницях штовхнув її вперед. Бабі вдалось однак устояти на ногах. На очах у неї бриніли сльози. Знову пішла, повільно. Навколо неї шуміли, реготали, хтось дивився на неї мовчки, дехто тицяв пальцями.

Якісь дівчата глянули на неї з тривогою. Шум далеких машин. Потім наперед неї з’явився Степ. А позаду — Маддалена. Заплющила очі й трохи нагнула голову. Зараз вона знову вдарить. Бабі відчула, як її міцно схопили ззаду за волосся, майже потягли волоком. Вона розвернулась, щоб не впасти. Довелося бігти, нахиливши голову вслід за волоссям, яке тягла Маддалена. Та перетворилась на фурію, кричала, била її по голові, по шиї, по спині. Шкіра під волоссям напнулася, гострий біль проник аж у мозок. Її засліпило. Спробувала вивільнитися. Але щоразу, коли вона намагалася дістати ногою мучительку, це оберталось для неї новим гострим болем, що різав, як ножем. Тоді побігла за нею. Виставила руки вперед, схопила її за куртку, штовхаючи з усіх сил, все ближче, все швидше, не розбираючи дороги, не тямлячи себе. Аж поки не почула гучний скрегіт, падіння чогось металічного — і раптом відчула, що її звільнено, раптом вона знову могла вільно дихати. Виявляється, Маддалена наштовхнулась на скутери і впала, тягнучи за собою «Boxer» та старенький «Sì». І тепер сиділа там, заблокована важким кермом та корпусом, у той час як брудне колесо з іржавими шпицями все ще крутилося. Бабі раптом відчула, що її захльостує лють — як бурхливе море, як величезна хвиля, підбурювана вітром болю, який вона витерпіла. Відчула, як кров кидається в обличчя, як збивається дихання, як болить забита вилиця й пошкоджена шкіра голови, і — не витримала. Почала гатити по ній ногами, ніби звір. Маддалена спробувала підвестися. Бабі нахилилась над нею й заходилась частувати її кулаками, горлаючи, дряпаючи, тягаючи за волосся, малюючи на її шиї довгі нерівні лінії, що сочилися кров’ю. Потім дві сильні руки підхопили її ззаду. Бабі відчула, як її хтось підняв і вона брикає ногами вже в повітрі. Спробувала вивільнитися, щоб знову накинутися на супротивницю, вкусити, поранити. Останній сильний удар ногою випадково зачепив ще один скутер. SH 50 повільно впав поряд із геть виснаженою Маддаленою.

— Ой, мій скутер… — проскиглив якийсь непричетний бідолаха.

Поки її відтягали, Бабі глянула на натовп. Уже ніхто не сміявся. Тепер усі мовчки й пильно на неї дивилися. Розступалися, щоб вони пройшли. Вона відхилилася, здаючись на милість того, хто її ніс. Нервово розсміялася, звернувши обличчя до неба. Згадала про ту дівчину, що несамовито реготала на чолі столу. Засміялась сама, і потім ще раз, ще дужче, але з її рота не почулося ні звуку.

Свіжий вітер гладив її обличчя. Заплющила очі. Голова крутилася. Серце шалено билося. Її дихання було уривчастим, а хвилі все ще не заспокоєної люті змушували тіло здригатися. Щось під нею зупинилося. Вона була на мотоциклі. Степ допоміг їй злізти.

— Іди до мене.

Вони були на мосту на проспекті Франча. Зійшла нагору сходами. Підійшла до фонтанчика. Степ намочив її бандану і витер їй обличчя.

— Так краще?

Бабі заплющила очі.

Це було приємно — свіжість, що торкається розпашілого обличчя, зболілої щоки, досі гнівно стиснутих губ. Кивнула. Степ сів на парапет поряд із нею, широко розставивши ноги. Подивився на неї, усміхаючись.

— Як ти там казала? Ти — та, що ненавидить забіяк? І насильство? Слава Богу! А то, якби тебе не стягти з неї, ти б ту небораку вхайдокала.

Бабі глянула на нього. Зробила до нього крок — і раптом вибухнула плачем. Неочікувано, судомно. Ніби щось усередині прорвалося, якась гребля, якась перепона, і це море сліз та схлипів вихплюпнулось назовні — потужно, безупинно, нестримно.

Степ незчувся, як ці тендітні ніжні плечі опинились у нього в обіймах, здригаючись від сильних ридань.

Подивився на неї, розвів руки, не знаючи до ладу, що робити. Потім обійняв її.

— Гаразд, не треба так. Це не твоя вина. Вона тебе спровокувала.

— Я не хотіла її бити, не хотіла робити їй боляче. Правда… Не хотіла.

— Так, я знаю.

Степ підніс руку до її підборіддя. Зняв маленьку солону сльозинку, потім підняв її обличчя. Бабі розплющила очі, шморгнула носом, покліпала мокрими віями, усміхнулась, засміялась — усе ще нервово. Досі схлипуючи, подивилась на нього. Він усміхнувся їй, заспокоюючи. Повільно наблизився губами до її губ і поцілував. Вони здавалися ще м’якшими, ніж зазвичай, теплі й покірливі, трохи солоні. Вона вся віддалася цьому поцілунку, шукаючи у ньому заспокоєння, спочатку тихо, потім усе дужче, потім уткнулась йому в шию. Він відчув її мокрі щоки, її свіжу шкіру і ці дрібні потаємні схлипування.

— Тепер досить. — Відсторонив її. — Ну, припини вже. — Степ став ногами на парапет. — Якщо ти не припиниш плакати, я кинуся туди вниз. Серйозно…

Зробив кілька непевних кроків по мармуровому краєчку. Розвів руки, шукаючи рівновагу.

— Ну, то ти припиняєш, чи я кидаюся?..

Йшов, ставлячи стопи одна перед одною й небезпечно хитаючись. Багато метрів унизу — річка, спокійна й темна, чорна вода намальована ніччю, береги зарослі чагарником. Бабі глянула на нього стривожено і все ще схлипуючи.

— Не роби так… я тебе прошу.

— А ти припини плакати!

— Це від мене не залежить…

— Тоді па-па…

Степ, заволавши, стрибнув униз. Бабі підбігла до парапету.

— Степе!

Глянула вниз. Нічого не було видно, тільки повільний плин ріки.

— Гав!

Степ висунувся з-під парапету й схопив її за комір куртки. Бабі закричала.

— А ти повірила, еге ж? — поцілував її.

— Цього лише бракувало. Поглянь, у якому я стані, а ти з мене ще й кепкуєш.

— Я це спеціально. Добряче налякатися — це саме те, що треба, все одразу ж мине.

— Та то ж від гикавки.

— А ти не гикаєш хіба? Іди до мене.

Допоміг їй перелізти через парапет. Вони опинились на вузькому мармуровому карнизі. Глибоко під ними — ріка, трохи далі — Олімпійських шлях, що світиться вогнями. Потім, огорнені темрявою й повільним шепотінням течії, знову поцілувалися. Пристрасно впиваючись губами, сповнені бажання. Він підняв її футболку і погладив груди, вивільнивши їх. Потім розстебнув свою сорочку і притиснувся гладкою шкірою своїх грудей до її. Сиділи так, вдихаючи тепло власних тіл, слухаючи биття власних сердець, відчуваючи, як шкіра торкається шкіри на свіжому вітрі ночі.

Потім сиділи на мармуровому краєчку, дивились на небо та зорі.

Вона лягла, поклавши голову на коліна Степові. Довго так лежала й мовчала. Тепер Бабі була спокійна й безтурботна, поки він пригладжував її волосся. Роззирнувшись довкола, вона побачила один напис, що її вразив.

— Ти ніколи не зробиш такого для мене, ніколи не напишеш нічого на опорі мосту.

Степ зрозумів, про що вона. Просто перед ними романтичною фарбою-спрей було виведено: «Оленчику, кохаю тебе».

— Це правда. Я ж не вмію писати — ти так казала.

— Ти можеш попросити когось зробити це замість тебе. — Бабі відкинула назад голову, усміхаючись йому.

— І навіть у цьому випадку я б написав щось у такому дусі, мені здається, це більше тобі підходить.

Бабі глянула туди, куди вказував Степ. На білій колонні навпроти них — нахабний напис: «У Каті друга найгарніша дупа Європи». Слово «друга» було додане в дужках. Степ усміхнувся.

— Це набагато правдивіший напис. Ще й через те, що першу найкращу маєш ти.

Бабі зістрибнула з парапета і вдарила його кулачком:

— Хряк!

— Що ти робиш? І мене також лупцюєш? То це у тебе вже погана звичка…

— Мені не подобаються такі жарти.

Степ спробував її обійняти. Вона якийсь час поопиралася.

— Мені справді таке не подобається. Мені неприємно, серйозно.

Степ ще міцніше стиснув її в обіймах.

— Добре, більше такого не казатиму.

І вона піддалася, повірила цій його обіцянці.

44

Коли Степ провів її додому, батьки ще не повернулися. Попрощався з нею перед під’їздом: — Па-па, на добраніч. Молодець, я дуже пишаюся тобою.

Бабі усміхнулася і швидко зникла на сходах. Але пізніше, коли вона готувалася до сну, прикладаючи хусточку з льодом до вилиці і споглядаючи пасма волосся, що залишились на щітці, ці його слова знову спали їй на думку. Тоді вона не звернула на них уваги. Він пишався нею. Чим пишався? Тим, що вона вдарила дівчину? Що вона її побила, поранила, може, й спотворила їй обличчя? Вона залізла під ковдру. Було боляче, і не тільки через вирвані пасма волосся. Звісно, вона просто захищалася. Це була не її вина, вона була змушена. Але чому аж з такою люттю? З такою ненавистю? Раптом усвідомила, що не впізнає саму себе, не розуміє вже, хто вона насправді. В одному була впевнена: вона точно не пишалася цією Бабі.

— Алессандрі?

— Присутня.

— Бандіні?

— Присутня.

Боі проводила перекличку.

Бабі за своєю партою стривожено роздивлялась пояснювальну записку. Тепер вона не здавалась їй такою вже довершеною. Боі пропустила одне прізвище. Учениця, що була присутня і якій дороге було власне прізвище, підвелася з-за парти й звернула увагу вчительки на помилку. Боі вибачилась і продовжила перекличку з того місця, на якому була збилась. Бабі трішки заспокоїлась. З такою вчителькою її записка, мабуть, пройде непоміченою. Коли настав час, вона понесла щоденник до кафедри разом із двома іншими дівчатами, що були відсутні вчора. Стояла перед кафедрою, серце калатало. Але все пройшло добре.

Бабі повернулася за свою парту й продовжила спокійно слухати урок. Торкнулась вилиці. Та набрякла й боліла. Її мати, повз увагу якої нічого не проходило, навіть коли вона була заспана, вранці спитала, що трапилось.

— А, нічого. Це я вчора вдарилася об двері моєї кімнати в темряві. Вони були напівпрочинені.

Рафаелла повірила. На щастя, інших видимих ран не було. Однак — вона знову збрехала. Укотре. Це було вже занадто. Поки що її ніхто не викрив. Але якщо продовжувати у такому ж дусі, рано чи пізно вона попадеться. Ще не знала, що цей момент небезпечно близький. На парту впала записка. Палліна усміхнулась зі свого місця. Бабі відкрила її. Це був малюнок. Одна дівчина лежить долі, а інша стоїть над нею у позі боксера. А вгорі великий напис: Бабі ІІІ. Це була пародія на Рокі. Стрілочка показувала на дівчину, що лежить. Над нею було написано: «Маддалена». І в дужках — «жлобиха». Поряд з іншою дівчиною була фраза: «Бабі, її кулаки — залізні, її м’язи — сталеві. Коли приходить вона, вся площа Евкліда тремтить, і жлобихи налякано розбігаються». Бабі не втрималась від сміху.

Урок закінчився. Боі, заледве поскладавши свої речі, вийшла з класу. Дівчата не встигли повиходити з-за парт, як з’явилася Джаччі. Усі мовчки повернулися на свої місця. Вчителька пройшла за кафедру. Бабі здалось, що Джаччі, увійшовши, роззирнулася, ніби чогось шукаючи. Потім, побачивши її, усміхнулась полегшено. Сідаючи на місце, Бабі подумала, що все це їй тільки примарилося. Годі вже з цим, це стає нав’язливою ідеєю. Зрештою, Джаччі ж нічого проти неї не має.

— Джервазі!

Бабі підвелася. Джаччі пильно дивилась на неї, посміхаючись.

— Прошу, ідіть, ідіть сюди, Джервазі.

Бабі вийшла з-за парти. Оце так здалося. З історії ж її вже опитували. Джаччі має таки на неї зуб.

— Із щоденником.

Ця фраза влучила в саме серце. Вона мало не зомліла. Подивилась на Палліну. Та теж сиділа бліда. Бабі зі щоденником у руках — жахливо важким, майже непідйомним — повільно пішла до кафедри. У цей час шукала відповідь на питання, останню надію, яка пояснювала б це дивне прохання вчительки. Навіщо їй знадобився її щоденник? Не могла знайти причини. Її нечиста совість не могла підказати їй нічого іншого, окрім того, що вона вже знала. Потім — промінчик надії. Можливо, вчителька хотіла подивитись на те підписане зауваження. Вона вчепилась за це пояснення, за цей неймовірний промінчик ілюзії. Поклала щоденник на кафедру.

Джаччі відкрила його, дивлячись на ученицю.

— Вас учора не було в школі, правильно?

І цей останній крихкий кришталь надії розбився.

— Так.

— І з якої ж причини?

— Я не дуже добре почувалася.

Зараз вона почувалася геть кепсько. Джаччі все небезпечніше наближалася до сторінки з пояснювальними записками. Знайшла ту останню, записку-звинувачення.

— І це мав би бути підпис вашої матері, так?

Професорка піднесла щоденник до самих очей. Бабі поглянула на цю свою спробу імітації. І раптом вона їй здалася до божевільного фальшивою, неймовірно тремтливою, відверто підробленою. З її губ злетіло таке кволе «так», що вона майже не почула власного голосу.

— Дивно. Я нещодавно розмовляла з вашою матір’ю телефоном, і вона нічогісінько не знала про вашу вчорашню відсутність. І ще менше — про те, що нібито щось підписала. Вона зараз їде сюди. І мені не здалося, що вона щаслива. Для вас ця школа закінчена, Джервазі. Вас виженуть. Фальшивий підпис, якщо про нього заявити куди слід — а я це зроблю — означає остаточне виключення зі школи. Шкода, Джервазі. Ви могли б отримати непогану оцінку на іспитах на атестат. Що ж, отримаєте наступного року. Ось.

Бабі взяла свій щоденник. Тепер він здавався неймовірно легким. Раптом їй усе здалося іншим — власні рухи, власні кроки. Це було як витати у повітрі. Повертаючись за свою парту, вловила погляди однокласниць і цю дивну тишу. Вона відчувала ніби радість, абсурдний присмак щастя. Потім, дійшовши до парти, повільно сіла.

— Цього разу, Джервазі, помилились ви!

Не дуже розуміла, що відбувалося потім. Бачила себе у кімнаті з дерев’яними партами. Там була її матір, що кричала. Потім прийшли Джаччі й директор. Її попросили вийти. Довго ще дискутували між собою, поки вона чекала у коридорі. Вдалині пройшла черниця. Вони обмінялись поглядами, не привітались, не усміхнулись одна одній. Пізніше її мати вийшла. Потягла її за руку. Вона була дуже розлючена.

— Мамо, мене виженуть?

— Ні, завтра ти повернешся до школи. Мабуть, є один вихід, але спочатку я маю переговорити з твоїм батьком, чи він також згоден.

Спускаючись сходами, Бабі подумала, що ж то має бути за вихід, якщо її матір потребує також рішення батька. Пізніше, після обіду, вона про це дізналася. Це було просто питання грошей. Вони могли заплатити. Одна з переваг приватних шкіл — те, що все можна легко вирішити. Єдиною великою проблемою було те, «наскільки» легко.

Даніела ввійшла до кімнати сестри з телефоном у руці.

— Тримай, це тебе.

Бабі, втомлена від виру подій, уже ледь не засинала. Вона провела рукою по обличчі, відвела пасмо волосся й приклала цей білий телефон до щоки.

— Алло.

— Привіт, їдьмо зі мною? — це був Степ.

Бабі краще вмостилась на ліжку. Тепер вона остаточно прокинулась.

— Я б з радістю, та не можу.

— Ну ж бо, їдьмо до «Парнасу» або ж до Пантеону. Я тебе пригощу кавовою гранітою53 з вершками в «Тацца д’Оро». Ти її коли-небудь куштувала? Це просто казка.

— Я покарана.

— Знову? Хіба покарання не закінчилося?

— Так, але сьогодні вчителька викрила сфальшований підпис, і зчинився такий ґвалт. Вона мене ненавидить. Донесла на мене директорці. Я могла на другий рік залишитись. Але моя мати все владнала.

— Сильна в тебе мати! Ото характерець!.. Але завжди досягає, чого хоче.

— Ну, не зовсім так. Їй довелося платити.

— Скільки?

— Десять мільйонів. На благодійність…

Степ присвиснув.

— Бляха, ото доброчинство!..

Запала незручна тиша.

— Алло, Бабі?

— Так, я тут.

— Я вже думав, що зв’язок перервався.

— Ні, я просто думала про Джаччі, мою професорку. Боюся, що на цьому все не скінчиться. Я ж виявила її помилку при всіх, і вона тепер хоче змусити мене страждати будь-якою ціною!

— Будь-якою? Більшою за десять мільйонів?

— Їх, ясна річ, заплатить моя мати… Це ніби пожертва. Але вона відіграється на мені. От же блін! А в мене були такі гарні оцінки, атестат був би легкою прогулянкою…

— То ти справді ніяк не можеш приїхати?

— Ти жартуєш? Уяви: потелефонує моя мати і не знайде мене, тоді точно кінець світу настане.

— Тоді я приїду до тебе.

Бабі глянула на годинник. Була майже п’ята. Рафаелла повернеться набагато пізніше.

— Добре, приїжджай. Чаю поп’ємо.

— А пива в тебе немає?

— О п’ятій годині?

— Немає нічого кращого, як пити пиво о п’ятій годині, до того ж є ще дещо — я ненавиджу англійців.

Він поклав слухавку.

Бабі швидко підвелася з ліжка. Взулася.

— Дані, я на хвилинку. Спущуся до гастроному, тобі нічого не треба?

— Ні, нічого. А хто прийде, Степ?

— Я скоро буду.

Бабі залишила двері напівпрочиненими і, не відповівши сестрі, побігла сходами вниз. Купила два види пива — одну банку «Гайнекен» і одну «Пероні». Якби це було вино, їй було б легше вибирати. На пиві ж вона геть не розумілась. Швидко повернулась додому й поставила їх у холодильник. Трохи згодом задзвонив домофон.

— Так?

— Бабі, це я.

— Другий поверх.

Двічі натиснула на кнопку домофона і пішла до дверей. Не втрималась, щоб не глянути на своє віддзеркалення в картині за склом у коридорі. Все гаразд. Відчинила двері. Побачила, як він біжить угору сходами. Уповільнився тільки на останній сходинці, щоб усміхнутися — саме тією усмішкою, яка їй так подобалась.

— Привіт.

Бабі притислася до одвірка, даючи йому пройти. Степ пройшов поза нею і, поки Бабі зачиняла двері, витяг з-під куртки коробку.

— Тримай, це англійське масляне печиво. Я тут недалеко придбав, дуже смачне.

— А, то щось англійське тобі таки подобається…

— Якщо чесно, я його ніколи не куштував. Але мій брат просто шаленіє від нього. Він полюбляє яблучні пироги і таке всяке, тому це печиво точно має бути дуже смачним. Мені ж подобається тільки солоне. Навіть на сніданок я їм тости чи канапки. А солодощі — майже ніколи.

Вона усміхнулась. Дещо стривожена тим, які вони різні навіть у найпростіших речах. Однак вдала, що тішиться.

— Дякую, одразу ж покуштую.

Насправді вона сиділа на дієті, а оці маленькі крихкі прямокутники на маслі точно містять по сімсот калорій кожен. Степ також тривожився. Це печиво він не купив дорогою, а взяв із дому. Потім, поміркувавши, заспокоївся. Зрештою, так він навіть робить послугу Паоло. Тому не завадить трохи дієти.

Даніела навмисно вийшла зі своєї кімнати, щоб подивитись на нього.

— Привіт, Степе.

— Привіт. — Усміхаючись, подав їй руку. Здавалось, він не помітив тієї дивної обставини, що вона знала його прізвисько.

Бабі зблиснула очима на сестру. Даніела, піймавши на льоту її погляд, вдала, що бере щось потрібне, і повернулася до своєї кімнати. Невдовзі вода закипіла. Маленька ложечка залишила темні листки чаю в заварничку. Помалу кухнею розлився легкий екзотичний аромат.

Потім пройшли до вітальні. Вона — з горнятком гарячого черешневого чаю, він — з обома банками пива, не залишаючи таким чином сумнівів. Знову поговорили про Джаччі.

Потім Степ із цікавістю послухав її історії. Бабі взяла з шафи фотоальбом і показала йому. Може, йому допомогло «Гайнекен» чи, може «Пероні», але йому було справді цікаво. Слухав її мальовничі розповіді, які супроводжували кожну фотографію, кожну подорож, спогад, свято.

Цього разу він не заснув. Помалу перед його очима розгорнулась історія її зростання — на оцих сторінках під плівкою. Побачив, як у неї виросли перші зубки, як вона дмухала на свою першу свічку, як сіла на велосипед, а потім ось вона, уже більша — на каруселях разом із сестрою. На санчатах поряд із Санта-Клаусом, у зоопарку з левеням на руках. Побачив, як витоншується на фотографіях її обличчя, темнішає волосся, ростуть груди, і раптом, сторінкою пізніше — вона вже жінка. Тепер вона геть не схожа на оте набурмосене дитя в купальнику, руки в боки. Вузький роздільний купальник прикривав засмагле тіло гарної дівчини — з гладенькими, тепер уже довгими й стрункими ногами. Її блакитні очі світились розумом, цнота була свідомим вибором. Сидячи на човнику, усміхалась в обрамленні довгого волосся, висвітленого сонцем. Її худенькі плечі, мабуть, ще трішки занадто клинцюваті, золотаво просвічувались під кінчиками волосся, вибіленими морем. Довкола неї — розпливчасті фігури інших туристів, що й гадки не мали про власне увіковічнення на цьому фото.

З кожною сторінкою, що він гортав, вона здавалась все більш схожою на ту, що сиділа поряд із ним. Степ, зацікавлений розповідями оригіналу, дивився на фотографії, попиваючи друге пиво і час від часу про щось питаючи. Потім раптом Бабі, яка знала, що там далі, спробувала перегорнути одну сторінку.

Степ, розважений спогляданням цих тисяч маленьких її копій, був швидшим за неї.

— Е, ні, я хочу подивитись.

Якийсь час жартівливо борюкалися — насправді тільки для того, щоб пообійматися й відчути близькість. Потім він переміг і, відкривши, розреготався. Кумедна, зі зведеними до носа очима, вона усміхалася з центру сторінки. Цю фотографію Бабі ніколи не любила.

— Дивно, але саме вона схожа на тебе більше за всіх.

Вона, вдаючи образу, легенько вдарила його. Потім поклала на місце альбом, узяла своє горнятко і дві вже порожні банки з-під пива й пішла на кухню. Степ, залишений наодинці, вештався залою. Зупинився перед картинами художників, яких він не знав. Срібна православна ікона на темній лакованій шафці. Два дивани, широкий стіл на низьких ніжках. На ньому — маленькі срібні скриньки та попільнички, яким зраділи б його друзі.

Тим часом Бабі на кухні помила своє горнятко й викинула у смітник під рукомийником банки з-під пива. Прикрила їх картонкою з-під молока та використаними паперовими рушничками. У цьому домі не повинно залишатися слідів Степа. Коли ж вона повернулася до зали, Степ зник. Пройшла коридором.

— Степе?

Анічичирк. Пішла до своєї кімнати.

— Степе?

Побачила його. Він стояв перед столом і гортав її щоденник.

— Це негарно — читати чужі нотатки без дозволу. — Бабі вихопила щоденник з його рук. Він не опирався. Адже вже прочитав усе, що його цікавило. Запам’ятав.

— А хіба там є щось, що могло б мене розсердити?

— Це мої справи.

— Там запис про того бевзя на «БМВ»?

Бабі подумала про Кіко Бранделлі й розсміялася.

— Ні, це просто так, маленький флірт. — Вона, пустуючи, вимовила це слово з підкреслено іноземним акцентом.

— Маленький флірт, — повторив за нею Степ, також із підкреслено іноземним акцентом, але твердішим.

Вона глянула на нього з натяком.

— Ну так, зовсім не те, що твій роман із тією божевільною фурією.

— Якою ще фурією? — Степ удав, що не розуміє.

— Ну ж бо, ти чудово зрозумів, кого я маю на увазі! Ота брюнетка-забіяка, яку я вчора поставила на місце. Ти ж не хочеш сказати, що вона на мене настрибнула просто зі спортивного інтересу. Між вами був далеко не флірт…

Степ розсміявся і підійшов до неї, поцілував її й потяг за собою на ліжко. Потім почав задирати на ній кофтинку.

— Ні, стоп. Якщо зараз прийдуть батьки і застукають нас, вони розлютяться. Якщо ж вони застукають нас у моїй кімнаті у такому вигляді — то буде кінець світу.

— Маєш рацію. — Степ підняв її з легкістю, звиклий до набагато більшої ваги, аніж оце ніжне тіло. — Ходімо туди, там буде краще.

Не давши їй навіть часу на відповідь, поніс її до кімнати батьків і зачинив за собою двері на ключ. Потім поклав її на ліжко і, цілуючи в напівтемряві кімнати, ліг поряд із нею.

— Ти навіжений, ти ж це знаєш, правда? — прошепотіла йому на вухо.

Він не відповів. Маленький останній промінчик сонця прозирнув крізь жалюзі й освітив його губи. Вона побачила, як його білі ідеальні зуби усміхнулись, а потім розтулились, перш ніж поринути у поцілунок. Потім — незчулася навіть, як опинилась в його обіймах без кофтинки й бюстгальтера. Відчувала доторки до своєї шкіри, його руки, які ніжно лягають їй на груди. Бабі лежала із заплющеними очима; її м’які губи ритмічно стулялись і розтулялись — іноді міняючи ритм услід за поцілунками. Раптом вона відчула себе спокійнішою й вільнішою. Ніби нарешті змогла дихати. Рука Степа у тиші заволоділа ременем її джинсів.

Розстебнула його. У темряві кімнати Бабі почула, як шелеснув шкіряний пасок, як металево брязнула пряжка — цей маленький шматочок заліза покидав своє місце. Вона була напружено-уважною, хоча й продовжувала цілувати його. Ця кімната, здавалось, підвішена у повітрі. Лише повільне цокання далекого будильника та їхнє близьке дихання, уривчасте від кохання. Потім пасок натягнувся, стиснувся — і його залізний язичок вискочив із третьої дірочки з темними краєчками — найбільш уживаної, найбільш потертої, результату її виснажливих дієт. Якась мить, і її «Левіси» розстебнулися. Срібні ґудзики виривались на волю надтиском двох його пальців — вказівного та великого. Один за одним, усе нижче, небезпечно. Вона затримала дихання, і щось раптом сталося з тими маленькими чарівними поцілунками. Щось змінилось, майже непомітно. Ці плинні чари, здавалось, почали розвіюватись. Хоча вони й продовжували цілуватись, між ними ніби напнулося мовчазне очікування. Степ намагався вловити щось, який-небудь знак чи натяк на її бажання. Але Бабі лежала непорушно, нічого не виказуючи. Вона й справді ще не мала готового рішення. Ніхто й ніколи не доходив з нею до цього. Вона відчувала, що джинси її розстебнуті і що його рука лежить на її нозі поряд. Продовжувала цілувати його, не бажаючи розмірковувати, не знаючи до ладу, як вчинити. У цю мить рука Степа зважилась на ризик. Вона почала рухатись повільно і ніжно, але Бабі однак відчула цей рух. Прикрила очі, напівзітхнувши. Він легко торкнувся краєчка розстебнутих джинсів. Вона відчула його пальці на своїй шкірі, поверх рожевої облямівки її трусиків. І при цій думці холодні й сором’язливі мурашки побігли їй по спині. Потім відчула, як краєчок трусиків відтягується від шкіри, щоб потім одразу ж повернутися на своє місце, висковзнувши з його руки. Друга спроба — більш упевнена і рішуча. Рука Степа заповзла їй під джинси, лягла на її стегно і там сміливо, по-хазяйськи, відсунула краєчок трусиків. Потім сковзнула вниз, до центру, гладячи її живіт, ще вниз, до закучерявленого краю, до кордонів незвіданого.

Але раптом щось сталося. Бабі спинила його руку. Степ глянув на неї у напівтемряві.

— Що таке?

— Цс-с-с.

Бабі припіднялась, застигла, нашорошивши вуха, ловлячи звуки поза кімнатою, поза віконницею, там, унизу, у дворі… Раптовий шум, знайоме вищання гальм. Почула, як невидима автівка рухається задом, як нервово керує водій. Вона не мала сумнівів.

— Моя мати! Швидше!

За якусь мить вони вже привели себе до ладу, більш-менш. Бабі поправила покривало на постілі. Степ заправив сорочку в штани. У двері кімнати постукали. Вони на мить завмерли. Це була Даніела.

— Бабі, мама повернулася. — Не встигла навіть закінчити фразу, як двері розчахнулися.

— Дякую, Дані, я знаю.

Бабі вийшла з кімнати, тягнучи за собою Степа. Він трохи опирався.

— Ні, я хочу з нею поговорити, хочу раз і назавжди прояснити цю ситуацію!

На його губах знову грала нахабна посмішка.

— Досить жартів, чи ти дурний? Ти не уявляєш, що моя мати з тобою зробить, якщо застукає тебе тут.

Пройшли через залу.

— Швидше, виходь тут, так ти з нею не перетнешся.

Бабі відчинила вхідні двері. Він вийшов на сходовий майданчик. Ліфт виводив просто надвір. Викликав його. Квапливо поцілувалися.

— Я хочу побачення з Рафаеллою!

Вона вштовхнула його у ліфт.

— Зникни!

Степ натиснув на кнопку «1» і з усмішкою послухався поради Бабі. У цю мить другі двері, службові, відчинилися. Увійшла Рафаелла. Поклала пакунки на кухонний стіл. Потім ніби щось відчула — щось у повітрі, а може, клацання головних дверей.

— Бабі, це ти?

Зараз же пройшла до зали. Бабі вже увімкнула телевізор.

— Так, мамо, я телевізор дивлюся.

Але легкий рум’янець її видав. Рафаеллі цього було достатньо. Вона швидко пройшла в іншу кімнату й виглянула у вікно, що виходило у двір. Шум мотору, що віддалявся, листя плюща, що розхитується на розі. Запізно. Зачинила вікно. У коридорі наштовхнулась на Даніелу.

— Хтось приходив сюди?

— Не знаю, мамо, я весь час була у своїй кімнаті, уроки вчила.

Рафаелла вирішила облишити цю справу. З Даніелою не було сенсу наполягати. Пішла до кімнати Бабі, роззирнулась. Здається, усе на місці. Нічого дивного немає. Покривало на ліжку також бездоганно заправлене. Але його могли так заправити нещодавно. Тоді вона крадькома помацала його рукою. Воно було прохолодним. Ні, сюди ніхто не лягав. Вона видихнула з полегшенням і пішла до своєї кімнати. Зняла костюм, повісила його на вішак. Потім узяла светрик з ангорської шерсті та м’яку спідницю. Сіла на ліжко й одяглася. Спокій і невідання. Вона ніколи б не могла собі уявити, що саме тут, зовсім близько, нещодавно була її дочка. В обіймах хлопця, якого вона не переносила. Там, де вона зараз сидить, на ковдрі, ще теплій від молодих та невинних почуттів.

Пізніше повернувся і Клавдіо. Довго сварив Бабі за підроблену пояснювальну записку, за викинуті десять мільйонів, за всю її поведінку останнім часом. Потім, нарешті заспокоєний, усівся перед телевізором в очікуванні вечері. Але саме в цю мить його з кухні покликала Рафаелла. Клавдіо одразу ж прибіг до дружини.

— Що ще трапилось?

— Дивися, — Рафаелла вказала на смітник під рукомийником.

Там лежали дві банки з-під пива, яке випив Степ.

— Ну, від пива, і що?

— Вони були сховані під використаними кухонними рушничками.

— От проблема. Ну попили вони пива, то й що?

Клавдіо чомусь відчув себе, ніби в рекламному ролику.

— Той хлопець був сьогодні тут, я впевнена.

— Який хлопець?

— Той, що побив Аккадо, той, через якого твоя дочка прогуляла школу. Стефано Манчіні, Степ, хлопець Бабі.

— Хлопець Бабі?

— Ти не бачиш, як вона змінилася? Ну от як так, що ти нічогісінько не помічаєш… Це все він винен. Вона тепер вештається по мотоциклетних перегонах, підробляє підписи… І зрештою, ти бачив той синець у неї під оком? Гадаю, він її ще й б’є.

Клавдіо мову відібрало. Ще проблеми. Як може бути, щоб хтось побив Бабі? Він має щось зробити, втрутитись. Так, він зустрінеться з тим типом, він зможе.

— Тримай, — Рафаелла подала йому якусь цидулку.

— Що це?

— Номери мотоцикла того хлопця. Потелефонуєш нашому другові Давіоне, віддаси це йому, він знайде адресу, і ти підеш до хлопця поговорити.

Тепер йому точно доведеться все це робити. Він учепився за останню надію: — Ти впевнена, що номери записані правильно?

— Я їх сама зчитала перед школою Бабі кілька днів тому. Я їх напам’ять знаю.

Клавдіо поклав собі цидулку до гаманця.

— Не загуби ж! — ці слова Рафаелли прозвучали радше як погроза, аніж як порада.

Клавдіо повернувся до зали й знесилено гепнувся на диван перед телевізором. Там пара обговорювала свої справи перед якимсь патлатим типом. І як ото їм хочеться про це говорити по телевізору перед усіма? Він не має жодного бажання щось обговорювати навіть у себе вдома, на власній кухні. А йому доведеться плентатися розмовляти з тим хлопцем. Той і його поб’є. Подумав про Аккадо. Можливо, вони в одній палаті в лікарні лежатимуть. Удвох веселіше. Але це його не втішило. До того ж Аккадо не такий уже й приязний. У телевізорі вже показували рекламу. Один псевдопрофесор мистецтва, насправді великий нечема, рекламував пиво. Клавдіо витяг з кишені гаманець і пішов до телефона. Стефано Манчіні, Степ. Цей хлопець уже йому обійшовся у десять мільйонів та два пива. Узяв цидулку з номерами мотоцикла і набрав номер свого друга Давіоне. Потім, чекаючи, коли у слухавці на тому кінці дроту хто-небудь відповість, подумав про свою дружину. Рафаелла просто неймовірна. Вона раз чи двічі бачила мотоцикл цього хлопця — і миттєво запам’ятала номери. Він, хоча вже рік як їздив на цьому «мерседесі», все ще не пам’ятав власних номерів.

— Алло, Енріко?

— Так.

— Привіт, це Клавдіо Джервазі.

— Як справи?

— Добре, а в тебе?

— Дуже добре… Дуже радий тебе чути.

— Слухай, вибач, що турбую, але мені потрібна одна послуга. — На якусь мить у Клавдіо спалахнула надія, що Енріко буде не таким уже й люб’язним.

— Так, звісно, кажи.

Ось така правда життя: коли ти насправді не потребуєш послуги, усі готові тобі її зробити.

53 Граніта — напівзаморожений десерт сицилійського походження на основі льоду, цукру, фруктового соку або іншого наповнювача.

Граніта — напівзаморожений десерт сицилійського походження на основі льоду, цукру, фруктового соку або іншого наповнювача.

53

45

Вона не зрозуміла, чи це було уві сні, а чи в реальності — таке тихе постукування по віконниці. Може, вітер. Обернулася на інший бік. Знову почула цей звук. Трохи сильніший, точніший, ніби якийсь сигнал. Бабі підвелася з ліжка. Підійшла до вікна. Подивилась крізь щілинки віконниці. Осяяний світлом повного місяця, там стояв він. Здивована, тихенько підняла віконницю.

— Степе, що ти тут робиш? Як ти сюди вліз?

— Дуже просто. Я став на підмурок, а тоді видряпався по трубах. Ну ж бо, ходімо зі мною.

— Куди?

— На нас чекають.

— Хто?

— Усі інші. Мої друзі. Годі вагатися, ходім! Цього разу, якщо нас застукають твої батьки, то буде справді непереливки.

— Зачекай, я хоч щось накину.

— Та ні, ми ж тут близько йдемо.

— Але ж на мені, крім нічної сорочки, геть нічого немає.

— Так ще краще. — Він засміявся.

— Ну ж бо, дурнику. Зачекай хвильку.

Швидко вдяглася. Бюстгальтер, трусики, олімпійка, джинси, черевики «Тобакко» — і вона знову біля вікна.

— Добре, ходімо, але через двері.

— Ні, зліземо тут, так буде краще.

— Та ти жартуєш, я боюся. Впаду й розіб’юся. Знаєш, що буде, якщо мої батьки прокинуться від мого крику й звуку падіння? Ну ж бо, ходи за мною.

Вона провела його у темряві цієї сонної домівки, ступаючи дрібними тихими кроками. Вимкнула сигналізацію, взяла ключі і — гайда. Тихо клацнули двері, зачиняючись за ними, притримувані до останнього. Потім — сходами до двору, на мотоцикл, вниз узвозом, з вимкненим мотором, щоб не порушувати тишу. Виїхали за ворота, Степ газонув. Полетіли вперед, тепер уже далекі й у безпеці, вільні їхати, куди заманеться, разом, у той час як для всіх інших вони мирно спали у своїх ліжках.

— А хто тут? — Бабі злізла з мотоцикла й роззирнулася з цікавістю.

Степ витяг щось із бардачка.

— Іди за мною й побачиш. Тільки тихо, будь ласка.

Вони були на вулиці Дзандонай, неподалік від церкви. Зайшли у вузьку хвіртку. Пройшли темною доріжкою поміж кущів.

— Ось тут пролізай.

Степ підняв край сітки, відірваної внизу. Бабі нахилилась, рухаючись обережно, щоб не заплутатись у ній. Ще мить — і Степ також був поряд. Йшли у темряві по коротко підстриженому газону. Місяць підсвічував усе довкола. Вони були всередині житлового комплексу.

— Але куди ми йдемо?

— Цс-с, — Степ показав, щоб вона мовчала.

Потім, перелізши через низенький мур, Бабі почула шум. Це був далекий сміх чи гомін. Степ усміхнувся їй і взяв за руку. Вони вийшли з-за куща і — ось він, перед їхніми очима. Осяяний місяцем, прозорий і блакитний, спокійний, облямований ніччю. Великий басейн. У ньому були вже кілька хлопців. Вони плавали там, не надто галасуючи. Маленькі хвилі вихлюпувались за борти і завмирали в траві довкола. Це відчувалося, ніби дивне дихання — ця вода, що гойдалась туди-сюди й губилась у порожнечі невеликої ґратниці.

— Йди сюди.

Вони підійшли до басейну. Кілька хлопців привіталися з ними.

Бабі розрізнила їхні мокрі обличчя. Всі вони були друзями Степа. Вона вже запам’ятала кілька імен. Сицилієць, Гак, Кролик. Такі імена було легше запам’ятати, аніж звичайні, коли всіх звати Андреа, Фабіо чи Марко. Там був Полло та навіть Палліна, яка підпливла до бортика.

— Чорт забирай, я була впевнена, що ти не прийдеш! Я програла парі.

Полло відтягнув її від бортика.

— Бачиш, а що я казав?

Вони засміялися. Палліна спробувала занурити його голову під воду, але їй це не вдалося.

— Тепер мусиш платити!

Вони відпливли, бризкаючи одне в одного й цілуючись. Бабі спитала себе, що ж було на кону в тому парі. Потім занепокоїлась своєю набагато серйознішою проблемою.

— Степе, але ж я не маю купальника!

— Та в мене теж тільки «боксери». Яка тобі різниця, купальників майже ні в кого нема.

— Але ж холодно, — спробувала вона докинути відмовку.

— Я приніс рушники, коли будемо вилізати. Один для тебе. Ходімо, досить вагань.

Степ зняв куртку. Відтак весь його одяг опинився на землі.

— Я тебе вкину туди одягненою, і це буде гірше. Ти ж мене знаєш.

Вона поглянула на нього. Це вперше вона бачила його роздягнутим. Срібні мазки місячного сяйва підкреслювали рельєфні мускули. Ідеальні кубики на животі, грудні м’язи — міцні й чітко окреслені. Бабі зняла олімпійку. Його прізвисько було правильним, подумала вона. Він справді був на десять з плюсом. За кілька хвилин вони обоє вже були у воді. Пливли поряд. Холодні мурашки змусили її здригнутися.

— Бр-р, холодно як.

— Зараз зігрієшся. Обережно: не пірнай з розплющеними очима. Тут повно хлору. Це — перший відкритий басейн у цьому районі, ти знала? Це щось на кшталт інавгурації. А скоро — літо. Гарний басейн, еге ж?

— Надзвичайно гарний. Він нагадує мені відео Брюса Вебера54 з родиною Діллон, коли вони робили «poolhoping» і заходили на вілли, щоб купатися в басейні вночі.

— Чиї відео?

— Брюса Вебера…

— Ніколи не чув про такого… Ми це робимо вже купу років. Іди сюди.

Вони підпливли до бортика. Бабі помітила, що повсюди були пляшки, нещодавно відкорковані. Степ узяв одну з них.

— Тримай, пий.

— Та я ж не п’ю.

— Воно тебе зігріє.

Бабі взяла пляшку й почала пити. Відчула, як щось свіже, трішки терпке та газоване, полилося в горло. Смак був приємний. Передала пляшку Степові, усміхаючись.

— Непогано, мені подобається.

— Ще б пак, це ж шампанське.

Степ відпив з пляшки довгим ковтком. Бабі роззирнулася. У цьому басейні було щонайменше двадцять осіб. Вони скупчилися маленькими групками біля бортиків басейну в місцях, де стояли пляшки. Хтозна, чи то все шампанське? Де вони його взяли? Точно вкрали і його.

— Тримай. — Степ віддав їй пляшку.

Вона вирішила не вагатися й відпила ще ковток. Але погано розрахувала й сьорбнула забагато. Мало не захлинулася, й шампанське з усіма своїми бульбашками побігло їй через ніс. Закашлялась. Степ розреготався. Зачекав, поки вона віддихається. Потім попливли разом до кутка басейну. Кущ, більший за інші, закривав цей куточок від місячного світла. Крізь нього проходили лише окремі срібні промінчики, які невдовзі розсипались по її мокрому волоссі. Степ подивився на неї. Вона була прегарна. Поцілував її свіжі губи, й за мить вони вже обіймалися. Їхні майже голі тіла вповні торкалися одне одного — уперше. Огорнені цією холодною водою, тіла шукали й знаходили тепло — пізнаючи одне одного, хвилюючись, іноді сором’язливо віддаляючись. Відтак Степ трохи проплив і повернувся з новим трофеєм.

— Ось, ця ще повна.

Ще одна пляшка. Бабі усміхнулась і відпила, цього разу повільно, щоб знову не захлинутися. Смак здався їй ще кращим. Потім пригорнулась до нього, знайшла його губи. Продовжували цілуватись ось так, у цій свіжості. Вона почувалася невагомою і не розуміла чому. Це звичайна дія води, чи тут причетне також шампанське? Відхилилась, поклала голову на воду, і на мить та їй перестала крутитися. Вона чула і водночас не чула шуму довкола. Її вуха завдяки маленьким хвилькам час від часу опинялись над водою, і тоді дивні й приємні звуки долинали до неї, ще більш оглушуючи. Степ, що тримав дівчину в обіймах, прокрутив її довкола себе. Вона розплющила очі. Легкі водяні брижі пестили її праву щоку, а маленькі пустотливі бризки час від часу долітали до губ. Їй хотілось сміятися. У височині світло-сріблясті хмари повільно пливли по синій безкрайності. Вона підвелася. Обійняла його за сильні плечі й пристрасно поцілувала. Він подивився їй просто у вічі. Поклав мокру руку їй на лоба і, гладячи волосся, відвів його назад, відкриваючи обличчя.

Потім спустився донизу, уздовж щоки, до підборіддя, далі по шиї, по грудях у мурашках холоду та хвилювання, обрамлених водою, і ще нижче, туди, де сьогодні ввечері він перший насмілився її гладити. Вона обійняла його ще міцніше. Поклала підборіддя йому на плече і примруженими очима подивилась удалину. Напівпорожня пляшка гойдалась на хвилях неподалік. Вгору-вниз. Вона подумала про скручену цидулку всередині пляшки: «Допоможіть. Але не рятуйте мене». Потім заплющила очі й затремтіла, і не тільки від холоду. Її пронизали тисячі почуттів, і раптом вона збагнула. Це її кораблетроща.

— Бабі, Бабі.

Вона почула, як її хтось голосно кличе і трясе. Розплющила очі. Перед нею стояла Даніела.

— Ти хіба не чула будильника? Ну ж бо, рухайся, бо запізнимося. Тато вже майже одягся.

Сестра вийшла з її кімнати. Бабі перевернулася в ліжку. Подумала про цю ніч, про Степа, який зайшов до квартири потайки. Втеча на мотоциклі, купання в басейні з Палліною та іншими. Шампанське навхильки. Він і вона у воді. Його рука. Мабуть, їй усе це наснилося. Торкнулась волосся. Воно було сухе. Шкода, це був сон, прегарний, але просто сон, нічого більше. Висунула руку з-під ковдри й навпомацки пошукала радіо. Знайшла й увімкнула. Підбурювана старою веселою піснею від «Simply Red» підвелася з ліжка. Вона почувалася все ще сонною і — що було вже дивно — трохи боліла голова. Підійшла до стільця, щоб одягнутися. Шкільна форма висіла там, а от решту одягу вона не підготувала. «Смішно, — подумала вона, — я забула. Це уперше. Батьки таки мають рацію. Мабуть, я справді змінююсь. От стану такою, як Палліна. Вона така забудькувата, будь-що може загубити чи забути. Ну що ж, тоді ми будемо ще більшими подругами».

Висунула першу шухлядку. Витягла бюстгальтер. Потім, риючись у білизні в пошуках трусиків, знайшла милий сюрприз. Схований на самому споді маленький целофановий пакет із мокрою білизною. Легкий запах хлорки поширився кімнатою. То це був не сон. Цей бюстгальтер і ці трусики вона поклала на стілець напередодні ввечері, як завжди, просто вночі використала їх як купальник. Усміхнулась. Потім раптом згадала себе в його обіймах. Це правда, вона змінилася. Дуже. Почала вдягатися. Вбрала форму і, вже взуваючись, раптом дійшла до рішення. Вона йому ніколи не дозволить більшого. Нарешті заспокоєна, поглянула у дзеркало. Її волосся було таким, як завжди, й очі такі самі, як тоді, коли вона їх легенько підводила кілька днів тому. Навіть губи були такими само. Вона розчесалася, усміхаючись, поклала щітку на місце і вибігла до кухні, щоб поснідати. Вона ще не знала, що дуже скоро знову мінятиметься. Так сильно, що проходитиме перед дзеркалом і не впізнаватиме себе.

54 Брюс Вебер (нар. 1946) — американський фотограф та режисер, що спеціалізується на моді, зокрема на чоловічому ню.

54

Брюс Вебер (нар. 1946) — американський фотограф та режисер, що спеціалізується на моді, зокрема на чоловічому ню.

46

Джаччі спустилась до актової зали. Привіталася з кількома знайомими матерями й пройшла углиб приміщення. Там в одному з крісел сидів, розвалившись, хлопець у темній куртці та сонцезахисних окулярах. Він поставив одну ногу на бильце, а на додачу ще й курив із нахабним виглядом. Відкинувши голову, пускав кільця диму.

Джаччі отетеріла.

— Вибачте?

Хлопець і вухом не повів. Джаччі підвищила голос: — Вибачте?

Степ нарешті подивився на неї.

— Що?

— Ви читати вмієте? — вказала йому на табличку на стіні, що забороняла куріння в приміщенні.

— Де?

Джаччі облишила ці марні спроби.

— Тут не можна курити.

— А я й не помітив. — Степ кинув недопалок долі й розтер.

Джаччі занервувалася.

— Що ви тут робите?

— Чекаю на професорку Джаччі.

— Це я. Чим зобов’язана вашому візиту?

— А, то це ви, професорко. Вибачте за цигарку. — Степ пристойніше сів у кріслі. На якусь мить здалося, що йому справді соромно за свою поведінку.

— Не будемо про це. Отже, що ви хотіли?

— Власне, я хотів поговорити про Бабі Джервазі. Ви не повинні так з нею поводитися. Розумієте, пані професорко, вона — дуже вразлива дівчина. До того ж у неї такі суворі батьки, розумієте… Коли ви на неї так нападаєте, вони її карають, а страждаю від того я, бо не можу гуляти з нею, а мені таке геть не до вподоби, ви ж розумієте, так?

Джаччі мало не роздувалась від люті. Та як цей вахлак сміє так розмовляти з нею?

— Ні, я абсолютно цього не розумію, а головне — не розумію, що ви тут робите. Ви їй родич? Може, брат?

— Ні, скажімо так, я її друг.

Раптом професорка згадала, де вона його бачила. Її не відпускало це відчуття з першої ж миті, але вона не могла зрозуміти, коли і де. Зараз же їй було все повністю зрозуміло. Вона бачила його з вікна. Це був той хлопець, з якими Бабі втікала зі школи. Вони тоді довго це обговорювали — вона та матір дівчини, бідолашна синьйора. Це був небезпечний тип.

— Вам не дозволено перебувати тут. Вийдіть, або ж я покличу поліцію.

Степ підвівся й пройшов перед нею, усміхаючись.

— Я прийшов просто поговорити з вами. Хотів разом з вами знайти прийнятне рішення, однак бачу, що це неможливо, з вами просто немає сенсу говорити.

Джаччі дивилась на нього зверхньо. Вона не боялась цього типа. Незважаючи на всю оцю гору м’язів, він просто хлопчак. Мозок у нього маленький, незначущий. Степ підійшов до неї упритул, ніби хотів повідомити щось секретне.

— Подивимося, чи зрозумієте ви це слово, пані професорко. Слухайте уважно, еге ж? Пепіто.

Джаччі пополотніла. Не йняла віри своїм вухам.

Степ відійшов від неї.

— Я бачу, ідею ви вловили. Отже, поводьтеся добре, пані професорко, і жодних проблем не буде. Так воно є в житті: треба знайти лише правильні слова, слушно? Отже, пам’ятайте: Пепіто.

Залишив її ось так, посеред зали, бліду, ще старшу, ніж вона насправді була, з однією лише надією. Що це все неправда. Джаччі пішла до директора, попросила звільнення від уроків, побігла додому. Перед дверима квартири застигла, майже боялася входити. Відчинила двері. Жодного шуму. Нічого. Пройшла по всіх кімнатах, вигукуючи ім’я, потім важко впала на стілець. Ще більш утомлена і більш самотня, ніж зазвичай почувалася. У дверях з’явився портьє.

— Пані професорко, у вас усе гаразд? Ви така бліда. Послухайте, сьогодні від вас прийшли двоє хлопців і сказали, що ви попросили їх вигуляти Пепіто. То я їм відчинив. Я ж правильно зробив, так?

Джаччі дивилась на нього. Так, ніби не бачила. Потім, без ненависті, покірливо, з сумом та тугою похитала головою. Що міг знати цей чоловік? Молоді — вони жорстокі. Джаччі подивилась услід портьє, потім важко підвелася й почвалала зачиняти двері. На неї чекали дні самотності у цій великій квартирі без веселого гавкання Пепіто. Як можна помилятися у людях. Бабі здавалась їй розумною й гордовитою дівчиною, може, трішки занадто всезнайкою, але не злою, щоб удатися аж до такого. Пішла в кухню приготувати собі їсти. Відкрила холодильник. Поряд із її салатом стояла вже приготована їжа для Пепіто. Розридалася. Тепер вона по-справжньому самотня. Тепер вона остаточно програла.

47

Того надвечірка Паоло рано закінчив роботу. Прийшов додому щасливий. Раптом почув гавкіт. Зайшов до зали. Білий шпіц привітно метляв хвостиком на його турецькому килимі. Перед ним стояв Полло з дерев’яною ложкою в руках.

— Готовий? Нумо!

Полло кинув ложку на диван навпроти. Шпіц навіть не озирнувся, анітрохи не зацікавлений, куди полетів той шмат дерева. Однак почав гавкати.

— Бляха, чому він не біжить? Цей собака не функціонує! Ми взяли пса-ідіота! Він тільки гавкати вміє.

У кріслі поряд Степ відклав убік новий номер журналу «Totem comic».

— Так це ж не службовий собака. У нього немає цих здібностей. Чого ти від нього хочеш?

Степ помітив брата. Паоло стояв у дверях усе ще в капелюсі.

— О, Па’, привіт, як справи? Я не чув, як ти увійшов. Чому так рано сьогодні?

— Я раніше закінчив роботу. Що робить цей пес у моєму домі?

— Він новий. Ми його взяли навпіл — я і Полло. Тобі подобається?

— Абсолютно ні. Не хочу його тут бачити. Ось подивись. — Він підійшов до дивана. — Тут уже повно білої шерсті.

— Та ну, Па’. Не дратуйся. Пес житиме у моїй половині хати.

— Що?!

Собачка пометляв хвостиком і загавкав.

— Бачиш, йому ця ідея до вподоби!

— Мені вже вистачає тебе — завжди мене будиш, коли повертаєшся додому, що ж то буде із цим псом, який увесь час гавкає. Ні, і мови бути не може.

В поганому настрої Паоло пройшов до своєї кімнати. Полло озирнувся з дивною гримасою на Степа.

— Бля, він розлютився.

Раптом йому сяйнула ідея. Полло заволав так, що було чути в сусідній кімнаті.

— Паоло, за ті триста штук, що я тобі винен… я його заберу собі.

Степ розреготався і знову взявся за «Totem comic». Паоло з’явився у дверях.

— Гаразд. Тих грошей я однак би ніколи не побачив, то хоч цього собаки здихаюся. До речі, Степе, можна дізнатися, куди поділося моє масляне печиво? Я його купив позавчора на сніданок, і вже нема.

Степ напустив туману:

— Ну, не знаю, може, його з’їла Марія. Я його не брав, ти ж знаєш — я таке не їм.

— Не знаю, як так виходить, але коли щось стається, то це завжди провина Марії. То звільнимо Марію, га? Якщо від неї самі збитки…

Втрутився Полло:

— Ти жартуєш? Марія — просто диво. Такі яблучні пироги пече — вмерти можна! От кілька днів тому, наприклад…

— Ага, отже, таки ви його зжерли! Я й не сумнівався!

Степ глянув на годинник.

— Чорт забирай, пізно вже. Я мушу йти.

Полло також підвівся.

— Я теж мушу йти.

Паоло залишився у залі сам.

— А собака?

Полло, виходячи, встиг гукнути:

— Я його пізніше заберу!

— Дивися: або ти його забираєш, або ж віддаєш мені триста тисяч лір.

Двері захряснулися. Паоло подивився на шпіца. Той сидів посеред зали й метляв хвостом.

Дивно, що він ще не зробив калюжу на його килимі. Паоло відкрив свою шкіряну валізку й дістав звідти новий пакет англійського масляного печива. Роззирнувся. Куди б його сховати? Вибрав маленьку шафку внизу, в якій зберігались конверти та листи.

У цьому домі ніхто ніколи не писав листів. Навряд чи вони його знайдуть. Сховав печиво під нерозпечатаною пачкою конвертів. Коли підводився, помітив, що шпіц за ним слідкує. Якийсь час вони дивились один одному у вічі. «Може, вони його навмисно залишили? Є ж собаки, що знаходять трюфелі. То, може, цей уміє знаходити печиво?» Тепер він був уже не такий упевнений у своїй схованці.

48

Бабі сиділа позаду Степа. Притулилася щокою до його куртки, вітер розвівав кінчики її волосся.

— Як там у школі?

— Чудово. Сьогодні у нас було «вікно». Джаччі пішла додому через якісь сімейні проблеми. Ну, не дивно: якщо ми маємо проблеми з нею, то можу собі уявити, як ведеться її родині…

— Побачиш, що віднині з нею буде набагато легше. У мене таке ніби передчуття…

Бабі не дуже зрозуміла сенс цих слів, тож змінила тему.

— А ти впевнений, що не буде боляче?

— Абсолютно впевнений! Вони у всіх є. Бачила, моє яке велике? Інакше я б уже помер, ні? А ти собі зробиш одне малесеньке. Навіть не відчуєш нічого.

— Я ще не сказала, що зроблю. Я сказала, що поїду подивитись.

— Добре, як хочеш. Якщо тобі не сподобається — не робитимеш, гаразд?

Бабі не відповіла. Степ зупинив мотоцикл.

— Ось, ми вже приїхали.

Пройшли вузькою доріжкою. На землі був пісок. Його приніс аж сюди вітер, укравши з найближчого пляжу. Вони були у Фреджене, селищі рибалок. Бабі спитала себе, чи не з’їхала вона з глузду.

Хтозна, що скажуть її батьки, коли дізнаються про це. Треба зробити його у якомусь потаємному місці. Але якому? Місце має бути не на виду, але не дуже й заховане. Зрештою, той, хто робитиме, це місце бачитиме. «О Господи, мені зараз робитимуть татуювання», — подумала вона. Уявила матір, яка дізналась про це. Точно кричатиме. Вона завжди кричить.

Степ усміхнувся їй.

— Ти думаєш про те, де саме його зробити?

— Я все ще думаю, чи робити взагалі.

— Ну ж бо, тобі дуже сподобалось моє, коли ти його побачила. І Палліна теж має, хіба ні?

— Так, я знаю, але до чого тут це. Вона набила собі сама, вдома, за допомогою голок та хіни.

— Ну, це буде набагато краще. Машинкою воно виходить ще й кольорове, а потім… Це ж так круто.

— А ти впевнений, що вони ту машинку стерилізують?

— Звісно, що ти таке кажеш?

Бабі подумала, що вона не колеться, ніколи ні з ким не кохалась. Це було б неймовірним безталанням, якби вона схопила СНІД через татуювання.

— Ось, це тут.

Степ зупинився перед чимось на кшталт куреня. Вітер ворушив бамбукові соломини, що прикривали дах із залізних листів. Скло у вікнах — кольорове. Двері — з темного дерева. Колір — майже шоколадний. Степ прочинив їх.

— Джоне, можна?

— О, Степе, заходь.

Бабі увійшла за ним. Знічено зачинила за собою двері. Війнуло сильним запахом алкоголю. Принаймні спирт там є, треба лише побачити, чи вони його використовують. Джон сидів на чомусь на кшталт барного стільця і чаклував над плечем білявої дівчини, що примостилася перед ним на ослінчику. Чувся звук машинки. Бабі він нагадав стоматологічну бормашину. Будемо сподіватись, що цей агрегат робить не так боляче.

Дівчина дивилась просто перед собою. Можливо, їй було боляче, та, хай там як, вона не бажала це показувати. Якийсь хлопець, що стояв, притулившись до муру, закрив «Спортивний кур’єр».

— Боляче тобі?

Дівчина з дуже білою шкірою й еластичною бретелькою кофтинки, спущеною з плеча, відповіла кволим голосом: — Ні.

— Ну ж бо, тобі боляче.

— Я сказала: ні.

Хлопець повернувся до читання газети. Здавалося, що йому майже прикро, що їй не болить. Може, йому свого часу було боляче.

Бабі роззирнулась. На стінах були розвішані малюнки на будь-який смак: птахи, риби, метелики, дракони, тигри. Трохи нижче, над столиком, заставленим пляшечками з фарбами, було кілька фотографій. Джон, сфотографований зі своїми клієнтами, яким він щойно зробив татуювання. Там були біляві дівчата та дивні м’язисті типи з довгим волоссям. Усі усміхалися, демонструючи свої татуювання. На одній із більших фотографій мускулистий чолов’яга з лисим черепом демонстрував велетенського блакитного дракона по всій спині. Трохи нижче інший тип вказував собі на груди, де була витатуювана така ж троянда, як на бензобаку його мотоцикла. Здавалося, вони всі щасливі, що зробили татуювання. Бабі поглянула на біляву дівчину, з плечем якої зараз порався Джон. Чому вона не усміхалась? Вираз її обличчя був дивним. На якусь мить вона поморщилась від болю. Якби її сфотографувати зараз, Джон не знав би, куди подіти її фото.

— Ось, готово. — Джон прибрав машинку й наблизився до плеча, щоб краще роздивитись власну роботу. — Ідеально!

Дівчина зітхнула з полегшенням. Витягнула шию, щоб зрозуміти, чи поділяє вона ентузіазм Джона. Бабі й Степ зацікавлено наблизилися. Хлопець припинив читати і також витягнув шию. Усі роздивлялися мовчки. Дівчина роззирнулась, шукаючи схвалення.

— Гарно, еге ж?

Тисячобарвний метелик виблискував на її плечі. Шкіра трохи спухла. Кольори, свіжі, змішані з червоною кров’ю, здавалися особливо яскравими.

— Дуже гарно, — усміхаючись, відповів, мабуть, її хлопець.

— Так, дуже, — Бабі теж вирішила підтримати дівчину.

— Ось, тримай оце. — Джон замотав її плече еластичною марлевою пов’язкою. — Маєш промивати її щоранку упродовж кількох днів. Побачиш, інфекції не буде!

Дівчина стисла зуби й глибоко вдихнула, потім зітхнула.

Бабі усміхнулася. Одне було беззаперечним. Принаймні після закінчення роботи Джон алкоголь точно використовує.

Тип витягнув сто тисяч лір і заплатив. Потім усміхнувся і обійняв свою дівчину зі свіжим татуюванням.

— Ой, так мені боляче!

— Вибач, сонечко. — Він узяв її трохи нижче за лікоть і вийшов з нею з цього псевдокуреня, питаючи себе, чи їй справді було боляче, а чи вона просто мстилася за його попередню поведінку.

— Ну, Степе, покажи мені, як там твоє татуювання…

Степ закотив правий рукав куртки. На його мускулястому передпліччі з’явився орел з вогняно-червоним язиком. Степ зробив рухи рукою, ніби піаніст. Його жили заграли під шкірою, оживлюючи ці великі крила.

— Воно справді гарне. — Джон із задоволенням подивився на результат власної праці. — Може, варто трішки додати кольору…

— Може, незабаром. Сьогодні ми тут задля неї.

— Ага, задля цієї гарної синьйорини… І що б ви хотіли зробити?

— По-перше, я не хотіла б, щоб було боляче, і потім… ви щоразу стерилізуєте цю машинку?

Джон заспокоїв її. Викрутив голки й простерилізував їх алкоголем на її очах. Ці блакитні очі слідкували за кожною найдрібнішою операцією, усе тривожніші в передчутті.

— Ти вже вирішила, де його зробиш?

— Не знаю, я б хотіла у місці, яке не впадає у вічі. Бо якщо помітять батьки — кепсько мені буде.

Вона тут-таки пошкодувала про цю фразу. Бо кепсько буде у будь-якому разі. Вирішила не думати про це.

— Ну, — усміхнувся їй Джон, — я багато татуювань набив на сідницях або ж на голові. А одного разу прийшла американка, яка наполягала зробити його собі… ну, там… ти зрозуміла де… еге ж? Мені навіть довелося спочатку там усе поголити!

Джон розреготався, показуючи жахливі жовті зуби. Бабі подивилась на нього збентежено. О Господи, та він маніяк.

— Джоне! — твердий голос Степа донісся йому з-за спини.

Джон одразу ж змінив вираз обличчя.

— Так, вибач, Степе.

Він обернувся до Бабі з більш професійними манерами.

— Тоді не знаю, ми його можемо зробити на шиї, під волоссям або на кісточці ноги, або ж на стегні.

— Так, на стегні буде чудово.

— Тільки тоді воно має бути маленьким. Нічого особливого, тому що, я так розумію, воно має бути прикрите трусиками або ж купальником. — Цього разу він говорив серйозно, без натяків.

— О, ну так, я й хочу щось просте. Щось таке кольорове, веселе.

— То вибирай ось із цих. — Джон витяг з-під столу товстий альбом.

Бабі почала гортати його. Там були черепи, шпаги, хрести, пістолети, різні страшні малюнки. Джон підвівся й закурив. Зрозумів, що тут буде довга справа. Степ сів поряд із нею.

— Оце? — вказав на нацистську свастику на тлі білого прапора.

— Та ти що!

— А що, непогано… Оце? — показав на величезну змію у фіолетових тонах із загрозливо роззявленою пащею.

Бабі йому навіть не відповіла. Далі гортала великий альбом. Дивилась на малюнки з незадоволеним виглядом, так, ніби вже знала, що нічого гарного там не знайде. Час від часу Степ переривав її, пропонуючи який-небудь жахливий малюнок. Це її ще більше дратувало. Зрештою Бабі прогорнула останню сторінку, ту, що з твердого пластику, і закрила альбом. Потім подивилась на Джона.

— Ні, мені нічого не сподобалось.

Джон ще раз затягнувся цигаркою, потім видихнув дим разом із зітханням. Так він і думав.

— Отже, треба щось вигадати. Тобі підійшов би метелик, такий, як я зробив тій дівчині?

Бабі наморщила носика.

— Троянда?

Бабі похитала головою.

— Загалом якась квітка?

— Не знаю…

— Ну, донечко, допоможи нам, бо інакше ми тут до ночі сидітимемо. До мене о сьомій наступний клієнт прийде.

— Але я не знаю. Хочеться чогось незвичного.

Джон почав міряти кроками кімнату. Потім зупинився.

— Якось я набив одному на плечі пляшку кока-коли. Вийшло дуже гарно. Хочеш, і тобі зробимо?

— Але мені не подобається кока-кола.

— Ну ж бо, Бабі, то скажи, що тобі подобається? — спробував допомогти Степ.

— Я самі йогурти їм. Не вибивати ж мені на стегні баночку йогурту!

Зрештою рішення знайшлось. Його запропонував Степ. Джон погодився, а Бабі була у захваті. Джон одразу ж заходився працювати. Це було складно. По-перше, через те, що Бабі не хотіла знімати джинси, а по-друге, вона, виявляється, боялася уколів — а тут же йшлося про сотні уколів, ще й зроблених електричною машинкою. Джон розповідав їй різні баналюки, щоб вона сиділа тихо. Про свої найдивніші спогади, про клієнтів, які жадали зробити татуювання на голові чи на повіках. Один навіть — на «тому причиндалі». Розповів їй, як Степ і Полло приїхали робити собі татуювання. Степ був спокійний, як скеля, а Полло — справжній жах. Він видудлив два пива поспіль і, ніби того було замало, зажадав ще й «косяк» — хоча ніколи не курив. Гаразд, це було купу років тому, і вони тоді були ще малими, але то був справжній переляк. Полло, уже геть не в собі, наостанок вирішив, що його татуювання йому більше не подобається. Почав скиглити, щоб його прибрали зі шкіри. Джон сказав йому, що це неможливо, але Полло все не хотів заспокоїтися. Затьмарений куривом, він поперекидав усі баночки з фарбами, пляшечки з розчинниками — усе це добро, яке, запевняв Джон, було привезене з Балі. Полло вийшов звідти із гаманцем, схудлим на чверть мільйона лір, і з червоним серцем на грудях та написом «Мама». Бабі розреготалася. У голові їй постало ущипливе питання, чи Палліна бачила те татуювання. На якусь хвильку забула про поколювання на стегні. Потім, уловивши звук машинки, знову посерйознішала. Машинка може зробити їй боляче, але якщо триматися прямо, то це допоможе, думала вона. Згадала, як проколювала собі вуха, разом з Палліною. Цей корок поза вухом і шматок криги, щоб нічого не відчути. Але вона відчула, ще й як! А ось тепер була тут, робила собі татуювання, з ним. Усміхнулася.

— Усе гаразд?

— Так, чудово.

Степ вирішив помститися за свого друга Полло. Розповів їй справжню історію Джона — зеленоокого китайця. Усі його звали так, і він з усіх сил намагався здаватися азійцем. Удавав, що він із Китаю, оточуючи себе різними китайськими речами. Але насправді був з Ченточелле55. Його дівчина була з Остії, у них був маленький син, якого батько назвав Брюсом на честь свого ідола. Джон носив волосся у хвостику, тому що йому дуже не хотілося часто його мити. Насправді його звали Маріо, і свої перші татуювання він навчився робити за ґратами. Ці азійські очі були короткозорістю, виправленою за допомогою дешевих лінз. Маріо — чи Джон — розреготався. Степ заплатив п’ятдесят тисяч. Бабі поглянула на своє татуювання. Вийшло бездоганно. Пізніше, уже на мотоциклі, Бабі трохи відтягла пов’язку і знову подивилась на нього щасливими очима. Степ помітив це.

— Тоді подобається?

— Дуже.

На її ніжній шкірі, ще спухлій від фарб, маленьке новонароджене орля, таке самісіньке, як у Степа, зроблене тією ж рукою, вдихало свіжий вітер надвечір’я.

Подзвонили у двері. Паоло пішов відчиняти. Перед ним стояв елегантно вдягнений чоловік.

— Добрий вечір, я шукаю Стефано Манчіні. Я Клавдіо Джервазі.

— Добрий вечір, мого брата немає вдома.

— Не знаєте, коли він повернеться?

— Ні, не знаю, він не казав. Часом він навіть на вечерю не повертається, приходить пізно ввечері.

Паоло глянув на незнайомця. Хтозна, що його пов’язує зі Степом. «Нова біда на порозі, — подумав він. — Йтиметься про бійку, як завжди».

— Послухайте, якщо хочете, проходьте, почекаєте тут, поки він повернеться чи зателефонує.

Клавдіо пройшов до вітальні. Паоло зачинив двері — й не втримався: — Вибачте, може, я можу чимось вам допомогти?

— Ні, я хотів би поговорити зі Стефано. Я — батько Бабі.

— А, зрозуміло.

Паоло ввічливо усміхнувся. Насправді йому нічого не було зрозуміло. Він зеленої гадки не мав, хто така Бабі. «Отже, дівчина, а не бійка, — подумав. — Ще більша біда».

— Вибачте, будь ласка. — Паоло пройшов углиб квартири.

Клавдіо, залишившись наодинці, роззирнувся довкола. Підійшов до кількох постерів, приклеєних до стіни, потім витяг пачку цигарок і запалив одну. «Хоч одна перевага у всій цій історії є. Принаймні можна спокійно покурити. Дивно як, той молодик — брат Стефано, того самого Стефано, що побив Аккадо, — а на вигляд такий пристойний. Може, справи не такі вже безнадійні. Рафаелла, як завжди, зробила з мухи слона. Може, й приходити не варто було. Це справи молодих. Самі між собою розберуться. Це просто романчик, скороминуща закоханість. Мабуть, у Бабі воно скоро само минеться». Роззирнувся у пошуках попільнички. Побачив її на столику позаду дивана. Підійшов струсити цигарку.

— Будьте обережним.

Клавдіо обернувся. Паоло стояв у дверях із ганчіркою в руці.

— Вибачте, просто ви ходите саме там, де пес зробив калюжу.

Маленький шпіц із пишною білою шерстю з’явився у куточку вітальні. Радісно задзявкав, ніби привертаючи увагу до своєї витівки. Паоло похитав головою. «За що все це мені?»

Потім, зітхаючи, кинув ганчірку на підлогу позаду дивана.

Степ і Бабі зупинились у дворі будинку. Автівки батьків не було.

— Мої батьки ще не повернулися. Хочеш зайти на хвильку?

— Ага, з радістю. Зателефоную братові, спитаю, чи йому щось треба.

Телефон задеренчав. Паоло пішов відповідати.

— Алло?

— Привіт, Па’. Як справи? Полло заходив по собаку?

— Ні, твій друзяка-кретин не з’являвся. Зачекаю ще десять хвилин, потім виставлю шпіца за двері.

— Ну ж бо, не треба так. З тваринами так не можна. Треба потурбуватись про нього — вивести на прогулянку, щоб він зробив там свої справи.

— Уже зробив, дякую!

— Овва, який ти передбачливий, ти просто супер, брате!

— Ти не зрозумів. Він уже все зробив тут і замочив мені весь турецький килим!

Паоло навіть відмовився від свого іміджу суперефективного менеджера, змалювавши себе як якогось скорченого у три погибелі невдаху з ганчіркою в руці, що витирає собачу сечу. Все заради того, щоб змусити Степа нарешті почутися винним. Нічого не вдієш. З іншого кінця дроту долинув щирий регіт.

— Повірити не можу!

— Доведеться. Ага, слухай. Тут прийшов чоловік, про тебе питає. — Паоло обернувся до стіни, намагаючись приглушити голос. — Це батько Бабі. Скажи, щось сталося?

Степ здивовано обернувся до Бабі. Вона, зрозумівши, що відбувається щось дивне, подивилась на нього запитально.

— Правда?

— Так. Чи ти думаєш, що я з тобою жартувати буду на такі теми?.. Ну, то що відбувається?

— Нічого, потім розповім.

Степ усміхнувся до Бабі й промовив у слухавку:

— Передай мені його.

Паоло простягнув слухавку Клавдіо.

— Синьйоре Джервазі, вам пощастило. Мій брат телефонує.

Клавдіо підвівся з дивана. Йдучи до телефона, спитав себе, чи справді йому так уже пощастило. Може, було б краще його не знайти. Спробував зробити глибокий та впевнений у собі голос: — Алло?

— Добрий вечір. Як справи?

— Добре, Стефано. Слухайте, я б хотів поговорити з вами.

— Добре, про що будемо говорити?

— Це делікатне питання!

— Ми не можемо обговорити це телефоном?

— Ні. Буде краще, якщо ми побачимось, і я поясню це вам особисто.

— Гаразд, як скажете.

Клавдіо зітхнув із полегшенням. Поки що все йшло, як слід.

— Отже, де ми могли б зустрітися?

— Не знаю, вибирайте ви.

— Йдеться про справу, яка займе кілька хвилин. Ви де зараз?

Степ ледве стримав сміх. Не варто повідомляти, що він зараз вдома у свого співбесідника.

— Я в друга. У районі мосту Мільвіо.

— Ми можемо зустрітися перед церквою Санта-К’яра, знаєте, де вона?

— Так. Але я чекатиму вас поряд із дубом. Мені так зручніше. Знаєте, де він? Там щось таке на кшталт садочка.

— Так, я знаю. Тоді — там за чверть години.

— Добре. Передайте слухавку знову моєму братові, будь ласка.

— Так, зараз.

Паоло весь цей час стирчав поруч, намагаючись щось уловити. Клавдіо передав йому слухавку.

— Ваш брат хоче щось вам сказати.

— Так, Степе, кажи.

— Паоло, ти там не зганьбив мене у його очах? Ти його провів, посадив? Уважніше з цим, мені на тому залежить. Це — важлива особа. Подумай, це його дочка з’їла твоє англійське печиво на маслі…

— Але ж… — Паоло не встиг нічого відповісти. Степ уже поклав слухавку.

Клавдіо був неподалік, готовий виходити.

— Вибачте, я мушу йти, до побачення.

— Ах, так, звичайно, я проведу вас.

— Сподіваюся, ми зможемо зустрітися за більш спокійних обставин.

— Неодмінно.

Потисли один одному руки. Паоло відчинив двері. У цю мить показався Полло.

— Привіт, а я по собаку.

— Слава Богу, нарешті.

— До побачення.

— До побачення.

Клавдіо вийшов.

Полло здивовано провів його очима.

— Це хто був?

— Батько такої собі Бабі. Прийшов шукати Степа. Але що трапилося? Хто така ця Бабі?

— На цю мить вона — дівчина твого брата. Де пес?

— У кухні.

Полло пішов забирати собаку. Заінтригований Паоло пішов слідом.

— Але чому він хоче говорити зі Степом? Якась проблема?

— А я звідки знаю? — Полло усміхнувся собаці. — Іди сюди, Арнольде, ходімо зі мною.

Перейменований шпіц побіг йому назустріч, радісно гавкаючи. Може, вони одразу один одному сподобались, а може, просто віддавав перевагу імені Арнольд перед Пепіто. Можливо, Джаччі так і не зрозуміла, що насправді він мав брутальний характер. Полло взяв собаку на руки й пішов із ним до дверей.

Паоло зупинив його:

— Ох, слухай, а може, ця Бабі теє?.. — він намалював у повітрі півколо перед своїм животом, і без того достатньо помітним.

Полло подивився на нього скептично.

— Вагітна? Та ну. Наскільки я розумію їхню ситуацію, Степові це не вдалося б, навіть якби він був Святим Духом.

І вийшов собі — із собакою в руках та якимось масним і веселим жартом на губах.

— Гей, Бабі, па-па, я мушу бігти! — Степ обійняв її.

— Куди? Залишся ще трохи.

— Не можу. У мене зустріч.

Бабі випручалася з його обіймів.

— Так, я знаю, з ким. З тією жахливою занудою, отією брюнеткою. Невже вона ще не зрозуміла? Їй не досить було того, що я її побила?

Степ розсміявся і знову обійняв її. Бабі спробувала опиратися. Якийсь час борюкалися. Потім Степ отримав легку перемогу й поцілував її. Бабі стисла губи. Зрештою здалася у ніжний полон. Потім вкусила його за язик.

— Ой!

— Скажи мені просто зараз, до кого ти йдеш.

— Ти ніколи в житті не вгадаєш.

— Не до тієї, про яку я щойно говорила?

— Ні.

— Я її знаю?

— Дуже добре. Але вибач, ти б спитала спочатку, жінка це чи чоловік.

Бабі зітхнула.

— Це жінка чи чоловік?

— Чоловік.

— Ну, тоді мені вже спокійніше.

— Я йду до твого батька.

— Мого батька?

— Він приходив до мене додому. Коли я дзвонив, він був там. У нас призначено зустріч за кілька хвилин на площі Джокі Дельфічі.

— І чого мій батько від тебе хоче?

Степ надягнув куртку.

— Не знаю! Коли дізнаюся — потелефоную тобі й розповім. Добре?

Він поцілував її з натиском. Вона підкорилася цьому поцілунку, все ще ошелешена новиною. Степ швидко збіг униз, перестрибуючи через останні сходинки. Вона дивилась, як він зникає під сходами. Потім повернулась до квартири. Мовчазна, неабияк стривожена. Спробувала уявити собі їхню зустріч. Де вони говоритимуть? Про що? Що буде далі? Потім, думаючи передовсім про свого батька, поклалась на сподівання, що вони не битимуться.

55 Centocelle — спальний район Рима.

Centocelle — спальний район Рима.

55

49

Коли Клавдіо під’їхав, Степ був уже там, сидів на підмурку й чекав на нього, курячи. Клавдіо припаркувався поряд і вийшов з машини.

— Вітаю.

— Добрий вечір, Стефано.

Потисли руки. Потім Клавдіо й собі закурив, щоб почуватися розкутіше. Однак бажаного результату не досяг. Цей хлопець був дивним. Сидів мовчки й пильно дивився на нього, усміхаючись, у цій своїй темній куртці. Він був зовсім не такий, як брат. «До того ж він набагато кремезніший», — подумав Клавдіо. Коли він уже хотів сісти поряд із ним на підмурок, раптом згадав дещо. Цей хлопець — той самий, який побив його друга Аккадо, розтрощив йому носа. А тепер він — хлопець його дочки. Цей тип — небезпечний. Він би тисячу разів віддав перевагу розмові з його братом.

Клавдіо залишився стояти. Степ подивився на нього з цікавістю.

— То про що будемо теревенити?

— Ось що, Стефано. У моєму домі останнім часом виникли деякі проблеми.

— Знали б ви, скільки їх виникає у мене…

— Так, я знаю, але розумієш, у чому річ, ми досі були дуже спокійною родиною. Бабі та Даніела — хороші дівчата.

— Це правда. Бабі — справді класна дівчина. Слухайте, Клавдіо, а ми можемо перейти на «ти»? Мені взагалі не надто подобається розмовляти. А якщо я ще мушу думати про оці всі «ви», то стає геть неможливо.

Клавдіо усміхнувся.

— Звичайно.

Зрештою, цей хлопець не такий уже неприязний. Принаймні поки що не намагається його побити. Степ зліз із підмурка.

— Слухай, а чому б нам не піти куди-небудь? Так ми бодай поговоримо у зручних умовах та й вип’ємо чогось.

— Гаразд. Куди підемо?

— Тут неподалік є місце, яке відкрили мої друзі. Там ми будемо, як удома, ніхто не заважатиме. — Степ заскочив на мотоцикл. — Їдь за мною.

Клавдіо сів у машину. Він був дуже радий. Його місія виявилась легшою, ніж він собі уявляв. «Дякувати Богу», — подумав він. Поїхав за Стефано у напрямку Фарнезіни. На мості Мільвіо звернули праворуч. Клавдіо пильнував, щоб не загубити з очей цю червону фару, що мчала у нічній темряві. Якби таке сталося, Рафаелла ніколи б йому цього не пробачила. Степ іноді обертався, щоб перевірити, чи Клавдіо їде за ним. «На щастя, — подумав, — він із тих, хто приклеюється до керма і як вогню боїться акселератора». Трохи згодом вони зупинились на маленькій вуличці позаду проспекту Клодіо. Степ показав Клавдіо місце, де він міг запаркувати машину, однак сам залишив мотоцикл просто перед входом до «Four Green Fields». Спустились у підвальне приміщення. Там панував шарварок. Багато хлопців сиділи перед барною стійкою. Інші, старші, гомоніли за круглими дерев’яними столами, розкиданими сям-там по залі. Стіни були з коричневої цегли, а світліші колони розділяли велику залу. Повсюди були картини та сувеніри на тему пива з різних країн. Тип у тоненьких окулярах та з розкуйовдженим волоссям метушився за барною стійкою, роблячи фруктові коктейлі та звичайні джин-тоніки.

— Привіт, Антоніо.

— О, привіт, Степе, чого тобі налити?

— Ще не знаю, зараз вирішимо. Ти що будеш?

Коли йшли до столика, Клавдіо згадав, що нічого не їв. Вирішив зупинитись на чомусь легкому.

— Мартіні.

— Світле пивко і мартіні.

Вони сіли за столик у глибині зали зліва, де було менше людей. Майже одразу ж до них підійшла дуже гарна дівчина з ебонітовою шкірою на ім’я Франческа. Принесла замовлення й зупинилася перед столиком побазікати зі Степом. Він відрекомендував їй Клавдіо, який, подаючи руку, чемно підвівся з-за столу. Франческу це вразило.

— Уперше бачу людину з такими манерами у цьому закладі.

Вона затримала його руку у своїй дещо довше, ніж слід. Він поглянув на неї трішки збентежено.

— Це комплімент?

— Звичайно! Ви — вишукано-чарівні. — Франческа розсміялася.

Прекрасне волосся — чорне, як вороняче крило, весело затанцювало довкола її усмішки з ідеальними білосніжними зубами. Потім вона віддалилась чуттєвою ходою, прекрасно знаючи, що їй дивитимуться услід.

Клавдіо сів обережно, пильнуючи, щоб поли піджака не опинились під штанами. Вирішив не розчаровувати її. Степ це помітив.

— Гарна дупа, га? Вона бразилійка. У бразилійок завжди неймовірно гарні зади. Принаймні так кажуть. Я не знаю, ніколи у Бразилії не був, але якщо вони всі такі, як Франческа…

Степ весело випив половину келиха пива.

— Так, вона справді дуже мила. — Клавдіо відпив від свого мартіні, дратуючись, що його думку так легко зчитали.

— То про що ми говорили? Ага, ось: що Бабі — хороша дівчина. І це цілковита правда.

— Ну, власне, ось, і Рафаелла, моя дружина…

— Так, я з нею познайомився. Характерець такий собі має, мені здалося.

— Так і є. — Клавдіо допив свій мартіні.

У цьому він також цілком погоджувався зі Стефано. Ні, у неї навіть не характерець, а характерище, але цього вирішив не говорити. Йому поталанило. У цю мить поряд пройшла Франческа. Вона поправила волосся й провокуюче зиркнула у напрямку їхнього столика.

— Ти справив на неї враження, ге, Клавдіо? Гадаю, ще щось замовимо. — Не дав йому відповісти. — Антоніо, скажи, щоб принесли ще пива. — Потім знову обернувся до Клавдіо. — Ти що будеш?

— Та ні, дякую, я більше нічого…

— Як це нічого? Ну ж бо…

Клавдіо вирішив, що принаймні зараз зі Стефано краще не сперечатися.

— Добре, тоді й мені пива!

— Отже, два пива і якихось оливок, чипсів — ну коротше чогось погризти.

Невдовзі принесли все замовлене. Клавдіо був трохи розчарований — принесла не Франческа, а якийсь бридкий тип, гладкий, чорношкірий, але обличчя у нього було добре. Степ зачекав, поки він відійде.

— Він теж бразилієць. Але зовсім інша справа, га?

Усміхнулись один одному. Клавдіо покуштував своє пиво. Смачне й свіже. Відпив. Стефано — приязний тип. Мабуть, навіть приязніший за свого брата. Ні, точно приязніший. Відпив ще пива.

— Ну отже, як я тобі казав, Стефано, моя жінка дуже тривожиться за Бабі. Знаєш, останній рік ліцею, атестат зрілості…

— Так, я знаю. Я чув і про ту історію з професоркою, багато проблем, так.

Степ подумав, що краще не згадувати про гроші, які їм довелося викласти. Клавдіо, здається, здивувався.

— А, то ти вже знаєш…

— Так, але я упевнений, що все це владнається.

— Дуже на це сподіваюсь… — Клавдіо зробив довгий ковток, думаючи про десять мільйонів, на які довелось розв’язати калитку.

Степ у цей час думав про собаку Джаччі та про спроби Полло навчити його приносити предмети.

— Побачиш, Клавдіо, усе буде гаразд. Джаччі більше не чіплятиметься до Бабі. Цієї проблеми більше не існує, я тебе запевняю.

Клавдіо спробував усміхнутися. От як тепер йому сказати, що справжньою проблемою є він сам?

У цю мить увійшла групка хлопців. Двоє з них, угледівши Степа, підійшли до нього.

— О, привіт, Степе! Куди ти, бля, зник? Ти не уявляєш, скільки тебе шукали, ми ж усе ще чекаємо реваншу.

— Я мав справи.

— Здрейфив, га?

Степ здавався здивованим.

— Та що ти, бляха, верзеш? Я боюся? Чого? Ми ж у вас вчисту виграли… І ти ще патякаєш?

— Гей, спокійно, не заводься. Ми просто більше тебе не бачили. Ти виграв ті гроші й зник.

Тоді інший хлопець набрався сміливості.

— До того ж вам просто підфортило на останній кулі.

— Подякуйте, що зараз немає Полло. Інакше ми б одразу ж переграли, яке там «підфортило». Ми загнали цілу низку неймовірних куль, одна луза за іншою.

Двоє хлопців скептично перезирнулися.

— Еге, аякже. — Пішли до барної стійки замовляти собі випити.

Степ дивився, як вони розмовляють між собою. Потім зиркнули на нього і розреготалися. Степові то було нестерпно.

— Слухай, Клавдіо, а ти вмієш грати у більярд?

— Колись часто грав, був навіть сильним гравцем. Але я вже сто років кия до рук не беру.

— Ну ж бо, будь ласка, ти мусиш мені допомогти. Я цих двох завиграшки обставлю. Тобі достатньо лише підтримувати кулі. Як загнати їх до лузи — то вже моя справа.

— Але вибач, ми ж тут, щоб поговорити.

— Ну, потім поговоримо. Гаразд?

Клавдіо кивнув. Може, після партії у більярд розмовляти з ним буде легше… А якщо вони програють? Краще про це не думати.

Степ підвівся й підійшов до тих двох біля стійки.

— Отже, домовлено. Так, Антоніо, відкрий нам стіл. Ми зараз-таки знову зіграємо на ту суму.

— І з ким же ти гратимеш, он з тим? — один з хлопців показав на Клавдіо.

Той сидів за столом, допиваючи своє пиво.

— Так, а що таке, він тобі бридкий?

— Та як хочеш, аби тобі підходив…

— Звісно, якби був Полло, це була б геть інша пісня. І ви це знаєте. Тож, виходить, я просто подарую вам ті гроші. Гаразд?

— Ні, якщо так, то ми не гратимемо. Бо ти потім скажеш, що ми виграли тільки тому, що не було Полло.

— Я вас двох і сам обіграю.

— Знов про це?

Хлопці розреготалися. Степ похмуро глянув на них.

— Хочете, подвоїмо ставку? Поставимо двісті штук? Згодні? Але суха партія, бо у нас мало часу.

Ті двоє перезирнулися. Потім глянули на напарника Степа. Клавдіо сидів у глибині зали й знічев’я крутив у пальцях пачку «Мальборо». Мабуть, саме це їх переконало.

— Ок, згодні, ходім туди. — Хлопці взяли коробку з кулями.

Степ пішов до Клавдіо.

— Ти вмієш грати в «американку»? Суха партія, двісті штук. Ну ж бо, Клавдіо, не бійся. Вони — просто двоє чваньків.

— Та ні, Стефано, дякую. Краще нам поговорити.

— Ну ж бо, одненьку партію. Якщо програємо — я платитиму.

— Та не в тому річ…

— Що ви робите, у більярд граєте? — це була Франческа. Вона стала перед Клавдіо, усміхаючись з усім своїм бразилійським ентузіазмом. — Ну ж бо, я прийду подивитися й повболівати за вас. Буду вашою мажореткою.

Степ із цікавістю глянув на Клавдіо.

— Ну?

— Але тільки одну партію.

— Яху-у-у-у-у-у! Ходімо, ми їх розірвемо!

Клавдіо сунув пачку в кишеню, підвівся. Франческа весело взяла його під лікоть, і вони всі троє перейшли у сусіднє приміщення.

Кулі вже чекали їх на зеленому рядні. Один із тих двох хлопців підняв трикутник. Другий став на чолі столу й зробив влучний удар. Різнокольорові кулі безшумно розкотилися рядном. Деякі з них зіштовхнулися, потім поволі зупинились. Почалася гра. Спочатку прості виважені удари, потім — усе потужніші, з претензією, складні. Клавдіо та Степові дісталися кулі зі смугами. Степ перший зумів загнати кулю в лузу. Інші двоє загнали дві кулі, з третьою просто випадково пощастило. Коли черга дійшла до Клавдіо, у нього вийшла довга куля. Він давно не тренувався. Удар був закоротким — йому не вдалося навіть наблизитись до лузи. Двоє хлопців радісно перезирнулися — усе, виграш практично у них в кишені. Клавдіо закурив. Франческа принесла йому віскі. Клавдіо відзначив, що вона, як усі бразилійки, груди має маленькі, але пружні, які стирчать під темною кофтинкою. Скоро знову підійшла його черга. Друга куля вдалась йому краще. Клавдіо точно влучив у неї, і чітким еффе загнав її в центр. Це був номер п’ятнадцять, ті двоє дозволили, щоб він її зіграв, упевнені, що схибить.

— Центр! — Степ ляснув його по плечі. — Класний удар!

Клавдіо подивився на нього з усмішкою, відпив ще ковток віскі й схилився над більярдом. Зосередився. Ударив по білій кулі ліворуч, та відбилась від борту, покотилась уздовж нього з легким еффе. Ідеальний удар. Луза. Двоє хлопців перезирнулись стривожено. Франческа заплескала в долоні.

— Браво!

Клавдіо всміхнувся. Кінчиком язика торкнувся блакитної крейди і швидко провів нею по кию.

— Колись я справді добре грав!

Продовжили гру. Степові також вдалося загнати кілька куль. Однак тим двом щастило більше. Після кількох ударів їм залишалось лише загнати у лузу одну червону кулю і номер один. Однак зараз була черга Клавдіо. На столі були ще дві кулі зі смужками. Клавдіо загасив цигарку. Узяв крейду і, поки швидко проводив нею по кию, вивчав становище на столі. Воно було не найліпшим. Номер тринадцять доволі близько до дальньої лузи, але номер десять — майже на середині столу. Він би мав зробити ідеальний удар, зупинити кулю тут, навпроти, і загнати в ліву лузу з центральних. Колись йому, мабуть, таке вдалося б, але зараз… Скільки років він уже не грав? Допив останній ковток віскі. Нахиляючись, зустрівся поглядом з Франческою. Багато, приблизно стільки ж, скільки мала ця розкішна дівчина. Він почувався дещо спантеличеним. Усміхнувся їй. Її оксамитова шкіра, і це темне волосся, і ця її чуттєва усмішка… І вона була ніжною. Він дав їй вісімнадцять років. На якусь мить подумав, що помилився, їй може бути й менше. «О Господи, — подумав він. — Вона мені в доньки годиться. Нащо я сюди прийшов? Щоб поговорити зі Стефано, з моїм другом Стефано, з моїм товаришем». Розплющив та заплющив очі. Алкоголь давався взнаки. «Ну, я однак уже граю, то варто закінчити партію». Поклав руку на стіл, зверху на неї — кий, і пропустив його між вказівним та великим пальцем, випробовуючи. Потім сконцентрувався на білій кулі. Вона лежала там, у центрі столу, холодна. Чекаючи, коли по ній ударять. Зробив глибокий вдих, потім видихнув. Ще одна спроба і — удар. Точний. З правильною силою. Об лівий борт, а потім боком об номер тринадцять — у лузу. Чудово. Потім біла куля почала повертатися. Швидко, занадто швидко. «Ні, зупинися, зупинися». Він ударив її занадто сильно. Може, через надмірний алкогольний ентузіазм або ж через заборонений потяг до цієї ебонітової дівчини. Біля куля прокотилася повз номер десять і зупинилась далі, поза центральною відміткою, перед Клавдіо — жорстока й нахабна. Двоє суперників перезирнулись. Один із них припідняв брову, інший зітхнув з полегшенням. На якусь мить вони були злякалися, що програють. Усміхнулись. Із цієї позиції майже неможливий влучний удар. Клавдіо обійшов стіл. Вивчив відстані. Складно. Їй треба відштовхнутись від чотирьох бортиків. Клавдіо стояв біля кута, спершись руками об стіл.

— Та хай тебе це не гребе, однак спробуй.

Клавдіо озирнувся. Позаду нього стояв Степ. Він чудово зрозумів, про що той думав.

— Так, але ж чотири бортики…

— То й що? Як максимум — програємо… Але якщо тобі вдасться — уяви, як вони, бляха, захлинуться!

Клавдіо і Степ глянули на супротивників. Ті замовили собі по пиву, сиділи й пили його за столиком поряд, упевнені у своїй перемозі.

Клавдіо розреготався.

— І правда — кого це гребе? Максимум — програємо!

Він був уже п’яний. Перейшов на інший край столу. Провів крейдою по кию і вдарив. Біла куля, здавалось, полетіла зеленим рядном. Один. Клавдіо спали на думку всі ті вечори, проведені за більярдом. Другий. Подумав про своїх старих друзів — тоді, давно, вони були нерозлучні. Третій. Про дівчат, про відсутність грошей, про купу веселощів. Четвертий. Про минулу молодість, про Франческу, про її сімнадцять років… І в цю мить біла куля вдарила номер десять. Ззаду, з силою, з впевненістю, з точністю. Глухий звук. Куля полетіла вперед, у центральну лузу.

— Є!

— Яху-у-у-у! — Клавдіо і Степ обійнялися. — Бля, ну тобі й поталанило. Бач, куди вона в тебе потрапила.

Біла куля лежала навпроти жовтого першого номера, за кілька сантиметрів від лузи. Клавдіо загнав її туди дуже простим ударом.

— Ми виграли! — Клавдіо обійняв Франческу і навіть припідняв її. Потім, танцюючи з нею в обіймах, налетів на одного з суперників.

— Та заберися звідси, бля! — тип штовхнув Клавдіо, і той відлетів до більярдного столу. Франческа підвелася одразу ж. Дещо оглушеному Клавдіо знадобилось більше часу. Потім тип узяв його за барки:

— Ти нас перемудрував, га? «Я вже багато років не грав… Я не тренований…»

Клавдіо на смерть перелякався. Не знав, що робити.

— Але я справді дуже давно не грав, серйозно.

— Ах так? Із останнього удару цього не видно.

— Просто поталанило.

— Гей, годі, облиш його. — Тип удав, що не чує ці слова Степа. — Я кажу: дай йому спокій!

Раптом Клавдіо відчув, що його кудись тягнуть. Потім піджак перестав тиснути на груди. Віддихувався, у той час як типа приклеїли до стіни: Степ тримав йому руку на горлянці.

— Ти не чув? Мені не хочеться сваритися. Хутко, двісті штук на стіл! Це ви наполягали на партії.

Другий хлопець підійшов з грошима в руці.

— Але ти нам таки насвистів. Цей грає у десять разів краще за Полло.

Степ узяв гроші, перерахував їх і поклав у кишеню.

— Це правда, але хіба це моя вина?.. Я ж навіть не знав…

Потім узяв під лікоть Клавдіо, і вони переможно вийшли з більярдної зали. Клавдіо замовив собі ще порцію віскі. Цього разу — щоб оговтатися від переляку.

— Дякую, Степе. Чорт забирай, він хотів розбити мені пику.

— Та ні, він полякати хотів, просто розлютився!

— Ні, ні, правда — дякую.

Степ усміхнувся.

— Тримай, Клавдіо, ось твої сто штук.

— Ні, що ти, я не можу їх узяти.

— Як це — не можеш? Бляха, партію ж виграв практично ти! До того ж тебе мало за це не поскубли!

— Добре, тоді давай чогось гарненько вип’ємо. Я пригощаю.

Трохи пізніше Степ, бачачи стан Клавдіо, провів його до машини.

— Ти упевнений, що можеш доїхати додому?

— Упевнений, не хвилюйся.

— Точно? Бо мені нескладно поїхати з тобою.

— Ні, правда, я в порядку.

— Добре, як хочеш. Гарна партія, еге ж?

— Дуже гарна! — Клавдіо всміхнувся і вже хотів захряснути дверцята автівки, аж раптом почув крик.

— Клавдіо, зачекай! — це була Франческа. — Що ти робиш? Їдеш, не попрощавшись зі мною?

Клавдіо вибачився:

— Ти маєш рацію, але довкола був такий шарварок.

Франческа сіла в машину й поцілувала його в губи — ніжно, невинно. Потім відхилилась і усміхнулась йому.

— Ну, тоді па-па, побачимось. Заходь іноді до мене. Я завжди тут.

Клавдіо дурнувато витріщився на неї.

— Звичайно, заходитиму.

Потім захряснув дверцята, завів мотор і поїхав собі. Відчинив віконечко. Свіжий нічний вітер був приємним. Поставив стереокасету й закурив. Потім, геть п’яний, ляснув руками по керму:

— Вау! Бляха, яка куля! І яка тьолка…

Раптом відчув себе щасливим, яким уже не був купу часу. Та що ближче під’їжджав до свого будинку, то дужче похмурнів. Почав думати, що він може сказати Рафаеллі. Заїхав до гаража, усе ще не визначившись з остаточною версією. Цей маневр йому й тверезому не надто вдавався, а для п’яного це було вже геть неможливо. Вилізаючи з машини, глянув на подряпину на боці й на «Веспу», що завалилась попід муром. Підняв її, вибачаючись.

— Бідна Пампушечко, я пом’яв тобі «Веспу».

Потім піднявся до квартири. Рафаелла вже на нього чекала. Це був найгірший допит у його житті, гірший за ті, що показують у фільмах. Рафаелла була тільки поганим поліцейським, іншого — того доброго, який у фільмах ставиться до тебе по-дружньому, приносить склянку води чи цигарку — не було.

— Ну, то можна дізнатись, як усе пройшло? Розповідай!

— Добре, ні, навіть дуже добре. Степ — достойна людина, хороший хлопець. Там нема чого перейматися.

— Як це — «нема чого перейматися»? Він же розтрощив носа Аккадо?

— Може, той його спровокував. Що ми про це знаємо? А потім, Рафаелло, скажімо чесно: Аккадо таки страшенний зануда…

— Що ти верзеш? А ти йому наказав дати спокій нашій дочці? Що він не повинен бачитись з нею, телефонувати їй, забирати її зі школи?

— Насправді ми до цього не дійшли.

— То що ж ти йому сказав? Що ви робили до цієї години? Дванадцята ночі!

Клавдіо здався.

— Ми грали у більярд. Подумай тільки, кішечко, ми обставили двох задавак! Я забив дві останні кулі. І навіть виграв сто штук. Класно, га?

— Класно? Ти — ідіот, як завжди, ні на що не здатний. Ти п’яний, від тебе смердить димом, і ти навіть не зміг поставити на місце того кримінального типа!

Рафаелла розвернулася й пішла геть, розлючена. Клавдіо зробив останню спробу заспокоїти її.

— Рафаелло, зачекай!

— Що ще?

— Степ сказав, що він закінчить університет.

Рафаелла з силою захряснула двері й зачинилася у спальні. Ця остання брехня ніяк не зарадила. «Чорт забирай, вона таки справді розізлилася. Для неї цей шмат паперу — все. Зрештою, вона мені так і не пробачила, що я не захистив диплом». Потім, із гіркотою від цієї останньої думки, почвалав, п’яний, до ванної. Підняв кришку унітаза, і його знудило. Коли він уже роздягався, з кишені піджака випала якась цидулка. Підняв її. Втомлена усмішка з’явилась на його обличчі. Це був номер Франчески. Прекрасна дівчина з ебонітовою шкірою та волоссям, як вороняче крило, мабуть, поклала його туди, коли цілувала його в машині. Перечитав номер. Так, ця сцена нагадала йому фільм «Метелик». Стів Маккуїн у тюрмі отримує записку від Дастіна Гофмана і, щоб її не прочитали сторонні, ковтає її. Клавдіо завчив номер напам’ять, але потім викинув цидулку в унітаз. Якби він спробував її ковтати, його б ще раз знудило. Спустив воду, вимкнув світло, вийшов з ванної та ліг у ліжко. Полежав, ніби пливучи над простирадлом, усе ще трохи напідпитку. Голова крутилася, і здавалось, що його ніби щось м’яко розгойдує. Який грандіозний вечір. Пречудовий удар. Неймовірний карамболь. Пиво, віскі, його друг Степ. Вони виграли двісті штук. А Франческа? Вони танцювали разом, він її обіймав і піднімав це пружне тіло. Згадав її чорне волосся, її ебонітову шкіру, її м’який поцілунок у машині, ніжний та чуттєвий, її запах. Збудився. Подумав про той аркушик, що знайшов у себе в кишені. Це було чітке запрошення. Вона згодна. Це буде легко. «Завтра я їй потелефоную. О Боже, який там був номер?»

Спробував повторити його про себе. Потім заснув у розпачі. Він його забув.

50

— І ви виграли? — Полло не йняв віри власним вухам.

— Ми у них виграли двісті штук — рівнесенько!

— Поклянися. Отже, цей батько Бабі — приємний тип?

— Неймовірний. Просто як брат. Подумай тільки, Франческа мені сказала, що шаленіє від нього.

— А мені він здавався дурним!

— Чому це, коли ти його бачив?

— Коли заходив до тебе додому по собаку.

— А, так. До речі, як там Арнольд?

— Супер. Знаєш, цей собака — справді розумний. Я упевнений, що ще трішки — і він навчиться приносити предмети. Ось позавчора я був перед будинком, кинув йому палицю, і він побіг її піднімати. Щоправда, потім він почав гратися з якоюсь болонкою. Він на будь-яку стрибає, бідолаха, здається, раніше йому взагалі не давали злучатися!

Степ зупинився перед під’їздом.

— Ми прийшли. Дуже тебе прошу — поводься пристойно.

Полло докірливо подивився на друга.

— Чому? Хіба я і так не поводжуся пристойно?

— Ніколи.

— Ах так? Але ж я пішов з тобою, щоб зробити тобі послугу.

Піднялися на третій поверх. Бабі працювала нянею Джуліо, сина подружжя Маріані, білолицього білявого хлопчика п’яти років.

Бабі чекала його на порозі.

— Привіт. — Степ поцілував її.

Вона здивувалась, побачивши разом з ним Полло.

Той пробурмотів щось, що мало означати «привіт», і одразу ж усівся на диван поряд із хлопчиком. Перемкнув канал, шукаючи чогось кращого за ці дурні японські мультики. Джуліо, звісно, запротестував. Полло спробував його вмовити: «Ні, зараз почнуться кращі. Зараз буде про черепах, що літають». Джуліо одразу ж піймався на гачок. Усівся, дивлячись «Суд у понеділок» і з надією чекаючи на обіцяне. Бабі пройшла на кухню зі Степом.

— Можна дізнатися, навіщо ти його притарабанив?

— Не знаю, він дуже наполягав. Полло дуже подобаються діти.

— Мені так не здалося! Ще зайти не встиг — а вже змусив дитину плакати!

— Тоді скажімо так: я це зробив, щоб побути наодинці з тобою, — обійняв її. — От який я щирий — ти виявляєш у мені найкращі риси. Власне, чому б нам не роздягтися?

Регочучи, він потяг її до першої-ліпшої спальні, яку знайшов у квартирі. Бабі спробувала опиратися, але зрештою здалась під його поцілунками. Опинились на вузенькому ліжку.

— Ой.

Степ завів руку собі за спину. Гостре дуло іграшкового танка встромилось йому між лопатками. Бабі засміялась. Степ кинув танк на килим. Звільнив ліжко від електронних вояків та монстрів-конструкторів. Потім, нарешті заспокоївшись, зачинив двері ногою й віддався своїй улюбленій грі. Гладив її волосся, цілував її; його рука швидко пробігла по ґудзиках кофтинки, розстібуючи їх. Підняв бюстгальтер і поцілував шкіру — тут світлішу, м’якшу, рожевішу. Раптом щось вкололо його в шию.

— Ой! — Степ швидко підніс руку до місця, де відчув поколювання.

У темряві побачив, як вона сміється, озброєна дивним монстриком з гострими вухами. І ця усмішка, цей її невинний вигляд вразили його ще глибше.

— Ти зробила мені боляче!

— Ми не можемо залишатися тут, це кімната Джуліо. Подумай: а якщо він увійде?

— Та є ж Полло. Я йому дав чіткі вказівки. Цей жахливий хлопчик повністю нейтралізований, нерухомий. Він не може підвестися з дивана.

Степ знову зарився у її груди. Вона пестила його волосся, дозволяючи себе там цілувати.

— Джуліо — дуже слухняний. Це ти — жахливий хлопчик.

Полло жував собі канапку, взяту в холодильнику разом із гарною пляшкою холодного пива, коли Джуліо підвівся з дивана.

— Ти куди?

— До моєї кімнати.

— Ні, ти мусиш сидіти тут.

— Ні, я хочу до моєї кімнати.

Джуліо хотів було піти, але Полло схопив його за краєчок червоного светра і, потягнувши, силою всадовив знову на диван поряд із собою. Джуліо спробував вивільнитися, але Полло поклав йому лікоть на живіт, заблокувавши його таким чином. Джуліо запхикав.

— Відпусти мене, відпусти!

— Ну ж бо, зараз почнуться мультики.

— Це неправда! — Джуліо кинув ще один погляд на телевізор і, можливо, ще й через перший план Біскарді56, гучно заревів.

Полло відпустив його.

— Тримай, хочеш спробувати це? Це дуже смачно, таке п’ють лише дорослі.

Джуліо, здавалось, трішки зацікавився. Він узяв обидвома руками банку з пивом і відпив ковток.

— Не люблю це, воно гірке.

— Тоді дивися, дядечко Полло щось тобі дасть…

За кілька хвилин Джуліо радісно грався на підлозі. Змушував підстрибувати рожеві кульки, які подарував йому дядечко Полло. Той подивився на дитину з усмішкою. «Зрештою, зробити дитину щасливою дуже легко. Достатньо двох чи трьох презервативів». Йому однак не світило використати їх цього вечора. Обернувся. Зі спальні не чулося жодних звуків. «Здається, Степові вони також не потрібні», — весело подумав Полло. Потім, занудьгувавши, він почав телефонувати.

У напівтемряві кімнатки, набитої іграшками, Степ пестив її спину, плечі. Пробігся пальцями по передпліччю, узяв руку дівчини й підніс до свого обличчя. Поцілував. Ледь відчутними поцілунками пройшовся по вустах, а потім — по всій її оголеній шкірі. Бабі тримала очі напівзаплющеними, ніжна полонянка власних зітхань. Степ делікатно розкрив руку дівчини, поцілував долоню, відтак поклав її на свої оголені груди, залишивши Бабі в полоні думок. Вона лежала нерухомо, потім зненацька злякалась. «О Боже, я зрозуміла. Але я ніколи не зможу. Я ніколи цього не робила. І не зможу». Степ продовжував ніжно цілувати її у шию, за вухами, у губи. У той час як його руки — впевненіші, спокійніші, досвідченіші — заволодівали нею, ніби м’які хвилі, залишаючи на цьому незвіданому пляжі насолоду — ніби викинуту сюди кораблетрощею.

Потім вона раптом, піддаючись цьому плинові, цьому бризові пристрасті, почала рухатись. Бабі насмілилась. Вона припіднялась і почала також пестити його. Степ притис її до себе, довіряючи їй своє тіло і заспокоюючи. Бабі йшла за хвилею. Її пальці легко ковзали по його шкірі. Відчула його живіт, сильні м’язи преса. Кожен виступ цих мускулів був для неї віхою, проваллям, складним, майже нездоланним кроком. Але у неї все мало вийти, і вона, затамувавши подих у напівтемряві кімнати, зважилась. Незчулась, як її пальці вже гладили цей м’який кучерявий пушок, і потім поповзли вниз по його джинсах — до того ґудзика, першого для неї у всіх сенсах. І цієї миті невідомо чому вона подумала про Палліну. Про ту, впевненішу за неї, досвідченішу. Уявила, як вона їй це розповідає. «Знаєш, і от якраз тоді я не змогла, у мене не вийшло». Можливо, саме це надало їй сміливості, це був останній поштовх. Раптом зробила це. Розстебнула. Цей перший золотавий ґудзик звільнився з петельки з легким джинсовим шурхотом. У тиші кімнати вона його почула чітко й виразно. Їй це вдалось. Майже зітхнула. Тепер усе піде легше. Це було так, ніби вони сказали щось одне одному, ніби визнали щось. Обоє знали, що відбувається, що саме вона робить. Її рука, уже впевненіша, перейшла до другого ґудзика, відтак до третього і далі вниз, у той час як краї джинсів розходились, усе вільніші. Степ ніжно відсторонився від неї, закинув голову. Бабі його одразу ж наздогнала, ніжно шукаючи прихистку в поцілунку, соромлячись цієї маленької віддаленості від нього. Раптом — шум. Гучне хряскання дверей.

— Що відбувається?

І, ніби за помахом чарівної палички, магія розсіялася. Бабі прибрала руку й підвелася.

— Що то було?

— Я звідки знаю? Іди сюди. — Степ обійняв її й притягнув до себе.

Ще один шум. Щось розбилося.

— Ні, чорт забирай, там відбувається щось лихе! — Бабі зіскочила з ліжка.

Розгладила на собі спідницю, застібнула кофтинку й вибігла з кімнати. Степ безсило впав на ліжко, розкинувши руки.

— А йди ти під три чорти, Полло!

Потім застібнув на собі джинси, вдягнув футболку й також пішов туди. Коли зазирнув до вітальні, не повірив своїм очам.

— Що ви, бляха, робите?

Там були всі. Кролик та Гак борюкалися на килимі. Поряд із ними валявся скинутий торшер. Малюк сидів з ногами на дивані, хрумтів чипсами й дивився «Colpo grosso»57. Луконе тримав хлопчика у себе на колінах і давав йому затягуватися цигаркою з марихуаною.

— Диви, Степе! Диви, яка у нього пика — малий узагалі в шоці!

Бабі як фурія налетіла на Луконе, вихопила цигарку з його рук і загасила її в попільничці.

— Геть! Геть звідси! Негайно!

Почувши крики, з кухні вийшли також Даріо і ще один хлопець з пивом у руках. Потім підійшов Сицилієць, обіймаючи свою дівчину. Їхні обличчя були розчервонілими. Степ подумав, що вони, мабуть робили те, до чого він та Бабі навіть не намагались дійти. Щасливі!

Бабі почала виштовхувати всіх за двері.

— Вимітайтеся звідси… Геть!

Бабі їх тягла, а вони весело дозволяли їй це робити, принагідно зчиняючи ще більший хаос. Степ кинувся їй на допомогу.

— Гайда, хлопці, йдіть звідси.

Останнім вони виштовхали Полло.

— З тобою ми пізніше поговоримо.

— Та я тільки Луконе покликав, це його вина, якщо він попередив усіх інших!

— Мовчи вже! — Степ піддав йому ногою по сідницях і викинув за двері.

Потім заходився допомагати Бабі з прибиранням.

— Дивися, дивися, що накоїли ці вандали! — показала йому на розбитий торшер, залитий пивом диван, розкидані повсюди чипси.

На очах у Бабі бриніли сльози. Степ не знав, що сказати. Обійняв її.

— Вибач. Я допоможу тобі все помити.

— Ні, дякую, я сама.

— Ти сердишся?

— Ні, але буде краще, якщо ти підеш. Скоро повернуться батьки.

У дверях Степ обернувся востаннє:

— Ти упевнена, що не хочеш, аби я допоміг?

— Упевнена.

Вони швидко поцілувалися. Потім вона зачинила двері. Степ зійшов сходами. Роззирнувся навколо. Нікого. Сів на мотоцикл і завів його. У цю мить з-поза машини вистрибнула вся зграя. Ніч почула їхнє хорове: «Класний нянь, ги-ги-ги!» І оплески. Степ притьмом зістрибнув з мотоцикла й погнався за Полло.

— Ой, я тут ні до чого! Це вина Луконе! З нього і питай!

— Срака-байрака, я тебе зарию!

— Та ти ж однак там ніц не робив. Нудьгував там!

Продовжували ганятися вулицею туди-сюди під регіт усіх інших та цікаві погляди котрогось із мешканців, що не хотіли спати.

Бабі зібрала рештки розбитого абажура, викинула їх у смітник, потім помила підлогу й відтерла плями з дивана. Відтак, змучена, роззирнулася довкола. «Зрештою, могло бути й гірше. Скажу, що абажур розбився, коли я гралася з Джуліо».

Хлопчик однак не зміг би цього заперечити, бо міцно спав, цілковито під дією марихуани.

56 Альдо Біскарді — спортивний журналіст, ведучий кількох телепрограм у 1980–1990-х роках.

57 «Colpo grosso» — італійська телепрограма в жанрі еротичного вар’єте; п’ять сезонів ішли з 1987 по 1992 рік.

Альдо Біскарді — спортивний журналіст, ведучий кількох телепрограм у 1980–1990-х роках.

«Colpo grosso» — італійська телепрограма в жанрі еротичного вар’єте; п’ять сезонів ішли з 1987 по 1992 рік.

56

57

51

Наступного ранку Степ прокинувся й пішов до спортзалу. Але не для того, щоб тренуватися. Він декого шукав. І зрештою знайшов. Його звали Джорджо. Це був п’ятнадцятирічний хлопець, який безмежно ним, Степом, захоплювався. І він був такий не один. Друзі Джоржо також говорили про Степа, як про божка, про живу легенду, про ідола. Вони знали всі історії про нього, усе, що передавалося з вуст у вуста, і своїм захопленням вони тільки підсилювали усі ці міфи. Цьому хлопцеві можна було довіряти. Він був єдиним, кого Степ міг би попросити про таку послугу і не ризикувати втратою іміджу. Крім того, там, де закінчувалось захоплення, починався страх.

Трохи пізніше Джорджо вже заходив у Фальконьєрі. Швидко й непомітно проминув коридори й увійшов до третього «Б», класу Бабі. Джаччі вела урок, але дивним чином нічого йому не сказала. Директорка, коли дізналась про цей випадок, мало не луснула від злості.

Бабі забракло слів. Сиділа й дивилась на велетенський букет червоних троянд на своїй парті. З усмішкою прочитала записку:

Мої друзі — просто жах, але я тобі обіцяю, що сьогодні ввечері у мене вдома ми будемо наодинці. Хтось, хто просто проходив повз.

Новина швидко розлетілась школою. Ніхто ніколи не робив такого. Після уроків Бабі вийшла з дверей Фальконьєрі з величезним букетом троянд, усунувши останні сумніви. Тільки й розмов було, що про неї. Даніела пишалася сестрою. Рафаелла ж іще дужче розлютилася і знову налетіла на Клавдіо.

Після обіду Степ був зайнятий збіркою коміксів Пацієнци, яку він щойно купив, аж раптом подзвонили у двері. Це була Палліна.

— Ох, спочатку мені довелося попрацювати амурчиком, а тепер от — поштаркою. Що мені доведеться робити наступного разу?

Степ засміявся. Потім узяв з її рук пакунок і попрощався з нею. Відкрив його. Там був квітчастий кухонний фартушок і записка:

Приймаю запрошення, тільки якщо куховаритимеш ти сам, причому вдягнувши мій подарунок. П. С. Прийду сама о восьмій тридцять. Раніше не можу, бо батьки будуть удома.

Трохи пізніше Степ був уже в офісі брата.

— Паоло, мені сьогодні ввечері вкрай потрібна вільна хата.

— Але ж я запросив Мануелу.

— Ну то запросиш на інший день… Ну ж бо, ти з Мануелою й так увесь час проводиш. Чорт забирай, Бабі ж прийде тільки сьогодні ввечері…

— Бабі? А хто це? Дочка того чоловіка, що до нас додому приходив?

— Так, а що таке?

— Він здався мені розлюченим. Ти з ним потім поговорив?

— Звісно. Ми пішли грати у більярд і навіть напилися разом.

— Ви напилися?

— Так, ну тобто… Насправді, напився тільки він.

— Ти його споїв?

— Та хто там його споїв. Він сам пив. Ну що ти! Мені яка різниця. То ми домовились? Ти сьогодні залишаєш хату вільною на вечір. Добре?

Потім, не чекаючи відповіді, швидко вийшов з його кабінету. Він так поринув у думки про те, які справи йому треба ще зробити, що навіть не помітив, як йому усміхнулась секретарка Паоло.

З дому зателефонував до Полло. Попередив, щоб той не заходив, не дзвонив, а головне — щоб не влаштовував якого-небудь шарварку.

— Йдеться про твою голову. Ні, гірше: на кону наша дружба, і я не жартую!

Потім написав собі список того, що треба купити, пішов у найближчий супермаркет і закупив усе, навіть пакет того англійського печива на маслі, що так подобалося його братові. Зрештою, Паоло на це заслуговував. Якщо добре подумати, він непоганий чоловік. У нього були певні ідеї-фікс на кшталт машини, роботи чи Мануели, але з часом вони минуться. Потім, піднімаючись сходами додому, передумав. Ні, ідея-фікс щодо Мануели не минеться ніколи. Вони вже шість років разом, і жодного натяку на завершення стосунків. Вона — цілковите страховидло, однак, як він зрозумів, примудрилася покрутити ще кілька романчиків на стороні. Не міг собі уявити ще якогось навіженого, крім брата, хто забажав мати у своєму ліжку Мануелу. Негарна, неприязна ще й усезнайко. Що може бути гірше? «Бідний Паоло, — подумав Степ. — Звісно, це його справи. Але я б затяг до ліжка секретарку». Зробивши цей оптимістичний висновок, він вимкнув радіо і почав мити салат-латук.

О восьмій все було готове. Послухав про нові хіти американського хіт-параду, не одягнув фартушка Бабі, але поклав його на спинку стільця поряд із собою, готовий збрехати у слушний момент. Подивився на результати своєї виснажливої праці. Карпаччо з сиром грана та руколою. Салат з авокадо і фруктовий салат, заправлений лікером «Мараскіно». Налетіли спогади. Такий фруктовий салат він часто їв у дитинстві… Вирішив не проганяти ті спогади, він був щасливий. Це був його вечір, він хотів, щоб його нічого не зруйнувало. Вдоволено оглянув стіл, поправив одну з серветок. Він — просто супершеф. Степ не знав, що насправді ножі треба класти з іншого боку.

Почав нервово кружляти квартирою. Помив руки. Сів на диван. Викурив цигарку, увімкнув телевізор. Почистив зуби. Восьма п’ятнадцять. Здавалося, час просто повзе. За чверть години вона має прийти, вони повечеряють разом, спокійно погомонять. Потім перейдуть на диван, і ніхто їм не заважатиме. Потім — до його спальні, і… Ні, Бабі нізащо цього не зробить. Для цього ще зарано. А може, ні? Для певних речей не може бути зарано. Вони пообіймаються, а потім, можливо, це станеться. Спробував згадати пісню Баттісті. Як там було? «Легкого шаленства фарби проміняться у душі, мов скарби… платівка, напівтемрява, а потім… крижане шампанське і пригода, може…» «Чорт забирай! Ось що я забув! Шампанське! Без нього ж ніяк!» Степ побіг до кухні шукати у всіх шафках. Нічого не вдієш. Знайшов тільки пляшку «Піно ґріджо». «Ну, краще, ніж нічого». У цю мить задеренчав телефон. Це була Бабі.

— Я не прийду. — Голос у неї був холодний і роздратований.

— Чому? Я все приготував. Навіть фартушок твій вдягнув, — збрехав Степ.

— Мені потелефонувала синьйора Маріані. У неї зникло золоте намисто з діамантами. Вона винуватить мене. Не дзвони мені ніколи більше.

Бабі кинула слухавку.

За кілька хвилин Степ був уже у Полло.

— Хто таке, бля, міг утнути? Ти усвідомлюєш? Гарні ж у мене друзі! Гівнюки.

— Ну ж бо, Степе, не треба так! Скільки разів нам траплялося зайти додому до когось і щось зажухати. Та практично на кожному святі!

— Так, але ніколи це не був дім дівчини одного з нас!

— Та це й не була хата Бабі…

— Ні, але її звинуватили. Ти мусиш мені допомогти скласти список всіх, хто там був…

Степ узяв папірець. Гарячково почав шукати ручку.

— У цій хаті взагалі писати нема чим?

— Не треба все це. Я знаю, хто взяв намисто.

— Хто?

Тоді Полло назвав ім’я — єдине, якого Степ волів би не чути. Це був Сицилієць.

Степ їхав на мотоциклі вночі. Він не захотів, щоб Полло супроводжував його. Це було питання його та Сицилійця, і нічиє більше. Цього разу не обійтися простими відтисканнями. Це була складніша історія. Піти додому до Сицилійця й попросити віддати те намисто практично означало назвати його крадієм. А це нікому не сподобається, тим паче Сицилійцеві. Він був у гарячому купаний.

Коли Сицилієць спустився до нього, його посмішка не віщувала нічого доброго.

— Привіт, Сицилійцю. Слухай, я не хочу сваритися.

Потужний удар влучив Степові у самісіньке обличчя. Він поточився. Цього він не чекав. Струснув головою, щоб отямитися. Сицилієць одразу ж насів на нього. Степ зупинив його одним прямим ударом. Потім, поки віддихувався, подумав про вечерю, яку він приготував, про фартушок у квіточки і про те, як він мріяв провести цей вечір геть по-іншому. Спокійний вечір, удома, з дівчиною в обіймах. Але ж ні. Ось він, Сицилієць, перед ним, стоїть у бойовій стійці. І показує обома руками — підходь, мовляв.

— Ну ж бо, підходь, іди сюди.

Степ похитав головою і глибоко вдихнув.

«Бляха, — подумав він, — не знаю, чому, але мої мрії ніколи не втілюються».

У цю мить Сицилієць кинувся на нього. Але цього разу Степ був готовий. Відскочив ліворуч і вгатив йому в ніс прямим точним ударом. Відчув, як під його кулаком зминається ніс, як знову трощаться вже м’які й пошарпані хрящі… Побачив, як зійшлися від болю докупи брови. Глянув йому в обличчя й побачив ту гримасу, ту нижню губу, яка пробувала на смак власну кров. Побачив, як він посміхається, й цієї миті зрозумів, як усе буде складно.

Бабі сиділа на дивані. Ліниво дивилась телепередачу й відсьорбувала з горнятка чай з трояндами, коли подзвонили у двері. Підвелася й пішла відчиняти.

— Хто там?

— Я.

Перед нею стояв Степ. Волосся розкуйовджене, сорочка розірвана, а з правої брови сочиться кров.

— Що з тобою трапилось?

— Нічого. Я просто знайшов намисто, — підняв праву руку. Золоте намисто синьйори Маріані заблискотіло в напівтемряві сходів. — Тепер ти можеш прийти на вечерю?

Бабі, віднісши намисто синьйорі й безповоротно втративши місце няні, піддалася на умовляння Степа піти до нього. Але коли вони відчинили двері, на них чекав жахливий сюрприз. За столиком у центрі вітальні при світлі романтичної свічки сиділа Мануела. Паоло з’явився за мить — з кухні. Він ніс фруктовий салат, приготований Степом, а на додачу, на ньому був той самий фартушок — подарунок Бабі. Вони все з’їли. Паоло глянув на Степа. Той, не вірячи своїм очам, стояв у дверях.

— Привіт, Степе. Вибач, га… Але ж я телефонував, а ніхто не відповідав. Тож ми прийшли додому, почекали. Вже була десята година. Тоді ми собі сказали: «Вони вже не прийдуть». І почали їсти. Правда?

Озирнувся на Мануелу, шукаючи підтримки, і та кивнула й ледь усміхнулася. Степ глянув на її тарілку. Там залишались шматочки його салату з авокадо.

— І все з’їли, як я бачу. Ну, то хоч скажіть, як вам вечеря? Смачна була?

— Дуже смачна. — Мануела здавалася щирою. Раптом замовкла: зрозуміла, що це було питання, яке не вимагало відповіді.

— Гаразд, Паоло, позич мені машину, ми поїдемо кудись поїсти.

Паоло поставив фруктовий салат на стіл.

— Але насправді…

— Що? Навіть не думай. Ти з’їв усе моє, зжер той салат, що я сам готував цілий вечір, і ще й комизишся?

Степ підійшов до нього з загрозливим виглядом.

— Ключі сюди, негайно.

Паоло подумав, що брат таки має рацію. Витягнув з кишені ключі й відпустив їх у підставлені братові руки з несміливим: «Потихеньку їдь, га?» Степ зібрався виходити.

— До речі, я купив тобі твоє масляне печиво. Якщо хочеш ще десерту, то воно в шафці на кухні.

Паоло ледь усміхнувся, та його думки були вже цілковито зайняті його «Гольфом» кольору «сірий металік» і тією долею, що на нього чигає.

Степ і Бабі пішли їсти гарячі млинці в невеличке французьке кафе у районі Піраміде. Відтак вирішили не повертатися до квартири Степа. Бабі не подобалось, що там його брат. Тоді Степ, проклинаючи Паоло та його страхолюдну дівчину, повернув ліворуч у бік Янікула. Запаркувався на роздоріжжі між садів, між іншими машинами із вже запітнілими від кохання вікнами — повними безпритульних пристрастей, незручної й поспішної насолоди, яка завжди закінчується легкою печією. Вдалині перед ними засинало місто.

Трохи ближче верхи на парапеті сиділи хлопці, що передавали один одному заборонені затяжки швидкоплинних веселощів. Степ покрутив приймач. 92.70. Романтична радіостанція. Потягся до Бабі й почав її цілувати. Потім ліг на неї. Не зважаючи на біль у забитому плечі, в грудях, у стегнах, що також постраждали від стусанів Сицилійця. Бажання перемогло синці. Пристрасні поцілунки збороли механічні труднощі. Ручне гальмо заважало, коліщатко спинки не бажало підкорятися. Степ відчув м’яку та п’янку шкіру Бабі. Його дихання стало уривчастим від пристрасті. Спробував знову розкласти сидіння. Нічого не виходить, заблокувалося. Тоді він, поки права рука крутила коліщатко сидіння, уп’яв ногу в бардачок й відштовхнувся з усієї сили. Почулося сухе крак. Сидіння обвалилося, і разом з ним — Бабі та Степ, регочучи, не думаючи геть ні про що, і найменше — про Паоло, його сердите обличчя та машину кольору «сірий металік». Вони заволоділи джинсами одне одного, ніби це було змагання, еротичний челендж. Потім Бабі уповільнила рухи, недосвідчена й знічена, заплющила очі й зрештою, обійнявши його, розчулилась із цієї його першої ніжної перемоги. Коли ж помітила, що Степ на цьому зупинятись не збирається, зупинила хлопця.

— Ні, що ти робиш?

— Нічого. — Степ усміхнувся. — Зондую ґрунт.

Бабі відсторонилась.

— Ти що, тут, в автівці? — з мрійливим виразом глянула за вікно. — Мій перший раз — це має бути щось навдивовижу красиве, у романтичному місці, з ароматом квітів та місяцем.

— Місяць є. — Степ прочинив люк на даху машини. — Бачиш, трохи сховався за хмарами, але є. Потім — відчуваєш?.. — глибоко вдихнув. — Тут довкола повно квітів. Чого тобі бракує? І місце романтичне. І навіть радіо грає. Ідеально ж!

Бабі розсміялася.

— Я мала на увазі дещо інше. — Глянула на годинник. — Вже дуже пізно. Якщо батьки повернуться і не знайдуть мене вдома, то знову покарають! Ну ж бо, швидше.

Вона підтягнула на собі джинси. Степ також привів до ладу одяг, відтак вони спробували полагодити сидіння. Марно. Повернулись додому, регочучи, з поламаним сидінням. Щоразу, коли Степ натискав на акселератор, Бабі падала на спину. Перебрали всі версії щодо того, що саме їм скаже на це Паоло. Степ струснув головою, думаючи про цей вечір. Практично трагедія, ще й з таким фіналом. Відчув, як судомить поперек. Заслуга Сицилійця та Паоло, який зайняв хату, а також цієї жахливої й незручної машини. Провів Бабі до дверей і попрощався з нею.

Швидко вів машину крізь ніч, намагаючись насолоджуватися цим «романтичним» утриманням та ароматом її зітхань, який залишився йому на руках.

— Куди ти запропав? Я вже годину на тебе чекаю, я ж мушу відвезти Мануелу додому.

Паоло вже нервувався. Степ уявив собі, що з ним буде, якщо йому сказати про зламане сидіння. Тож просто кинув йому ключі, намагаючись звести все на жарти:

— То міг би взяти мій мотоцикл, ти однак уже все моє береш.

Паоло не засміявся й зачинився у вітальні з Мануелою. Степ пройшов до своєї кімнати, роздягнувся і ліг у ліжко. Вимкнув світло. Сил не залишилось. Зручніше вмостився на подушці, ліг на спину. З вітальні долинали голоси. Прислухався. Це були Паоло та Мануела. Про щось сперечалися. Голос брата був нудним та монотонним.

— Скажи мені правду. Я хочу знати правду.

— Я тобі вже її сказала.

— Я кажу: скажи мені правду.

— Це і є правда, я тобі присягаюся.

— Востаннє тебе прошу: скажи мені правду, я хочу знати правду.

— Клянуся, я вже все сказала.

Мануелин голос звучав твердо. У темряві кімнати Степ похитав головою. «Не знаю, що гірше — кулаки Сицилійця чи сварки мого брата. Хтозна, що там намагається дізнатися Паоло, Мануела однак йому нічого ніколи не розповість. Одне точно: якби я йому сказав про сидіння, він би гарантовано волав, як навіжений». Степ засунув голову під подушку. Мануелі доведеться повернутися додому, лежачи на сидінні. З цією кумедною думкою він заснув.

52

Бабі міцно трималась за нього. Їхала, прихиливши голову до його спини і тримаючи очі напівзаплющеними. Однак вона нічого б не побачила. Степ зав’язав їй очі. Раптом їй здалося, що вона летить. Свіжий вітер пестив волосся, у повітрі витав запах дроку. Спитала себе, де ж це вони. Скільки часу пройшло від початку подорожі. Спробувала порахувати час за касетою, яку слухала. Перша частина нещодавно закінчилась. Тепер друга сторона, десь на чверті. Як вона пам’ятала, це була касета типу C60. Тобто вони їхали вже понад годину. Куди? Згадала, як Степ заїхав по неї. Вона була у Фреджене, в ресторані «Мастіно» з усім класом. Святкували сто днів до атестату. Вони вже пообідали й гуляли пляжем. Декотрі з її подруг заходилися грати у «викрадений прапор»58. Вона ж сіла на перевернутий човник погомоніти з Палліною.

Потім побачила його. Він ішов до неї, з цією своєю усмішкою, в темних окулярах і в темній куртці… Серце Бабі тьохнуло. Палліна одразу ж помітила це.

— Гей, не помри мені тут, добре?

Бабі усміхнулась подрузі, потім побігла назустріч Степові й пішла з ним, не питаючи, як він її знайшов, куди веде. Попрощалася з однокласницями неуважним «па-па». Декотрі з них припинили грати і провели її очима. Заздрісні та мрійливі, вони воліли б бути на її місці, обійняти Степа, «десять-з-плюсом». Потім дівчина у центрі голосно вигукнула: «Номер… Сім!» І двоє з дівчат заквапились до неї по піску. Вони зупинились одна навпроти одної, з розкинутими руками, пильно дивлячись одна одній у вічі, кидаючи веселий виклик і роблячи дрібні оманні рухи. Подруги голосно підтримували їх. Усі їхні думки раптом сконцентрувались на білій хусточці в руці приятельки.

Підійшовши до мотоцикла, Бабі із зацікавленням глянула на Степа.

— Куди ми їдемо?

— Це сюрприз. — Степ зайшов їй за спину і, витягнувши з кишені зелену бандану, яку колись забрав у неї, зав’язав їй очі.

— Не мухлювати, га?.. Не підглядати.

Вона весело поправила бандану на очах.

— Гей, мені здається, я впізнаю цю хустку…

Потім дала йому один навушник від свого «Соні», й вони рушили, обійнявшись, під пісню Філа Коллінза.

Так, це було вже понад годину тому…

— Ще далеко?

— Ми майже приїхали. Ти, бува, не підглядаєш?

— Ні.

Бабі усміхнулась і знову поклала голову йому на спину, міцно обійнявши його. Закохана. Він відчув ці обійми, і в його серці розлилися дивна ніжність та щастя. Потім він м’яко перемкнув передачі й завернув праворуч, узвозом угору, питаючи себе, чи вона вже здогадалась.

Подумав про свого брата. Учора ввечері Паоло, провівши Мануелу додому, розбудив його, волаючи, мов навіжений.

— Бачиш, тобі нічого не можна довіряти. Ти мені понівечив машину! Ти просто тварина.

Степ, щоб не слухати цей ґвалт, засунув голову під подушку і, промурмотівши: «Та ну… таке розводити… через дрібниці…» — знову захропів.

Уранці він пішов до офісу Паоло.

— Ну ж бо, Паоло, мені шкода, що так сталося. Я відремонтую тобі машину, це була прикра випадковість.

— Не знаю чому, але з тобою трапляються самі лише прикрі випадковості… Твоєї провини в цьому ніколи немає.

Степ усміхнувся, потім насмілився.

— Слухай, а ти не позичив би мені її сьогодні знову?

— Авжеж, тоді ти зможеш її добити!

Степа практично вигнали з офісу. Але він дуже потішився з тієї реакції Паоло. Ще ніколи не бачив його таким розлюченим. Принаймні уперше в житті брат здався йому живою людиною.

— Ось таким ти мені подобаєшся. Енергійний. Рішучий. Молодець, тепер я тебе визнаю своїм братом.

Степ пройшов, ловлячи на собі поблажливу усмішку красунечки-секретарки та всіх колег Паоло.

Сам же Паоло спочатку пишався цією своєю неочікуваною реакцією. Потім, побачивши, що всі сміються, а Степ зникає у ліфті з глузливою посмішкою, зрозумів, що його знову пошили в дурні.

Степ загальмував, потім звернув праворуч. «Звісно, Паоло таки скнарюга. Міг би й сьогодні позичити мені ту машину. Було б набагато краще. А так довелося все запхати у багажник “Хонди”».

— Ось ми й приїхали. — Вимкнув мотор і зіскочив з мотоцикла. — Ні, бандану не знімай. Зачекай мене тут.

Допоміг Бабі злізти з мотоцикла й залишив її поряд з ним. Бабі слухняно стояла із банданою на очах. Вимкнула «Соні» й витягла навушник. Змотала також той, що раніше був у вусі Степа. Поки робила це, намагалася зрозуміти, де ж вона. Був уже надвечірок. Вітер — тепер уже м’якіший — пестив її обличчя, пахло свіжістю. Чула далекий шум, ритмічний та приглушений, але не розуміла, що це. Раптом почула гучний тріск, ніби щось зламалося. Мовби якась гілка. Нашорошила вуха.

— А ось і я. — Це був Степ, він узяв її за руку.

— Що трапилось?

— Нічого. Йди за мною.

Бабі з острахом рушила слідом за ним, дуже обережно ставлячи ноги, щоб не перечепитись. Тепер того шуму не було чути. Вітру теж не було. Повітря стало холоднішим і, здається, вологішим. Її нога вдарилась об щось.

— Ой!

— Це нічого.

— Як це — «нічого»? Це ж моя нога!

Степ засміявся:

— Завжди ти на щось скаржишся. Постій спокійно тут.

Степ на хвильку відійшов від неї. Рука Бабі залишилась без опори, повисла в повітрі.

— Не залишай мене…

— Я тут, поряд.

Потім гучний протяглий звук, механічний і дерев’яний. Віконниця, що піднімається. Степ обережно зняв з її очей бандану. Бабі розплющила очі, й раптом перед нею постало море, мінячись у призахідному сонці. Гаряче й червоне, воно, здавалось, усміхалося їй. Вона була в будинку. Пройшла під піднятою віконницею, вийшла на терасу. Праворуч унизу відпочивав романтичний пляж їхнього першого поцілунку. Вдалині — її улюблені пагорби, її море, знайомі скелі, Порто Ерколе. Мартин пролетів над нею, ніби вітаючись. Бабі роззирнулася, схвильована. Це золотаве море, цей жовтий дрок, темно-зелені кущі, цей усамітнений будиночок на скелі. Її дім, дім її мрій. І вона була тут, з ним, і це був не сон. Степ обійняв її.

— Ти щаслива?

Вона кивнула. Потім підвела на нього очі. Мокрі й мрійливі в обрамленні прозорих сліз, блискучих від кохання, прегарні. Він подивився на неї.

— Що таке?

— Я боюся.

— Чого?

— Що я ніколи більше не буду такою щасливою, як зараз…

Потім, шаленіючи від кохання, знову поцілувала його, мрійлива, огорнена теплом цього заходу сонця.

— Йди сюди, ходімо всередину.

Вони почали блукати цим незнайомим домом, відчиняючи таємничі кімнати, вигадуючи історії про кожну з них, уявляючи собі їхніх власників, які у цей час нічого не підозрювали.

Підняли всі віконниці, знайшли велику стереосистему й увімкнули її.

— Тут також бере станція «Теле Радіо Стерео».

Засміялися.

Вешталися цим домом, висуваючи шухлядки, викриваючи їхні секрети, розважаючись разом. Відходили одне від одного, та одразу ж кликали, щоб показати якесь дрібне дурнувате відкриття, і все здавалось їм чарівним, важливим, неймовірним.

Степ вийшов надвір, зняв багажник мотоцикла і вніс його до помешкання. За якийсь час покликав її. Бабі увійшла до кімнати.

За великим вікном широчіло море. Сонце, здавалось, підморгувало їй. Воно мовчазно зникало за далеким небокраєм. Останній його несміливий промінчик розфарбовував рожевим м’які хмаринки, розкидані у височині. Його сонний відблиск біг золотастою доріжкою по воді. Пробігав усе море і згасав на стінах цієї кімнати, в її волоссі, на нових, щойно постелених простирадлах.

— Їх купив я, тобі подобається?

Бабі не відповіла. Вона роззирнулась довкола. Маленький букетик червоних троянд відпочивав у вазі біля ліжка. Степ спробував перевести все на жарт: — Клянусь: я його купив не на світлофорі…

Відкрив багажник.

— Вуаля!

Всередині були розтоплені шматочки льоду, кілька кубиків ще плавали у воді. Степ витягнув звідти пляшку шампанського і два фужери, загорнуті в газету.

— Це щоб не розбились, — пояснив хитрість. Потім з кишені куртки витяг маленький приймач. — Я не знав, чи тут він є.

Увімкнув, налаштував на ту ж частоту, що й стереосистема, і поставив на шафку.

Пісня «Stay» розлилась кімнатою.

— Здається, він для цього й існує.

Степ підійшов до неї, обійняв і поцілував. Ця мить здалась Бабі такою гарною, що вона забула про все на світі — про свої наміри, про свої страхи, про свої упередження. Забула навіть, що перебуває в домі, який їй не належить, що вони виламали двері, що це ліжко, на якому вона п’є шампанське, — теж чуже. Зрештою дозволила, щоб він зняв із неї весь одяг, і сама його роздягала. Уперше опинилась в його обіймах цілком оголена, у той час як чарівне сяйво, розпливаючись на поверхні моря, сором’язливо висвітлювало їхні тіла. Молода й цікава зірка високо блищала в небі. Потім — у морі пестощів, у шумі далеких хвиль, криках веселих чайок, ароматі квітів — це сталось.

Степ м’яко ковзнув на неї. Бабі розплющила очі, подивилась на нього, він ніжно нависав над нею. Степ також пильно глянув на неї. Зляканою вона не здавалась. Легко їй усміхнувся, провів рукою по волоссю, заспокоюючи її. У цю мить з маленького приймача поряд із ними невинно полилась пісня «Through the Barricades», але ніхто з них цього не помітив. Вони ще не знали, що саме вона стане «їхньою піснею». Бабі заплющила очі, затамувала подих, раптово піддаючись цьому неймовірному відчуттю — цьому болеві кохання, цій магії, що віддавала її йому назавжди. Зітхнула, вчепилась у його плечі й міцно обійняла. Потім — розслабилась, заспокоїлась. Вона — його. Розплющила очі. Він був там, над нею. Ця м’яка усмішка гойдалась у хвилях кохання над її обличчям, час від часу цілуючи її. Але її вже не було. Тієї дівчини з переляканими блакитними очима, з сотнею сумнівів, з тисячею страхів — її більше не було. Подумала про те, як маленькою вона була зачарована історіями про метеликів. Мов лялечка, той маленький черв’ячок набуває тисячі прекрасних кольорів і раптом навчається літати. Тоді знову побачила себе. Ніжного метелика, який щойно народився в обіймах Степа. Усміхнулась йому і обійняла його, дивлячись в очі. Потім поцілувала — м’яко, по-новому, з пристрастю. Її перший поцілунок молодої жінки.

Пізніше, лежачи на простирадлах, він гладив її волосся, а вона притискалася до нього, поклавши голову йому на груди. Потім підвелася й подивилась на нього з усмішкою.

— Я не вмію, правда?

— Ні, ти молодець.

— Ні, я почуваюся неумійкою. Ти маєш мене навчити.

— Ти бездоганна. Іди сюди.

Вони підвелися з ліжка, Степ узяв її за руку, і вони пішли. Між квітами на простирадлі маленька червона квіточка, яка щойно розквітла, вирізнялась з-поміж інших — чистіша та цнотливіша за всі.

Трохи пізніше вони сиділи у ванній. Пили шампанське, весело теревенячи, злегка сп’янілі від кохання. А невдовзі — п’яні від пристрасті — знову кохалися. Цього разу без страху, вільніше. Цей раз здався їй прекраснішим, тепер легше рухати крильцями, можна не боятися польоту. Раптом зрозуміла, як чудово бути молодим метеликом. Потім вони взяли банні халати, що висіли на дверях, і зійшли вниз, на маленький пляж. Розважалися, вигадуючи імена, які могли б сполучатися з цими двома загадковими літерами, вигаптуваними у них на грудях. Позмагавшись, хто з них вигадає якнайдивніше, вони сіли на скелях.

Бабі програла. Вона пірнула другою. Плавали у свіжій солоній воді, у місячній доріжці, підштовхувані маленькими хвильками, час від часу обіймаючись, бризкаючись, відпливаючи одне від одного, щоб знову зустрітись і знову відчути на губах іншого цей присмак морського шампанського. Пізніше, сидячи на скелях, закутані в халати Амарильдо та Зиґфріди, вони замріяно дивились на розсип зірок над ними, на місяць, на ніч, на море, темне й спокійне.

— Тут прегарно.

— Це — твій дім, еге ж?

Бабі похитала головою:

— Ти збожеволів.

— Я знаю!

— Я дуже щаслива. Я ще ніколи в житті не почувалася такою щасливою. А ти?

— Я? — Він міцно стиснув її в обіймах. — Мені дуже добре.

— Так, ніби можеш пальцем торкнутися неба?

Степ усміхнувся й похитав головою.

— Ні, не так.

— Як це — «не так»?

— Набагато більше. Щонайменше три метри над рівнем неба.

Наступного дня Бабі прокинулась, як зазвичай. Поки під душем останні сліди солоної води вимивалися з її волосся, вона з хвилюванням згадала вчорашній вечір.

Поснідала, попрощалася з матір’ю й сіла в машину поряд із Даніелою, готова їхати до школи, як і щоранку. Батько зупинився на світлофорі на проспекті Франча. Бабі була ще сонна й неуважна, коли раптом побачила дещо. Не могла повірити своїм очам. На білій колонні мосту один напис вивищувався над усіма іншими, невитравний. Він справді був там, на холодному мармурі, блакитний, як її очі, гарний, як їй завжди бажалося. Її серце закалатало. На якусь мить їй здалося, що всі можуть його почути, що всі дивляться на цю фразу, так само, як вона зараз. Напис був там, недосяжний. Там, куди дістатись можуть лише закохані, майоріло: «Я і ти, три метри над рівнем неба».

58 Ruba bandiera — традиційна командна гра для дітей та підлітків в Італії, метою якої є спритно вихопити прапор (хустку).

Ruba bandiera — традиційна командна гра для дітей та підлітків в Італії, метою якої є спритно вихопити прапор (хустку).

58

53

24 грудня.

Він уже прокинувся. А насправді взагалі не спав. Радіо грало поряд на хвилі «Dimensione Rock». Голова боліла, очі також. Повернувся в ліжку.

З кухні доносився шум. Брат готує сніданок. Глянув на годинник. Дев’ята. Хтозна, куди намилився Паоло о цій порі напередодні Різдва. «Є ж такі люди, що завжди зайняті, навіть у святкові дні», — подумав він. Почув, як захряснулись двері. Брат пішов. Відчув полегшення. Йому треба було побути наодинці. Потім серцем розлилось страждання. Ні, йому не треба бути самому. Він і так сам-один. Від цієї думки на душі стало ще гірше. Не хотілося їсти, спати, нічого не хотілося. Полежав ось так, на животі. Не знав, скільки часу минуло. Помалу ця кімната постала перед очима у його найщасливіші дні. Скільки разів, прокинувшись, він знаходив на шафці сережки Бабі або її годинник, скільки разів вони лежали на цьому ліжку, обійнявшись, закохані й пристрасні. Усміхнувся. Згадав її холодні ніжки, ці маленькі пальчики, які вона, сміючись, тулила йому до ніг, щоб зігрітись. Як, покохавшись, ще довго залишались у ліжку — теревенити, дивитись на місяць у вікні, на дощ чи на зорі — однаково щасливі у спеку й негоду. Він тоді пестив її волосся, що б там не сталося у світі — війни, проблеми, нові дороги, нові люди. Ніби побачив, як вона йде до ванної, знову закохано милуючись світлішими позначками на її шкірі — слідами знятого купальника, розв’язаного бюстгальтера. Ніби почув, як вона сміється за зачиненими дверима, побачив, як вона по-своєму, кумедно йде з цим розпущеним волоссям, як сором’язливо біжить до ліжка, кидається на нього, свіжа від води та соромливих підмивань, ще пахка від кохання та пристрасті, потенційних дітей, сям і там залишених на її животі.

Степ знову повернувся в ліжку, подивився у стелю. Скільки разів доводилося знехочу підводитись та одягатись, відвозити її додому. Тоді мовчазні й близькі, сиділи вони на цьому ліжку, повільно одягаючись, час від часу знаходячи та передаючи одне одному одяг. Обмінювались усмішкою, поцілунком, вона вдягала спідницю… Ще гомоніли, нахилившись, щоб зав’язати взуття. Залишали радіо ввімкненим, ненадовго, адже вони скоро повернуться.

Спитав себе, де зараз ці миті. І чому. Серце йому стиснулося, воно знало всі відповіді.

У святкові дні люди зазвичай прибирають житло, почуваючись щасливішими або ж сумнішими. Куди подіти певні думки?

— Дані, оцей тобі потрібний? Якщо ні, я його викидаю.

Даніела подивилась на сестру. Бабі стояла у дверях її кімнати з синім піджаком в руках.

— Ні, залиш, я ще вдягатиму.

— Але він розійшовся по шитому.

— Нічого, в ательє зашиють.

— Як хочеш.

Бабі залишила піджак на ліжку. Даніела подивилась їй услід. Скільки разів вона сварилася з Бабі через цей піджак. Ніколи б не подумала, що вона захоче його викинути. Її сестра так змінилась. Потім відкинула цю думку й заходилась загортати останні подарунки.

Бабі вже завершувала розбирати шафу, коли увійшла мати.

— Молодець, звільнила купу місця.

— Ось, тримай. Усе це треба викинути, їх не хоче навіть Дані.

Рафаелла взяла кілька суконь, що лежали на столі.

— Я покладу їх у пакет для бідних. Сьогодні мають зайти по нього. Пізніше сходимо кудись разом?

— Не знаю, мамо. — Бабі злегка почервоніла.

— Як хочеш, не переймайся.

Рафаелла усміхнулась і вийшла з кімнати. Бабі висунула кілька шухлядок. Вона була задоволена. Це був період, коли вони жили в особливій злагоді з матір’ю. Як дивно, подумала вона. Лише пів року тому вони тільки й робили, що сварилися. Згадала кінець судового процесу, коли вона вийшла з будівлі суду, а мати швидко наздогнала її.

— Ти здуріла? Чому ти не розповіла, як насправді все сталося? Чому ти не сказала, що той кримінальний тип побив Аккадо без жодної причини?

— Я вважаю, що все було саме так, як я розповіла. Степ ні в чому не винен. Він непричетний. Звідки ви знаєте, через що йому довелося пройти? Що він відчував у той момент? Ви не вмієте виправдовувати, не вмієте вибачати. Єдине, на що ви здатні, — це засуджувати. Вирішуєте все у житті ваших дітей, як самі бажаєте, як самі думаєте. Навіть найменшого поняття не маючи, а що ж думаємо ми! Для вас життя — це як гра у джин: все, чого ви не знаєте, стає такою собі незручною картою, яка, якби ваша воля, ніколи б вам не випадала. Ви не знаєте, що з нею робити, вона вам руки пече. Але ви ніколи не спитаєте, чому хтось є жорстоким, а хтось колеться, бо вам на нього наплювати, це ж не ваша дитина, не ваша справа. Аж от тепер, мамо, воно тебе стосується, бо тепер твоя дочка є дівчиною того, хто має проблеми, а не думає тільки про найсучаснішу машину, «Дайтона» або відпустку на Сардинії. Він буває жорстоким, це правда, але, може, це тільки тому, що він не може пояснити багатьох речей, тому що йому занадто часто брехали, а насильство — його єдиний спосіб на це відповісти.

— Та що ти верзеш? Це все ідіотизм… І потім, ти взагалі не думаєш? Ти виставляєш себе брехухою. Ти брехала перед усіма.

— Та мене взагалі не гребуть твої друзі, і що там вони думають, і чи вони мене засуджують. Ви завжди кажете, що це люди, які все зробили самі, усього досягли. Чого вони досягли? Що зробили? Тільки заробили грошви. Вони не розмовляють з власними дітьми. Їм насправді начхати, чим ті займаються, чи страждають. Вам до нас немає жодного діла, бляха!

Рафаелла розмахнулась і вліпила їй добрячого ляпаса. Бабі провела рукою по щоці, потім усміхнулася.

— Я навмисно це слово сказала, а що ти думала? Тепер, коли ти мені дала ляща, твоя совість спокійна. Тепер ти можеш повертатися до своїх подружок і сідати за стіл з картами. Твоя дочка добре вихована. Вона розуміє, що є добре і що є погано… Вона знає, що не можна лаятися брудними словами і що слід поводитись виховано. А ти не бачиш, що ти жалюгідна, ти смішна? Ти відправляєш мене на месу щонеділі, але якщо я занадто втілюю у життя Євангеліє, то це вже ні, це вже недобре. Якщо я занадто люблю ближнього свого, якщо приводжу додому когось, хто не підводиться, коли ти входиш до кімнати, або ж не вміє поводитися за столом, то ти вже носом крутиш. Ви мали б вигадати власні церкви, власне Євангеліє, де не всі воскресають, а тільки ті, хто не сідає за стіл у майці, хто не підписується, ставлячи прізвище перед іменем, ті, чиїх батьків ви знаєте, ті, хто гарний і засмаглий на курорті, і вдягнений за вашим стандартом. Ви просто клоуни.

Бабі пішла. Рафаелла стояла й дивилась на неї, аж поки дочка не сіла на мотоцикл зі Степом і не поїхала геть.

Скільки часу минуло відтоді. Скільки всього змінилося. Зіхтнула, висунула другу шухлядку.

«Бідна мама, скільки ж я їй горя завдала. А зрештою, вона мала рацію. Я це зрозуміла аж тепер. Але є в житті важливіші речі».

Продовжила складати свій одяг. Утім, з цих важливих у житті речей їй не спала на думку жодна, може, тому, що вона не хотіла більше про це думати, чи тому, що так було зручніше. Можливо, тому, що насправді їх було не так уже й багато.

…Докори сумління, бюстгальтер, який він колись брав на кпини… «Яка ти сьогодні сексуальна». Один за одним набігли спогади — невблаганні, тужливі, сумні й далекі. Вихідні, проведені разом, коли вони втікали на крилах якоїсь брехні. Завжди учотирьох, з Полло та Палліною, на морі чи в горах, у маленьких ресторанчиках, під час романтичних прогулянок під місяцем… Нічні теревені ні про що на парапеті, на пляжі, у темряві на незручному пляжному шезлонгу. Її день народження, її вісімнадцятиріччя в Анседонії. О десятій годині вечора раптом — шум мотоциклів. Усі гості виглянули з тераси. Нарешті є привід для розмов. Це приїхали Степ, Полло та їхні друзі. Злізли з мотоциклів й увійшли до зали, регочучи, впевнені й нахабні, роззираючись довкола. Друзі вишукували очима, чи знайдеться тут якась красуня.

Бабі побігла йому назустріч, пірнула в його обійми, почула ніжне «щиро вітаю, сонечко» й відчула зухвалий поцілунок у губи.

— Ти що, батьки ж тут…

— Я знаю, саме тому це й роблю! Іди, іди до мене…

Після торту зі свічками та подарованого батьками «Ролексу» вони втекли. Вона піддалась, дозволила себе вкрасти цим веселим очам, цим його смішним пропозиціям, цьому швидкому мотоциклу. Геть звідси, вниз узвозом — до нічного моря, до аромату дроку, подалі від цих нікчемних гостей, від презирливого погляду Рафаелли та сумного — Клавдіо, який сподівався протанцювати вальс зі своєю дочкою-іменинницею, як це роблять на вісімнадцятиріччя всі батьки.

Але її вже не було, вона була далеко. Маленька доросла, вона розчинялась, танцюючи, у його поцілунках, у нотах ніжних солоних хвиль, в романтичному сяйві місяця, у своєму молодому коханні.

— Тримай, це тобі.

На її шиї заблищало золоте намисто з ясно-блакитними камінцями, такого ж кольору, як її щасливі очі. Бабі усміхнулась йому, а він, цілуючи її, переконував:

— Клянусь, я його не вкрав.

І ніч перед атестатом. Як вони сміялися, повторюючи уроки до глибокої ночі. Якісь припущення, секретні чутки. Всі гадали, що знають, які теми будуть на іспиті. Передзвонювались, переконані в тому, що саме ці теми — правильні.

— Сто п’ятдесят років зі смерті Леопарді59, знахідка невідомого рукопису Мандзоні та Французька революція, це точно.

Хтось казав, що отримав інформацію з Австралії, де все відбулося напередодні, хтось — від друга сім’ї, професора, хтось — від члена комісії, хтось — від ясновиди. Коли ж наступного дня настало майбутнє, то виявилось, що той професор не був таким уже другом, що ясновида — просто шарлатан, та й Австралія занадто далеко, щоб на когось там ображатись. А коли були оприлюднені результати, це був великий сюрприз.

Бабі отримала максимальні шістдесят балів. Побігла до Степа щаслива, задоволена своїм успіхом. Він посміявся, пожартував із нею.

— Яка ти тепер зріла… Просто як стиглий персик.

Роздягнув її, сміючись, жартуючи — здавалось, він знав, чекав такої оцінки. Вони кохалися. Потім вона відігралася, сміючись.

— Ти коли-небудь таке собі уявляв? Ти тут, з простенькими сорока двома балами, маєш честь цілувати шановану володарку цілісіньких шістдесяти балів… Ти хоч усвідомлюєш своє щастя?

Він усміхнувся.

— Так, усвідомлюю. — І тихо обійняв її.

Трохи пізніше Бабі пішла до Джаччі. Зрештою, після запеклих сварок, здавалось, професорка подобрішала до неї. Почала шанувати її, ставитися з повагою, майже перебільшеною. Того дня, коли Бабі пішла до неї додому, вона дізналася, чому так було.

Ця повага була страхом. Страхом залишитись самій, без свого єдиного друга. Страхом не побачити ніколи більше свого собаку, страхом самотності. У Бабі забракло слів. Вона слухала гнівну промову професорки, слова злості, її образи. Джаччі стояла перед нею, знову з Пепіто на руках. Ця стара жінка здавалася ще більш утомленою, злою, розчарованою цим світом і цією молоддю. Бабі втекла, вибачаючись, не знаючи, що відповісти, не знаючи тепер, хто вона, хто поряд з нею, якою була б її справжня оцінка, на котру вона заслуговувала.

Бабі підійшла до вікна й визирнула надвір. Кілька різдвяних ялинок мерехтіли вогниками на терасах квартир, в елегантних вітальнях будинку навпроти.

«Різдво, — подумала вона. — Треба бути доброю. Мабуть, треба йому потелефонувати. Але скільки разів я вже була доброю, скільки разів пробачала. І Джаччі також». Пригадала тисячі їхніх дискусій, різні погляди на все, сварки, ніжні примирення — у надії, що все може владнатися. Але ні. Сварки за сварками, день за днем — з батьками, які влаштували їй війну. Потаємні телефонні розмови з ним, нічні передзвонювання. Відповідала мати, Степ клав слухавку. А вона була покарана, і це ставалось усе частіше. І той раз, коли Рафаелла влаштувала прохану вечерю вдома й змусила її залишитись. Вони запросили людей з хороших кіл, у тому числі хлопця — сина їхнього дуже заможного друга. Хороша партія, сказали вони. А потім прийшов Степ. Даніела відчинила йому двері, не подумавши, не спитавши, хто це. Степ так розчахнув двері, що вдарив ними Даніелу.

— Вибач, Даніело, ти ж знаєш, я не на тебе злий!

Узяв Бабі під лікоть і потяг за собою під марні крики Рафаелли та намагання «хорошої партії» зупинити його. Той тип незчувся, як опинився долі із заюшеною губою. А вона заснула в обіймах Степа, наплакавшись.

— Як усе стало складно. Як би я хотіла бути десь далеко звідси — з тобою. Без проблем, без моїх батьків, без усієї цієї катавасії, у спокійному місці, де не плине час.

Він усміхнувся їй.

— Не переймайся. Я знаю, коли ми поїдемо туди, де нам ніхто не заважатиме. Ми там часто бували, достатньо забажати.

Бабі подивилась на нього очима, сповненими надії.

— Де це?

— У трьох метрах над рівнем неба, де живуть закохані.

Але наступного дня вона повернулася додому, і там усе знову почалося. А може, почало закінчуватися.

Бабі записалася до університету, вибрала факультет економіки та фінансів, усі її вечори проходили за студіюванням. Тепер вони стали бачитися набагато рідше. Одного разу вони пішли гуляти надвечір. Пішли до кафе-морозива «У Джованні» по вітамінний коктейль. Балакали перед кафе, коли раптом прийшли два жахливі типи. Степ не встиг і оком змигнути, як вони накинулись на нього. Почали бити, поклавши руки один одному на плечі, завдаючи йому ударів головою по черзі, ніби моторошна кривава гойдалка. Бабі заволала. Степ зрештою зумів вивільнитися. Ті двоє втекли на модифікованій «Веспі», загубившись у потоці машин. Степ лежав на землі, оглушений. Потім підвівся з її допомогою. Двома паперовими хусточками намагався зупинити кров, що струменіла йому з носа, забруднюючи футболку. Потім провів її додому, мовчазний — не знав, що сказати. Послався на бійку, що сталась дуже давно, коли вони ще не зустрічались. Вона йому повірила, а може, хотіла повірити.

Коли Рафаелла побачила її на порозі дому з кофтинкою, забрудненою кров’ю, мало не зомліла.

— Що з тобою? Бабі, ти поранена? Що сталося? Це вина того злочинця, правда ж? Ти не розумієш, що це погано скінчиться?

Бабі пройшла до своєї кімнати, мовчки перевдяглася. І залишилась там, так само мовчки, на ліжку. Вона зрозуміла: щось було не так. Щось треба змінити. Це було не так легко, як зняти кофтинку й кинути її до кошика з брудною білизною.

Кілька днів по тому вона знову побачила Степа. На обличчі у нього був новий шрам. Йому зашили брову.

— Що з тобою сталось?

— Та розумієш, щоб не розбудити Паоло, я, прийшовши додому, не вмикав світло в коридорі. І налетів на кут. Боляче — жах, щось страшне.

«Щось страшне» пасувало до того, що він зробив. Бабі дізналася правду від Палліни цілком випадково під час телефонної розмови. Хлопці поїхали в район Таленті, у відомий гастроном «Ціо д’Амеріка». Були озброєні палицями й ціпками, верховодив Степ. Велетенське побоїще, справжня помста. Навіть у газетах потім писали. Бабі поклала слухавку. Зі Степом говорити на цю тему було марно, він завжди робив що хотів, на свій розсуд. Затятий. Вона ж йому тисячу разів казала, що не терпить насильства, бійок і задирак.

Почала прибирати в шафках. Витягла кілька зошитів, байдужо кинула їх на килим. Зошити минулих ліцейських років, нотатки, старі підручники.

— Що робитимемо сьогодні? Ходімо на мотоциклетні перегони? Ну ж бо, туди всі йдуть.

— Ти жартуєш? Та й мови бути не може! Я туди більше ні ногою. Бо ще зустріну ту божевільну жлобиху, й доведеться знову з нею битися. У нас сьогодні вдома «паті», якщо хочеш — приходь.

Степ вдягнув синій піджак. Увесь час він просидів на дивані, роззираючись довкола і марно намагаючись знайти щось цікаве для себе у розмовах гостей. Він людей цього штибу завжди ненавидів. Завжди приходив непроханим на такі вечірки, трощив усе, шалено веселився зі своїми друзями, крадучи речі зі спалень, а інші викидаючи з вікон. Зі своїми друзями… Хтозна, де вони зараз. На Теплицях, їдучи на одному колесі на швидкості сто сорок. На мотоциклах посеред друзів, що вболівають за тебе. Поряд із Сігою, який приймає ставки. Поряд з «камоміллами», з Товстиком і всіма іншими. «Яка нудьга нуднезна ця вечірка». Зустрівся очима з Бабі. Усміхнувся їй. Вона була роздратована, чудово знала, про що він думає.

Бабі вдалося дотягнутися навіть до підручника, що стояв вище за всіх. І раптом згадала той момент так, ніби це було вчора.

Домофон деренчав, як навіжений. Хазяйка дому пробігла через вітальню, відчинила двері, а там — Палліна, бліда, шокована, заходилась риданнями.

Це була жахлива ніч. Відігнала ці думки. Почала збирати підручники, скинуті на підлогу. Поклала їх на стіл, а коли озирнулась, побачила його. Він був там — світлий і висохлий, жовтуватий, побляклий, як і його часи. Розламаний на темному килимі, давно неживий. Маленький колосок, який вона вклала у щоденник першого разу, коли прогуляла школу зі Степом. Того ранку вітер проголошував скоре літо, ті поцілунки пахли сонцем. Її перше кохання. Згадала, як була впевнена, що ніколи не буде жодного іншого. Підняла колосок. Той розсипався у неї в пальцях, як давні думки, як легкі мрії та непевні клятви.

Степ дивився на конфорку, де стояла кавоварка. Кава ще не готова. Трохи збільшив вогонь. Поряд з конфоркою залишалося ще трохи попелу та останній шматочок пожовклого папірця. Його улюблені малюнки, комікси Андреа Пацієнца. Це були оригінали. Він їх вкрав у редакції нового журналу «Zut», коли Андреа був ще живий і працював там. Якось уночі він висадив скло ліктем і вліз. Це було просто, він узяв тільки комікси знаменитого Паца і — прожогом до дверей. Але цієї миті хтось вийшов з сусідньої кімнати й схопив його за плечі.

— Стій!

Степ міцніше притиснув комікси до себе й відштовхнув того ліктем, потім ще й ударив. Сильний стусан в обличчя. Потім придивився і — гіркий сюрприз. Це була жінка. Така собі Алессандра, бідолашна дизайнерка-волонтерка. Вона працювала там до ночі над версткою журналу, аж поки, безсила, не падала з ніг. Цього вечора її сил вистачило на менше, і це була аж ніяк не її вина. Степ підняв з підлоги також аркуш із коміксом, який мав вийти цього тижня, і зник у темряві — щасливий, із малюнками свого ідола в руках. Невдовзі Андреа помер.

Це було в червні. Його фотографія в газеті. Довкола Андреа — уся редакція, включно з дизайнеркою, яку вдарив Степ. Це фото зняли, мабуть, за кілька днів після крадіжки. На Алессандрі були великі сонцезахисні окуляри. Степ витягнув з-поміж ґрат конфорок той пожовклий шматочок. Спитав себе, з якого ж він коміксу. Мабуть, із того, що з обличчям Дзанарді. Зараз це вже не мало жодного значення. Він спалив їх усі одразу ж після того дзвінка.

Стояв і дивився, як горіли ті кольори, як обличчя героїв зіщулювались у вогні, як легендарні фрази невідомих поетів зникали в димі. Потім увійшов його брат.

— Що ти коїш? Ти здурів? Дивися, ти так і витяжку спалиш… — Паоло спробував загасити цей занадто високий вогонь, але Степ його зупинив. — Степе, ти збожеволів? А потім мені нову витяжку купувати, чи як? Іди робити деінде оці всі дурощі.

Степа засліпило. Він відкинув Паоло до стіни біля вікна. Притис, узяв його за горло. Окуляри Паоло злетіли, впали долі й розбились. Потім Степ заспокоївся. Відпустив його. Паоло підняв свої розбиті окуляри й вийшов, не сказавши більше ні слова. Степові ж стало ще гірше. Почув, як захряснулись двері квартири. Стояв, дивився, як вогонь поглинає його комікси, руйнуючи кухонну витяжку, і страждав, як ще ніколи в житті. Самотній, як ще ніколи в житті. Згадалась пісня Баттісті. «Він був нечемний, і ти вдарив його в плече, ти знав, однак: не ця образа тобі пече». Це правда, Баттісті мав рацію. І у нього всередині все запалало ще дужче. Цей «нечемний чоловік» був його брат. Кава полилася раптово, бурмочучи, ніби теж хотіла висловитись. Степ налив її у філіжанку й відпив. У роті залишився гіркий і гарячий смак, точно такий, як спогади на денці його серця.

Літо.

Поїздки на мотоциклі до неї. Той серпневий ранок, коли повітря було ще свіжим від нічного вітру. Зупинився на автостраді потелефонувати їй. Одне капучино і — знову в дорогу, на мотоциклі, тиснучи на акселератор, поглинаючи кілометри. Спраглий її поцілунків, її обіймів, ще теплих від сну.

Барабанити пальцями по її вікну, чути шерех простирадла, її босі легкі кроки по підлозі. Бачити, як вона з’являється з-поза щойно піднятої віконниці. Як протирає очі у напівтемряві кімнати, гадаючи, що він — теж лише сон, гарніший і ніжніший за інші. І за мить уже бачити її усмішку — вона усвідомила, що це прекрасна реальність, набагато краща за випадковий сон. Господар пляжу. Якого знають, бояться, поважають. Його бронзові м’язи, об’єкт міських легенд. Йти містом поряд із нею, час від часу вітаючись з кимось, і не знати, як слід, хто це і як його звати.

Йти поряд із нею, міцно взявшись за руки. І знати, що довкола народжуються теми для розмов дорослих і пащекування ницих душ. Довга брудна хвиля піднімається, набирає силу, але потім мовчки розбивається позаду них, не дістаючи до цих широких плечей.

Вересень. Батьки Бабі купили їй квиток до Лондона. Вони домовились із батьками Палліни. Хотіли віддалити дівчат від цих їхніх поганих компаній.

Знадобилось не так багато. Добре продуманий план. Забігти до друга у відділ паспортів. Нові паспорти. На той чартер до Англії сіли два пасажири, але у квитках, змінених кілька днів тому, стояли інші імена. Полло та Палліна.

Це були незабутні пів місяця для всіх. Для батьків Бабі, ошуканих і задоволених, нарешті заспокоєних. Для Полло та Палліни, які вешталися Лондоном, його пабами та дискотеками й відправляли всім поспіль листівки, куплені у Римі в англійському магазині «Lyon Book» і заздалегідь підписані Бабі. Для Степа і Бабі, що були далеко від усіх, на грецькому острові Астипалея. Епічна подорож. Спочатку на мотоциклі до Бріндізі, потім на поромі — лежачи на містку в кольорових спальних мішках, обійнявшись і горланячи англійські пісні разом з іноземцями і таким чином покращуючи свою вимову. Хоча це був і не той спосіб, який передбачили для неї батьки. Потім — білі млини, кози, скелі, маленький будиночок на морі. Ловити рибу на сході сонця, спати після обіду, гуляти вночі, блукати пляжами. Господарі місця і часу, самі тут. Рахували зірки, забували дні тижня, телефонували з черговою брехнею.

Степ відпив кави. Вона гірчила ще дужче. Засміявся. А той раз, коли Бабі запросила всіх його друзів на вечерю? Спроба подружитися. Вони сіли за стіл і спочатку поводилися досить пристойно — так, як їх наполегливо попросив робити Степ. Але потім не витримали. Один за одним вони попідводилися з-за столу, загарбали собі всю їжу, видудлили пиво й подалися до вітальні. Велика помилка — запросити їх у середу. Тоді, коли є розіграш кубків. Звичайно, все завершилося драматично. «Рома» програла, якийсь прихильник «Лаціо» почав брати її уболівальників на кпини, відтак почалася бійка. Степові довелося виштовхати всіх.

Несхожість, незгода, нелад. Він спробував піти їй назустріч. Маскарад. Вони вдяглися у костюми Тома й Джеррі, і саме на ту саму вечірку, яку обрали вони, прийшли також Полло з Палліною. Жарт долі? Чи просто підказка Палліни? Усі вдали, що не впізнали його. Привіталися з Бабі — маленьким блакитнооким Джеррі, й проігнорували Тома, сміючись щоразу, коли повз них проходив цей котисько з величезними м’язами.

Наступного дня на площі до нього підійшли з серйозним виглядом Полло, Малюк, Гак та деякі інші.

— Степе, ми мусимо тобі дещо сказати. Знаєш, ми вчора були на одному святі й бачили там Бабі.

Степ глянув на них, вдаючи, ніби не знає, про що йдеться.

— То що?

— Ну, вона була перевдягнута на мишу, і до неї залицявся такий собі котисько, масно так, як хряк. Здається, він кремезний і любитель побитися. Якщо потрібна наша допомога, щоб поставити його на місце, то кажи. Бо це ж проблема. Є ж такі котиська, які… — Полло не зміг закінчити фразу. Степ наскочив на нього, заблокував його голову під пахвою й почав сильно терти йому потилицю своїм залізним кулаком. Під регіт друзів, під регіт Полло, під його власний регіт. Яка дружба! Раптом відчув страшний сум.

Той вечір. Чому він пішов на свято замість перегонів? Бабі дуже наполягала. Усі ці речі він зробив заради неї. Може, тоді б цього не сталося. Може.

Домофон деренчав, як навіжений. Хазяйка квартири пробігла вітальнею, відчинила двері. На порозі стояла Палліна — пополотніла, тремтить. Її розпачливі очі сповнені сліз і страждання. Степ підійшов до неї. Вона подивилась на нього, стримуючи оте перше ридання.

— Полло загинув.

І обійняла його, намагаючись знайти у ньому те, що вже не могла знайти ніде. Свого друга, свого хлопця, з його веселим дзвінким реготом. Вони одразу ж побігли до Теплиць разом з Бабі, на її «Y10», нещодавно подарованій батьками. Всі втрьох, у цій машині з її запахом новизни, який набував присмаку мовчазного страждання. Потім вони побачили. Мерехтливі вогні довкола місця, де все це сталося. Мотоцикл їхнього друга. Ненависну уніформу й поліцейські машини довкола Полло, розкинутого на землі, не здатного вже сміятися, жартувати, брати на кпини, плести нісенітниці. Хтось щось вимірював там метром. Кілька хлопців стояли й дивилися. Але ніхто не міг би побачити чи виміряти те, що зникло. Степ мовчки нахилився над другом, погладив його по щоці. За багато років дружби вони ніколи не вживали цей лагідний жест, він був недозволений. Потім прошепотів крізь сльози: «Я сумуватиму за тобою». І тільки один Бог знає, наскільки він був тоді щирим.

Каву випито. Раптом нестримно захотілося почути, як Полло читає «Спортивний кур’єр» — цей вайлуватий тип, який лякав його хатню помічницю, який вривався вранці до нього додому й будив його, який ішов по життю, регочучи й створюючи шарварок повсюди. Потім спитав себе, відколи він більше не їв канапок з лососем. Віддавна. Власне, з того дня. Але чомусь зараз не хотілося такої канапки. Може, тому, що якби справа була в канапці, він міг її мати.

Бабі подивилась на подарунок, що придбала для Палліни. Він стояв на столику, загорнений у червоний папір із золотою стрічкою. Вона уважно його вибирала, він точно сподобається подрузі, дорого коштував. Однак він досі тут. Вона не подзвонила подрузі, вони давно не чулися. Скільки всього змінилося між нею та Палліною. Вона була не такою, як колись, вони почувалися незручно, не виходило розмовляти. Можливо, через те, що після школи вони обрали дуже різні шляхи. Вона — економіку та комерцію, а Палліна — Інститут графіки. Їй завжди подобалось малювати. Згадались усі ті записки, що Палліна надсилала їй під час уроків. Карикатури, кумедні фрази, коментарі, обличчя подруг. «Вгадай, хто це?» Вона малювала так добре, що Бабі одразу ж вгадувала. Дивилась на малюнок, підводила очі й одразу ж знаходила оригінал. Однокласницю з випнутим підборіддям або ж трішки клаповуху чи з занадто широкою усмішкою. І сміялися здалеку, просто однокласниці, великі подруги. Кожна дрібничка підходила для того, щоб дістати нове зауваження. Вони майже пишалися цими веселощами, цими не надто прихованими усмішками.

А потім — той вечір, і наступні дні, і весь наступний місяць… Довгі мовчання, сльози. Полло більше не було, і вона не могла цього усвідомити. Аж поки їй одного разу не потелефонувала матір Палліни. Бабі побігла до неї. Знайшла її — розпластану на ліжку, вона блювала. Випила пів пляшки віскі разом з упаковкою валер’янки. Суїцид для бідних — так назвала це Бабі, коли побачила, що подруга повернулась до тями. Палліна розреготалась, потім заридала в її обіймах. Мати залишила їх самих, не знаючи, що робити. Бабі погладила її по голові.

— Ну ж бо, Палліно, не роби такого. Ми всі переживали жахливі періоди, всі ми хоч раз замислювались про те, щоб покінчити з усім цим, що жити не варто. Але як забути рогалики від «Монді», і піцу від «Баффетто», і морозиво «У Джованні»?

Палліна усміхнулася, витерла сльози й шморгнула носом.

— Я теж, коли ми розійшлися з тим покидьком Марком, думала, що мені не жити, що я просто не зможу, що сенсу в житті більше немає. Але потім оговталась, ти мені допомогла, ти виводила мене у світ, і я зустріла Степа. Звісно, зараз мені хочеться придушити його з тими його манерами, але все на краще, ні?

Вони розреготалися. Палліна ще якийсь час схлипувала між сміхом, Бабі дала їй хусточку, щоб витерти очі. Але з того дня щось між ними почало змінюватися, щось тріснуло. Вони рідше чулися телефоном, а коли чулися, то не було особливо чого розповідати.

Можливо, це тому, що з часом ми відчуваємо прикрість за те, що одного разу були занадто слабкими перед другом. А може, тому, що завжди вважаємо, що наш біль — унікальний, його ніхто не розуміє, як, власне, і все інше, що нас стосується. Ніхто не вміє кохати так, як ми, ніхто не страждає так, як ми. І навіть живіт — «це ж у мене він болить, не в тебе».

А можливо, Палліна так ніколи й не пробачила Бабі того, що вона тоді пішла на свято зі Степом. Степ, котрий — якби тільки він був там — не дозволив би Полло змагатися, Степ би його врятував, не дозволив би померти, адже був його янголом-охоронцем.

Бабі пильно дивилась на подарунок. А може, були ще якісь причини, більш потаємні, більш складні для розуміння. Треба їй зателефонувати. У Різдво ми мусимо бути добрішими.

— Бабі! — голос Рафаелли.

Вона подзвонить Палліні пізніше.

— Так, мамо?

— Можеш підійти на хвилинку?

Бабі пішла до неї. Рафаелла усміхнулась їй.

— Дивись, хто до нас завітав.

На порозі стояв Альфредо.

— Привіт, — Бабі трішки зашарілась.

У цьому вона не змінилась. Коли віталася з ним, і сама про це подумала. Можливо, у цьому вона ніколи не зміниться. Альфредо спробував сказати щось заспокійливе:

— Тут жарко.

Бабі усміхнулась.

— Так.

Мати залишила їх наодинці.

— Хочеш, поїдемо подивимось виставку вертепів на площі Дель Пополо?

— Так, чекай, я тільки щось накину. Тут тепло, а от надворі має бути зимно…

Усміхнулись одне одному. Він стиснув її руку. Вона усміхнулась йому змовницьки. Потім пройшла коридором. Як дивно, вони багато років мешкали в одному житловому комплексі і не познайомились раніше.

— Знаєш, я дуже багато вчився останнім часом, мусив готуватись до захисту диплому, до того ж нещодавно ми з моєю дівчиною розійшлися.

— Я теж.

— Ти теж готувалась до захисту? — усміхнувся він.

— Ні, я теж залишила свого хлопця.

Насправді Степ цього ще не знав, але вона рішення вже ухвалила. Важке рішення, виткане зі сварок, дискусій, проблем з батьками і от тепер — з Альфредо. Бабі надягла пальто. Знову пройшла коридором. У цю мить задеренчав телефон. Бабі зупинилась, подивилась на нього. Рафаелла підійшла.

— Так?

Бабі стояла поряд з нею, із тривогою в очах, німо питаючи, чи це по неї. Рафаелла ніжно похитала головою, прикрила слухавку:

— Це мені…

Бабі спокійно попрощалася з нею, поцілувала легко і так само прошепотіла:

— Повернуся пізніше.

Рафаелла подивилась, як вона виходить, усмішкою відповіла на чемне прощання Альфредо. Двері зачинились.

— Алло? Ні, мені шкода, але Бабі нема вдома. Ні, я не знаю, о котрій повернеться.

Степ поклав слухавку. Спитав себе, чи справді вона не вдома. І чи зізналася б вона йому. Самотньо сидів на дивані, поринувши у спогади, поряд з німим телефоном, без надії. Щасливі дні минулого, усмішки… Це були дні кохання та сонця. Уявив її поряд, у його обіймах, на цьому дивані, так, як це було.

Швидкоплинна ілюзія, нестримні миті пристрасті, тепер самотньої… Потім відчув себе ще більш самотнім, навіть його гордість залишила по собі порожнечу.

Пізніше ходив вулицями, бачив машини з щасливими парочками, у святковому трафіку, із сидіннями, заваленими подарунками. Усміхнувся. Важко керувати автівкою, коли вона обіймає тебе, хоче будь-що перемикати передачі, але не вміє, коли ти маєш лише одну руку для того, щоб крутити кермо і щоб любити.

Продовжував ходити між штучними Санта-Клаусами і запахом смажених каштанів, між поліцейськими зі свистками і людьми з пакунками, шукаючи її волосся, її аромат. Повважав одну з дівчат, що швидко йшли, нею, а тоді мусив притлумлювати тьохкання свого розчарованого серця.

Вулиця Вінья Стеллуті, той день, сповнений сміху. Степ ніс її на руках, як маленьку дівчинку, привселюдно цілуючи, і всі зупинялись, зачаровані їхньою несхожістю. Потім зайшов з нею на руках до «Евкліда», посадив її на барну стійку і замовив під ошелешені погляди присутніх:

— Одне маленьке пиво «Пероні» й шматок пирога з кремом для моєї крихітки.

Потім вони знову вийшли на вулицю, і Степ знову ніс її між нормальними людьми, не такими, як він. Одна з пар задивилась на них. Дівчина усміхнулась сама собі, мріючи й собі про такого хлопця, отакого шаленого шибайголову. Потім подумала про свого кволого друга, про нерозпочату дієту, про те, коли ж буде понеділок…

Батьки Бабі, побачивши її на руках у Степа, переполохались і вибігли їм назустріч:

— Що з тобою? Ти впала з мотоцикла? Тобі боляче?

— Ні, мамо, мені пречудово.

Батьки подивились їм услід, питаючи себе про причину цієї поведінки. Люди, які завжди прагнуть раціональних пояснень, того дня були заскочені.

Хтось його штовхнув, він навіть не помітив, що то була гарна дівчина. Куди б він не дивився — бачив самі спогади. Дві однакові футболки, які вони собі придбали: він — розміру XL, вона — тендітну M.

Літо. Конкурс «Міс Арджентаріо»60. Бабі взяла у ньому участь просто так, з пустощів, а Степ занадто серйозно сприйняв комплімент — щирий до того ж — якогось хлопця: «Ох, дивися, у цієї яка фантастична дупа!» І одразу ж поліз битися.

Усміхнувся. Його тоді витурили з дискотеки, і він не побачив, як вона виграла конкурс. Скільки разів він потім кохався з «Міс Арджентаріо». Вночі на Віллі Ґлорі, під хрестом на шану загиблих, на тій лавочці за кущем, звідки видно місто. Їхні зітхання, поціловані місяцем. У машині — того разу, коли поліція перервала їхні потаємні поцілунки, і вона роздратовано простягнула свої віднедавна дорослі документи. Степ кинув услід поліцейським, коли ті вже відійшли:

— Що, заздрісно?

Та дірка в сітці зоопарку. Допомогти їй перелізти вночі, обійняти її поряд з клітками, покохатися, трішки лякаючись грізного рикання хижаків та криків невидимих птахів. Вони, такі вільні у тому зоопарку, заповненому в’язнями.

Кажуть, що коли помираєш, то перед очима пробігають найбільш значущі моменти життя. Тоді Степ спробував відсторонитися від усіх цих спогадів, цих думок, цього солодкого страждання. Але раптом усвідомив: це все марно. Все закінчено.

Ще якийсь час вештався вулицями. Майже випадково здибав свій мотоцикл. Вирішив поїхати до Малюка. Його друзі були там, святкували Різдво.

Його друзі. Коли двері відчинилися, на нього найшло якесь дивне почуття.

— Гей, Степе! Бля, сто років тебе не бачив! З Різдвом. А ми тут у «кінські перегони»61 граємо. Знаєш правила?

— Так, але я краще подивлюся. Пиво є?

Сицилієць передав йому вже відкриту банку.

Усміхнулись один одному. То все минувшина. Відпив ковток. Потім сів на сходинці. Телевізор був увімкнений. На різдвяному тлі конкурсанти з барвистими кокардами грали у якусь дурну гру. Ведучий, ще дурніший, вдавався до занадто довгих пояснень правил наступного раунду. Степ утратив інтерес. Із невидимого стерео линула музика. Пиво було холодним, але швидко нагрілося. Роззирнувся. Його друзі. Всі вони були добре одягнені, принаймні спробували це зробити. Трохи заширокі сині піджаки та джинси.

Такою була їхня елегантність. Хтось хизувався костюмом, а на комусь були завузькі оксамитові штани. Раптом згадався похорон Полло. Там були всі вони і ще багато народу. Вдягнені краще, ніж зараз, із серйозними обличчями. Нині вони сміялися, жартували, кидалися смоквою та кольоровими гральними картами, гикали, відкушували здоровецькі шмати панеттоне62. А того дня у всіх на очах бриніли сльози. Це було прощання зі справжнім щирим другом, розчулене прощання, з глибини серця. Вони знову постали перед його очима у тій церкві — їхні м’язи, що страждали під занадто тісними сорочками, їхні серйозні обличчя. Як вони слухали промову священника, як вийшли звідти мовчазні. Трохи осторонь плакали дівчата, що втекли зі школи. Подруги Палліни та товаришки Полло з вечірок, нічних гулянь, пива у барі. Того дня всі справді страждали. Кожна сльоза була щирою. Сховані за «Балорама», «Рей-Бан», дзеркальними окулярами чи темними «Персол», їхні очі змокріли, коли перед ними постало оте «Прощавай, Полло», викладене з рожевих хризантем. І підпис: «Від друзів». Боже, як йому бракувало його. Очі Степа на хвильку заблищали. Зустрівся з чиїмсь поглядом. То була Мадда. Сиділа у кутку в обіймах хлопця, якого Степ часто бачив у спортзалі. Усміхнувся їй і відвів очі.

Дім Малюка. Ці заґратовані двері у вітальні, які відділяли його частину квартири від тієї, де мешкали батьки. Того дня, коли по телевізору йшов «Мисливець за оленями», всі пішли до Малюка дивитися. Полло не помітив, що в іншій частині вітальні сиділа мати Малюка. Він загорлав «Каватіну»63, потім зупинився на половині, сказав: «Лише один викид», і його богатирський відгик струсонув вітальню.

Мати Малюка із жахом подивилась на нього з крісла.

— До мого сина приходять у гості тварини.

Тільки тоді Полло помітив її, і замість того, щоб вибачитись, кинувся долі й почав рохкати, раз по раз усе голосніше. Тоді Гак, що обожнював собак, загавкотів. Ще хтось заіржав. Кролик видав дивний звук, що мав відповідати його прізвиську, а Малюк, замість того, щоб розсердитися, схопився за заґратовані двері й почав видиратися по них угору, вищати, як мавпа, й чухати собі голову. І всі загорлали, як навіжені, видавали тваринні звуки, нелюдські крики, зчинили страшенний шарварок і не припинили навіть після того, як мати Малюка пішла.

Степ відпив ще пива. Він смертельно сумував за Полло. Той раз, перед «Джильдою», коли вони, зробивши вигляд, що допомагають паркувати машини, зажухали собі «Мазераті» з телефоном. Ганяли тоді цілу ніч, телефонували всім поспіль, навіть друзям в Америку, а також дівчатам, з якими щойно познайомились, і волали у слухавку сороміцькі речі їхнім заспаним батькам. Або ж той день, коли вони пішли віддавати песика Джаччі. Полло не хотів повертати його хазяйці.

— Бля, я занадто звик до Арнольда. Це ж казка, а не пес. Чому це я мушу віддавати його цій старій відьмі? Я впевнений, що якби Арнольд міг вибирати, він би залишився зі мною. Бляха, він ніколи так не розважався у своєму житті. Я дозволяю йому злучатися щодня, спить він зі мною, їсть чудову їжу, чого він може ще бажати?

— Так, але навчити його приносити речі ти так і не зміг…

— Якби мені тільки ще один тиждень дали, то він би навчився, я впевнений.

Степ розреготався, потім подзвонив у домофон до Джаччі. Вони залишили їй пса, прив’язаного до воріт шворкою. Самі сховались неподалік, за машиною. Бачили, як Джаччі вибігла з під’їзду, відв’язала собаку та обійняла його. І заплакала, притискаючи його до грудей.

— Срака-мотика, вона гірша за Меролу64, — прокоментував Полло у засідці.

Потім сталося неймовірне.

Джаччі зняла з пса той саморобний нашийник і закинула його якнайдалі. І тоді… Арнольд стрибнув та швидко побіг, гавкаючи, як навіжений. Трохи згодом повернувся до Джаччі з мотузкою в зубах, метляючи хвостом і пишаючись тим, що ідеально приніс назад кинуте. І тут Полло не витримав. Він вискочив з-за автівки, радісно горланячи:

— Я знав! Бляха, я знав це! У нього все вийшло!

Полло хотів забрати назад Арнольда. Джаччі заволала, як божевільна, й побігла до них, собака ж сидів і дивився на цих двох своїх дивних господарів; він мав набагато менше сумнівів, ніж Бек65. Степ потягнув друга за руку і мало не силоміць посадив на мотоцикл. І вони швидко втекли, горланячи, як робили це тисячі разів. Удень, вночі з вимкненими фарами, волаючи на всі легені, самовпевнені господарі всього, господарі життя. Вони почувалися безсмертними. А ота епічна бійка у «Вітринах»? Приїхала поліція, і вони тікали, п’яні, на мотоциклі, аж поки не зупинились у безпечному місці, виснажені. Полло усміхнувся йому. Степові щось видалось дивним. Щось було не так.

— Бля, Полло, у тебе зуба нема!

Полло різко нахилився до дзеркальця мотоцикла.

— І правда.

Більше він не усміхався. Пізніше вони повернулися до «Вітрин». Дискотека була вже зачинена. Вони сіли на сходинки і розмовляли й курили там до світанку. Полло час від часу засовував язика між зубами й свистів у цю нову шпарину, сміючись. Нарешті прийшов прибиральник Бандіні, й вони заходились шукати той зуб, як навіжені, між скалками розбитих склянок, черепків та недопалків. І таки знайшли — маленький, білий, він самотньо лежав у кутку поряд з недопалком «Кемел лайт».

— Степе, ось він!

Полло його підняв, як батько допомагає підвестися дитині, з такою ж турботливістю й ніжністю, почистив від землі, і її грудочки впали на його скривавлені коліна. Потім із беззубою ностальгією поклав його до сірникової коробки і, все ще п’яний від останнього світанкового пива, радісно поторохкотів нею собі біля вуха. Тепер Бандіні нарешті міг починати прибирання. Полло сів позаду Степа.

— Відвези мене до лікарні: я хочу, щоб вони негайно вставили мені його назад!

— Полло, це неможливо, тобі до стоматолога треба!

— У «швидкій» вони мені вмить поставлять.

Він завжди був упертим, а того разу ще впертішим у тому своєму алкогольному переконанні.

— То їдемо чи ні?

— Як хочеш… — Степ швидко рушив, ще божевільніший за друга, оскільки тверезий. Мотоцикл летів порожніми дорогами, а він волав на все горло, піднявши ноги з підставок на повній швидкості. Полло міцно вчепився у нього ззаду.

— Чого ти, бля, горлянку дереш?

— Так «швидку» ж імітую, ні?

Степ продовжив у тому ж дусі — скажена людська сирена, що розриває ранкову тишу проспекту Франча, площі Джокі Дельфічі й — униз по Кассії до лікарні.

Приймальний покій лікарні невідкладної допомоги Сан-П’єтро. Якийсь бідак, котрому зранку не пощастило, один укурений мароканець і звиклий до таких місць іпохондрик. Кожен намагався зрозуміти, що привело сюди іншого, кому було гірше. Тимчасові брати у нещасті, зацікавлені та розважені бідами ближнього.

Коли дійшла черга Полло, він пояснив, у чому справа. Санітари та парамедики, а також прості медбрати зайшлися реготом, видихаючи зі своїх ротів у це асептичне повітря запах кави та цигарок.

— Гей, Маріо, тягни сюди суперклей!

Полло врізав дотепникові, розбив йому губу і спробував вибити кілька зубів; йому це вдалося.

— Хочу подивитись, як ти тепер, бляха, реготатимеш!

Степ потяг його геть звідти, рятуючи від гніву присутніх, які тепер точно вповні прокинулися, і від чергових поліцейських, котрі так нічого й не зрозуміли. Полло захопив свою коштовну сірникову коробку, і вони втекли, несучи не лише зуб, а й ще дещо — новий спогад, новий привід для сміху.

Ще одна гиря лягла Степові на груди.

— Як ти?

Степ озирнувся. Це була Мадда. Її усмішка ховалась за краєчком келиха шампанського, її волосся було як трунок, і таким самим був її погляд.

— Хочеш трішки? — наблизила келих до нього.

Степ усміхнувся й підняв своє пиво.

— А-а-а.

Мадда була розчарована, але спробувала приховати це.

— Що ти нині ввечері поробляєш? Де вечерятимеш? — Вона присунулась до нього.

— Ще не знаю, не вирішив.

— Чому б тобі не залишитись тут? Повечеряємо усі разом, як у старі добрі часи. Ну ж бо!

Степ пильно глянув на неї. Скільки ночей, скільки пристрасті. Перегони разом з нею, її садок, вікно, її тепле свіже тіло, пісні Ероса. І цей провокуючий погляд, такий самий, як оце зараз. Степ зупинив на ній очі ще на трохи. Завважив хлопця, який дивився на нього з цікавістю і трішки брутально, питаючи себе, чи не час утрутитися. Потім перед його очима постала інша дівчина — десь далеко, у цьому місті, в машині, на вечірці, поряд з кимось іншим. Спитав себе, як таке могло статися. Та все ж вона була вся в його серці.

Степ провів рукою по волоссі Мадди. Похитав головою, усміхаючись їй. Вона стенула плечима.

— Шкода.

Мадда повернулась до типа з брутальним поглядом. Коли озирнулась, Степа вже не було. На сходинці лежала лише порожня бляшанка з-під пива. Музика зі стереосистеми заглушила звук дверей, що зачинялися. Надворі було холодно. Степ застібнув на собі шкіряну куртку. Підняв комір, закриваючи шию. Потім, наче мимохіть, завів мотоцикл. Коли вимкнув мотор, то був уже під будинком Бабі. Сидів на мотоциклі, дивлячись на людей, що метушилися туди-сюди з пакунками під пахвою. Якась жінка зацікавлено зупинилась перед вітриною. Хлопець та дівчина, що тримались за руки, зробили вигляд, що їх також цікавить щось із виставленого за склом. Хоча їхні подарунки, вже запаковані, точно чекають на них удома. Засміялись, упевнені, що вибрали їх правильно, і пішли собі, поступившись місцем перед вітриною матері з дочкою — з однаковими носами, але різного віку. Портьє вийшов з кабінки, зробив кілька кроків до воріт і привітально махнув Степові. Потім, нічого не кажучи, повернувся у тепло. Степ спитав себе, чи той знає. «Який я дурний, — подумав. — Портьє завжди все знають. Він уже особисто познайомився з тим, про кого я знаю лише з телефонної розмови».

— Алло!

— Привіт.

Він на хвильку замовк, не знаючи, що казати, відчуваючи, як шалено б’ється серце. Воно вже понад два місяці так не калатало. Потім — найбанальніше запитання:

— Як справи?

Потім — тисячі інших, поставлених з ентузіазмом. Відтак ентузіазм потроху почав розвіюватися в її непотрібних словах, у її повідомленнях про нецікаві новини, принаймні нецікаві йому. Чому вона потелефонувала? Слухав потік її марних слів, питаючи себе лише про це. Чому вона подзвонила? Потім — дізнався.

— Степе… Я зустрічаюся з іншим.

Він мовчав, вражений, як ще ніколи в житті. Ці слова були болючішими за тисячі стусанів, ран, падінь, ударів головою, укусів, вирваного волосся. Він зробив зусилля, віднайшов рештки власного голосу на дні серця, змусив його вийти на поверхню, не видати себе:

— Сподіваюся, ти будеш щасливою.

І потім — нічого, тиша. Німо поклав слухавку. «Цього не може бути. Це поганий сон». Захотілося побігти назад у часі, у мить перед тим, коли він про це дізнався, зупинитись там, ніби на краєчку леза, і — не жити, не йти вперед. У такій магічно-жахливій рівновазі. Він лежав на своєму ліжку, ніби полонений власною уявою, здогадками, тьмяними безформними думками. Перед очима мерехтіли обличчя випадкових знайомих, можливих коханок — вони з’являлись і перемішувались між собою, обмінюючись носами, очима, губами, тілами. Уявляв собі її в обіймах іншого. Її обличчя поряд з уявним його обличчям, яке, на жаль, насправді існувало. Побачив, як вона усміхається. Спитав себе, яким було їхнє перше побачення, їхній перший поцілунок. Уявив, як вона вдома нервово готується до виходу, вибираючи одяг, підбираючи кольори, сповнена ентузіазму. Почув, як її серце щасливо тьохкає при деренчанні домофона. Побачив, як вона виходить з під’їзду — гарна, якою вона була багато разів для нього, а нині ще гарніша, бо тепер він її не має. Побачив, як вона сідає в машину — безперечно дорогу, весело вітається з кимось, цілує його в щоку, і вони вирушають, перемовляючись між собою. Свіжі й наелектризовані, сповнені легких тем для розмов, відчуття аромату іншого та спільних фантазій. Побачив вечерю, сповнену поглядів та залицянь, усмішок, вихованості — не вечеря, а сама подоба вечері. Пізніше побачив, як вона гуляє десь цим містом удалині від нього, від їхнього життя, від тисячі спогадів. Побачив, як вона поправляє волосся — як завжди, але тепер це все — для іншого; побачив, як вона усміхається, і їхні губи повільно зближуються. У цю мить Степ страждав, як ніколи досі. Потім спитав себе: «Якщо Бог існує, чому він це допустив? Чому він не зупинив її? Чому у ту мить не показав їй щось про мене, щось чудове, який-небудь прегарний спогад, проблиск пережитого кохання?» Будь-що, що завадило б цьому сторонньому майбутньому, цьому тепер уже народженому поцілункові?

Степ відчув, як гарячі мурашки побігли спиною, здригнувся. Потім зліз із мотоцикла й пішов пішки. В одній вітрині вподобав щось. Зайшов, щоб купити. Коли вийшов — серце гупнуло смертельно. Перед ним проїхала «Тема». Не так швидко, щоб їхні погляди не могли перетнутися. У цю мить вони говорили про все, страждали про все, вони були знову разом. Бабі була там, за цим автоматичним віконцем. Ще якийсь час за ними гналися їхні спогади, їхній новий смуток. Потім вона зникла за воротами житлового комплексу. Він залишився на тротуарі, повільно пішов до свого мотоцикла, замислений. Не міг зрозуміти, що він відчував. Бабі була там, недалеко від нього, у тому будинку, де він проводив з нею вечори, а іноді й потаємні ночі, коли її батьки кудись виїжджали. А тепер поряд із нею був отой. Хто він, бляха, такий? До чого він у її житті? Чому? Сів на мотоцикл. Він на нього чекатиме. Згадав усе, що йому говорила з цього приводу Бабі.

«Я ненавиджу жорстоких. Якщо ти продовжиш у цьому ж дусі — ми не будемо більше разом, я тобі присягаюся». Він тоді не звернув особливої уваги: «Гаразд, я змінюся».

Як того разу в ресторані «Класико». Один тип почав до неї залицятися, спитав у когось з її друзів її ім’я й викрикував зі свого столу:

— Бабі! Йди сюди, сідай з нами.

Розважав у такий спосіб своїх друзів, ідіот. Степ і оком не змигнув. Спокійно сидів поряд з нею, усміхався. Мовчки допив своє пиво. Тоді вона присунулася до нього й прошепотіла на вухо: «Я кохаю тебе! Їдьмо до мене?» Але їм довелося вдовольнитися поцілунками перед під’їздом. На жаль, батьки вже повернулися. Бабі похвалила його: «Ось таким ти мені подобаєшся, ти правильно зробив, що не став сваритися з тим кретином. Ти змінився, ти тепер інший». Він усміхнувся їй, провів до дверей. Почекав, поки двері захряснуться, а тоді — прожогом сходами вниз, заскочив на мотоцикл і полетів назад до «Класико».

Ідіот навіть не зрозумів, звідки йому прилетів цей стусан. Незчувся, як опинився зі своїми дружками перед рестораном, поблизу фонтанчика, зі зламаним носом. Схлипував. От тепер йому вже перехотілося бути дотепним, еге ж. Степ повернувся додому і ліг спати. Він не зміг би заснути, думаючи про того типа, який розважався, підкочуючись до його дівчини. Клоун заплатив за це, і правильно. Степ спокійно заснув. Йому не хотілося бути кимось іншим. А Бабі ніколи про це не дізнається. Хай думає, що він змінився, що він більше не жорстокий.

Але тепер змінилось усе навкруги. Вони більше не разом. Він тепер не мусить ховатися. Не мусить бути кимось іншим. Може бути самим собою, як і коли захоче. Він тепер вільний. Жорстокий і самотній. Знову.

«Тема» зупинилась перед шлагбаумом. Зачекала, поки той повільно підніметься, потім виїхала. Степ увімкнув мотоцикл і перемкнув на першу. Швидко з’їхав з тротуару й рушив за автівкою. Тип тепер сам і їде швидко. Степ додав газу. «На червоний однак зупиниться». На вулиці Ячіні був напружений рух, машини рядами, вогники гальм. «Тема» зупинилась. Степ усміхнувся, під’їхав упритул до автівки. Вже збирався злізати з мотоцикла, аж раптом усвідомив. Розбити йому обличчя, побачити його кров, почути його стогони — що це змінить? Побити його, понівечити йому машину, порозбивати вікна й просунути крізь них його голову — що це змінить? Хіба це гарантує йому нові щасливі дні з нею, її закохані очі, її захоплення? Він просто сьогодні спав би більш задоволений. А може, навіть і це ні… Йому здалося, що він уже чує її слова.

— Бачиш? Я не помилялася щодо тебе, ти жорстокий! Ти ніколи не змінишся!

Тоді, не дивлячись більше на машину, знову газонув, спокійно об’їхав його. Вільний на своєму мотоциклі, спритно рухався у цьому святковому трафіку. Самотній, без цікавості, без гніву.

Продовжував тиснути на акселератор, відчуваючи на щоках холодний вітер. Нічне повітря заповзало під куртку.

«Бачиш, Бабі, те, що ти думаєш, — неправда. Я змінився. Зрештою, усім відомо: на Різдво люди стають добрішими».

59 Джакомо Леопарді, повне ім’я — граф Джакомо Талдегардо Франческо Саверіо П’єтро Леопарді (1798—1837) — поет, філософ, мовознавець, один із класиків італійської літератури.

60 Арджентаріо — престижний курорт у провінції Ґроссето (регіон Тоскана).

61 Corsa dei cavalli — карткова гра за участю багатьох гравців, типова для різдвяного періоду.

62 Panettone — традиційна солодка випічка з дріжджового тіста.

63 «Cavatina» — музична композиція Стенлі Майєрса, що звучить у фільмі «Мисливець за оленями».

64 Маріо Мерола (1934—2006) — італійський співак, актор, композитор та телеведучий. Відомий передусім виконанням неаполітанських мелодрам.

65 Бек — собака, головний герой твору Джека Лондона «Поклик пращурів».

Джакомо Леопарді, повне ім’я — граф Джакомо Талдегардо Франческо Саверіо П’єтро Леопарді (1798—1837) — поет, філософ, мовознавець, один із класиків італійської літератури. 63

Арджентаріо — престижний курорт у провінції Ґроссето (регіон Тоскана).

Corsa dei cavalli — карткова гра за участю багатьох гравців, типова для різдвяного періоду.

Panettone — традиційна солодка випічка з дріжджового тіста. 62

«Cavatina» — музична композиція Стенлі Майєрса, що звучить у фільмі «Мисливець за оленями».

Маріо Мерола (1934—2006) — італійський співак, актор, композитор та телеведучий. Відомий передусім виконанням неаполітанських мелодрам. 65

Бек — собака, головний герой твору Джека Лондона «Поклик пращурів».

59

60

64 61

54

Степ зайшов додому, пройшов у вітальню і раптом зупинився. З кухні долинало веселе наспівування. Відчинив двері. Паоло був там, стояв перед плитою і порався з каструлями. Коли побачив брата, усміхнувся.

— Гей, дякувати Богу. Я вже боявся, що ти не повернешся! Ти готовий до цієї розкішної вечері?

Степ сів за стіл. Жартувати йому не хотілося, але він був радий, що брат забув той неприємний учорашній епізод.

— Чому ти тут? Хіба ти не мав сьогодні вечеряти у Мануели?

— Ця справа зачекає. Мені більше до душі побути з братом. Тільки домовимось про дещо! Навіть якщо вечеря буде огидною, ти мої окуляри не чіпатимеш…

Паоло витягнув з кишені піджака пару новісіньких окулярів.

— Я тобі не казатиму, скільки за них віддав, бо ти знов скажеш, що я тільки про гроші й думаю. Хай там як, це свята правда, що перед Різдвом продавці накручують ціни!

Паоло поставив на стіл поряд зі Степом величезний полумисок із салатом з руколою, сиром грана і світлими шматочками грибів.

— І вуаля! Французька кухня!

Степ помітив, що Паоло вдягнув звичайний світлий фартух. Той квітчастий, подарований Бабі, висів поряд із мийкою. Спитав себе, чи брат подумав про це.

— Ну а якщо без жартів, чому ти все ж не вечеряєш у Мануели?

— Та що це сьогодні таке — допит чи що? Нині ж Різдво, ми маємо бути щасливі, поговорімо про щось інше. То все — бридка історія.

— Мені шкода.

Степ узяв шматок грани рукою з полумиска і відправив його до рота.

— Так, дякую. Постарайся однак не знищити одразу ж увесь салат, еге ж? Слухай, а чому б тобі не піти до вітальні й не почати накривати на стіл? Скатертина — он там.

Степ підвівся, висунув шухлядку й узяв першу-ліпшу скатертину.

— Ні, візьми оту червону. Вона чистіша, до того ж зараз Різдво. До речі, телефонували тато й мама… Хотіли привітати тебе. Чому б тобі їм не подзвонити?

— Я пробував… Зайнято було. — Степ пішов до вітальні.

— Чому б тобі не спробувати зараз?

Степ не відповів.

— Ну, як хочеш… Я переказав.

Паоло обпік палець, пробуючи, чи готова вже паста. Вирішив не наполягати.

Пізніше вони сиділи один навпроти одного. Маленька різдвяна ялинка миготіла вогниками на столику поряд. Телевізор був увімкнений, але без звуку. Святково вдягнені телеведучі відкривали рота під веселу музику, що лилася зі стереосистеми.

— Чорт забирай, Паоло, ця паста — пресмачна. Серйозно.

— Мабуть, треба досолити.

— Ні, як на мене, не треба.

Тієї ж миті повернувся до в’язниці своїх думок та спогадів. Бабі завжди додавала трішки солі до всього. Він потішався з неї, тому що вона це робила завжди, з будь-якою стравою, навіть ще не покуштувавши її.

— Та спробуй же спочатку, ні? Може, воно вже пересолене.

— Ні, ти не розумієш, мені саме подобається додавати солі…

Ніжна й уперта. Ні, він не розумів. Не міг зрозуміти. Як таке могло статися? Як так, що її тут більше немає? Як вона може бути разом з іншим? Перед очима постала та автівка з досвідченим водієм за кермом. Уявив собі їх разом, в обіймах одне одного.

Мазохіст у коханні, він прагнув страждання. «Він ніколи не зможе кохати її, як кохав я, не зможе так її обожнювати, він не здатний помітити всі її м’які рухи, всі її маленькі гримаски». Ніби тільки йому було дозволено бачити, знати справжній смак її поцілунків, справжній колір її очей, помічати, як ніжно вона прокидається, як змахує віями, який у неї вираз обличчя. «Жоден чоловік не зможе побачити те, що бачив я. А він — менше за всіх». Він — реальний, вагомий, матеріальний. Виліпив його собі таким — нездатним кохати, нездатним бачити її по-справжньому, розуміти її, поважати її; він прагнув лише її тіла. Його ніколи так не тішитимуть її милі капризи. Він ніколи не любитиме її маленькі ручки, її обгризені нігті, її трішки занадто пухкі ступні, її маленьку приховану родимку, ну, насправді, не так уже й приховану. Можливо, він її помітить — як нестерпно про це думати, — але ніколи не буде здатний полюбити ту родимку. Не так сильно, як це зробив він, уперше побачивши її, а сьогодні просто згадуючи про неї. Печаль лягла Степові на очі. Паоло занепокоєно подивився на брата.

— Що, геть несмачна, га? Якщо не хочеш більше, то залиш. Є друга страва — пречудова.

Степ підняв очі на брата, струсонув головою, спробував усміхнутися.

— Ні, Па’, вона була смачна, правда.

— Хочеш поговорити про це?

— Ні, це бридка історія.

— Гірша за мою?

Степ кивнув. Вони усміхнулись одне одному. Братній погляд, у справжньому сенсі слова, можливо, тільки зараз — уперше. Раптом задзвонили у двері. Довгий і настирливий звук розірвав атмосферу радості та надії. Степ побіг до дверей, відчинив їх.

— Привіт, Степе.

— О, привіт, Палліно. — Спробував приховати своє розчарування. — Заходь.

— Ні, дякую, я тільки заїхала привітати тебе. Привезла тобі ось це. — Дала йому маленький пакет.

— Мені зараз його розгорнути?

Палліна кивнула. Степ покрутив пакет у руках, шукаючи, де він розгортається, відкрив. Дерев’яна рамочка, а всередині — найліпший подарунок із тих, що він міг забажати. Він і Полло на мотоциклі, обійнявшись. Коротке волосся, розставлені ноги, усмішка на тридцять два зуби. Усередині боляче тенькнуло.

— Палліно, вона прегарна. Дякую.

— Господи, Степе, як я за ним сумую.

— Я теж.

Аж тепер він помітив, як одягнена Палліна. Скільки разів він бачив цю джинсову куртку позаду себе на мотоциклі, скільки разів по-дружньому ляскав по ній, сильно, весело. Усміхнулись одне одному.

— Степе, можна тебе про щось попросити?

— Все, що хочеш.

— Обійми мене.

Степ боязко підійшов до неї, широко розвів руки і прийняв її в свої обійми, думаючи про друга і про те, як вона була у нього закохана.

— Обійми мене, стисни мене ще сильніше. Як робив він. Знаєш, він завжди мені казав… «Так ти від мене не втечеш. І залишишся назавжди зі мною…» — Палліна поклала йому голову на плече.

— Але пішов назавжди він.

Заплакала.

— Ти мені його нагадуєш до болю в серці, Степе. Він тебе обожнював. Казав, що тільки ти його розумієш, що ви з ним однакові.

Степ глянув поверх її голови. Двері вдалині розпливалися. Стиснув її сильніше, ще сильніше.

— Це неправда, Палліно. Він був набагато кращий за мене.

— Так, це правда. — Усміхнулась, хлюпаючи носом. Відсторонилась від Степа. — Ну, мені час додому.

— Хочеш, проведу тебе?

— Ні, дякую. Там унизу Дема, який мене чекає.

— Переказуй йому вітання.

— З Різдвом, Степе.

— З Різдвом.

Дивився, як вона заходить до ліфта. Палліна усміхнулась йому востаннє, тоді двері зачинилися і вона натисла на кнопку «1». Поки спускалася, витягла з кишені куртки пачку «Кемел лайт». Запалила останню цигарку, ту, що лежала в пачці перевернутою. Але закурила її з сумом, без надії. Вона знала, що її єдине справжнє бажання — нездійсненне.

Степ пройшов до своєї кімнати й поставив фотографію на шафку, відтак повернувся за стіл. Поряд із його тарілкою лежав загорнутий у папір пакетик.

— А це що таке?

— Твій подарунок. — Паоло усміхнувся йому. — Ти не знаєш, що на Різдво всі обмінюються подарунками?

Степ почав розгортати пакет. Паоло дивився на нього веселими очима.

— Я побачив, що вчора ти спалив усі ті комікси, тож не маєш чого почитати.

Степ розгорнув. Ледве не засміявся. «Мене звати Текс». Комікс, який він терпіти не міг.

— Якщо тобі не подобається, можна поміняти.

— Та ти що, жартуєш, Паоло, дякую. У мене справді такого не було. Зачекай трішки, я теж маю дещо для тебе.

Трохи згодом повернувся до вітальні з довгастим пакунком у руках. Він купив це тоді, коли чекав під будинком Бабі. Ще до того, як побачив її. Прогнав ці думки.

— Тримай.

Паоло взяв подарунок і розгорнув. В його руках була пара темних «Балорама». Степ усміхнувся йому.

— Такі самі, як мої. Вони дуже міцні, ніколи не б’ються. Навіть якщо хтось скидає тобі їх долі. — Усміхнувся йому. — А, до речі, поміняти не можна.

Паоло надяг окуляри.

— Як вони мені?

— Чудово! Бля, ти видаєшся брутальним. Навіть злякатися можна. — Раптом йому сяйнула думка — блискуча, ідеальна, класна. — Слухай, Па’, у мене є одна ідея. Не кажи мені ні, як ти завжди робиш. Сьогодні Різдво, ти не можеш мені відмовити!

Холодний вітер куйовдив волосся.

— А можна повільніше, Степе?

— Та я й так на вісімдесят їду!

— У місті не слід перевищувати п’ятдесяти.

— Та припини, я ж знаю, що тобі подобається.

Степ додав швидкості. Паоло стиснув його міцніше. Мотоцикл мчав вулицями міста, залишаючи позаду перехрестя та жовті світлофори — спритний і мовчазний. На ньому, обійнявшись, сиділи двоє братів. Краватка Паоло вивільнилась з-під куртки й весело розмахувала вночі своїми чорними ромбами. Трохи вище за новими чорними окулярами Паоло зі жахом дивився на дорогу, готовий помітити будь-яку небезпеку. Перед ним — Степ, спокійний за кермом. Вітер пестив його окуляри «Балорама». Хтось нашвидкуруч паркував машини у другому ряду перед церквою. Ці люди йшли на месу. Різдвяна релігійність, молитви, обтяжені присмаком панеттоне. На якусь мить йому теж захотілося увійти туди, попросити про щось, помолитися.

Але потім він спитав себе, яка справа Богові до такого, як він. «Ніякої. Бог щасливий. Він має зірки». Подивився вгору, в небо. Там світили тисячі зірок. Раптом ця синява здалась йому далекою, як ніколи, недосяжною. Додав ще швидкості, у той час як вітер пощипував обличчя, а очі повільно починали сльозитися, і не тільки від холоду. Відчув, як Паоло притискається до нього.

— Ну ж бо, Степе, не жени так! Мені страшно!

«Мені теж страшно, Паоло. Страшно тих майбутніх днів, страшно, що я не витримаю, страшно від того, що я втратив, страшно лихої долі». Трохи скинув швидкість. Делікатно перемкнув передачі. Йому вчувся сміх Полло. Такий сильний і веселий сміх. Постало перед очима його обличчя, почувся його голос, голос друга: «Бляха, Степе, як нині весело, га?» І потім — пиво й цілісінькі ночі — завжди разом, завжди веселі, спраглі жити, битися, ділитися останньою цигаркою і купою мрій. Тоді додав ще газу. Раптово, рвучко. Паоло заволав, у той час як переднє колесо мотоцикла відірвалось від землі. Степ продовжував мчати так, усе швидше, на одному колесі, мотоцикл дибки — як у старі часи, усміхаючись тим букетам квітів, непорушним обабіч дороги.

Десь далеко на дивані в одному елегантному домі два голих тіла пестили одне одного.

— Ти дуже гарна.

Вона зніяковіло усміхнулась, почуваючись ще трохи відсторонено.

— А це що в тебе?

Трохи почервоніла.

— Нічого, татуювання.

— Це ж орел, так?

Гірка неправда:

— Так, я його зробила разом з однією подругою.

У цю мить жоден півень не заспівав66. Але її серце однак сповнилося суму. А зла радіодоля підкинула дров у вогнище, ніби намагаючись покарати її. «Through the Barricades». Їхня стара пісня. Бабі заплакала.

— Чому ти плачеш?

— Не знаю.

Вона не знаходила жодної відповіді. Можливо, тому, що їх не було.

Десь люди галасували та метушилися під час гри. Різнокольорові фішки падали на зелене рядно. Втомлених бабусь проводжали додому. Якась чорнява дівчина заснула, романтично обійнявши подушку. Їй снилося, що вона зустрічається з тим хлопцем, якого побачила вдень.

Колесо плавно торкнулося землі, спокійно, так само, як і піднялося.

Паоло видихнув. Степ уповільнився. Усміхнувся.

…Було літо. Вони обидва маленькі. Мама й тато щасливі під пляжною парасолею. Гомоніли, лежачи на блакитних шезлонгах з написаною на них назвою платного пляжу. Степ вибіг з води й кинувся до них — з його мокрого волосся по губах скочувались солоні краплі.

— Мамо, я їсти хочу!

— Спочатку поміняй плавки, а тоді я дам тобі піци.

І мама загорнула його у великий рушник. Притиснула йому до плечей, усміхаючись. Він слухняно зняв мокрі плавки. Потім, соромлячись своєї оголеності, одразу ж вдягнув сухі. Намагався не забруднити їх мокрим і темнішим піском, що налип йому на щиколотки. Не вийшло. Все одно усміхнувся. Мама поцілувала його. Її губи були теплими та м’якими, вона пахла сонцем і кремом. Щасливий, Степ відбіг, тримаючи у руці шмат білої піци. М’який, ще теплий, з хрусткою скоринкою — саме такий, як подобався йому.

Потрохи мотоцикл розвернувся. Час вертати додому. Час починати спочатку, повільно, не рвучи мотор. Не занурюючись занадто у думки. З одним лише запитанням. «Чи повернусь я коли-небудь у те місце нагорі, якого так важко дістатися. Туди, де все здається кращим». І тієї ж миті, коли він питав себе про це, зрозумів, що вже знає відповідь.

66 За італійським повір’ям, коли хтось бреше, півень починає співати.

66

За італійським повір’ям, коли хтось бреше, півень починає співати.

Літературно-художнє видання

Мочча Федеріко

Три метри над рівнем неба

Роман

Головний редактор С. І. Мозгова

Відповідальний за випуск О. В. Приходченко

Редактор І. М. Андрусяк

Художній редактор В. О. Трубчанінов

Технічний редактор В. Г. Євлахов

Коректор А. М. Фурман

Підписано до друку 28.09.2020. Формат 84х108/32.

Друк офсетний. Гарнітура «Literaturnaya». Ум. друк. арк. 26,88.

Наклад 3000 пр. Зам. № .

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

Св. № ДК65 від 26.05.2000

61001, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, буд. 24

E-mail: cop@bookclub.ua

Віддруковано у АТ «Харківська книжкова фабрика “Глобус”»

61052, м. Харків, вул. Різдвяна, 11.

Свідоцтво ДК № 3985 від 22.02.2011 р.

www.globus-book.com

Content

Моччиа Федерико Три метри над рівнем неба