Джой Филдинг

Гранд авеню

На Бевърли Слоупън, истинска Гранд дама

Въведение

Ние наричахме себе си Гранд дамите[1]: четири жени с различни ръст, тегло и възраст, с твърде малко общо помежду си, или поне така ни изглеждаше по времето, когато се видяхме за първи път преди около двайсет и три години — встрани от факта, че всичките живеехме на една и съща тиха улица с три платна за движение, всички бяхме женени за амбициозни и успешни мъже и всяка имаше дъщеря на около две години.

Улицата се наричаше Гранд авеню и въпреки промените, направени с годините на Мариемонт, модерното предградие на Синсинати, в което живеехме, самата улица се бе запазила учудващо непроменена: една редица спретнати дървени къщи, разположени навътре от пътя, който мързеливо се извиваше встрани от натоварената главна улица, преди да се пресече с нея при малкия парк от другата страна. Тъкмо в този парк — „Гранд парк“, както градският съвет бе кръстил миниатюрния триъгълник, явно без да схваща иронията — ние се срещнахме за първи път преди почти четвърт век, четири зрели жени, които се надпреварваха за три детски люлки, съзнавайки, че за отпадналия ще остане пясъчника и разочарованото момиченце ще изрази протеста си със силен плач, така че да го чуе целият останал свят. Нямаше да е първата майка, която не оправдава очакванията на дъщеря си. Със сигурност не и последната.

Не си спомням кой загуби това състезание, нито пък кой на кого заговори пръв, нито за какво беше този първи разговор. Спомням си само с каква лекота се лееха думите помежду ни, колко лесно минавахме от тема на тема, познатите вицове, разбиращите усмивки, приятната, макар и неочаквана задушевност, още по-приятна, тъкмо защото бе неочаквана.

Но повече от всичко останало, си спомням смеха. Дори и сега, след толкова много години — въпреки всичко случило се, въпреки непредвидените, понякога ужасяващи поврати в живота ни — аз все още го чувам, неорганизирана и все пак странно мелодична смесица от кикот и кискане, която се движи по октави с различна височина, всеки смях — своеобразен подпис, тъй индивидуален, както самите нас. И все пак, колко добре се смесваха тези звуци, колко хармоничен бе крайният резултат. Аз носех този смях със себе си, където и да отидех, в продължение на години. Извиквах го, когато пожелаех. Той ме крепеше. Може би, защото по-късно от него остана толкова малко.

В онзи ден ние останахме в парка, докато не заваля, внезапен летен дъжд, за който никой не бе подготвен, и една от нас предложи да преместим импровизираното парти в нечия къща. Трябва да съм била аз, понеже по-късно се озовахме в моя дом. Или пък е било, просто защото моята къща бе най-близо до парка. Не помня. Спомням си само нас четирите, щастливо приютени в облицованата ми с дърво всекидневна в сутерена, боси, с влажни коси и подгизнали дрехи, как пием прясно сварено кафе и продължаваме да се смеем докато наблюдаваме дъщерите си, играещи в краката ни, гузно осъзнавайки, че се забавляваме повече от тях, че децата ни скоро ще си бъдат по домовете, където няма да им се налага да си дават играчките и да се конкурират с някакви непознати за вниманието на майките си.

— Трябва да си направим клуб — предложи една от жените. — Да организираме това редовно.

— Чудесна идея — бързо се съгласиха останалите от нас.

И за да отбележим събитието, аз изрових занемарената видеокамера „Кодак супер 8“ на съпруга ми, с която се справях също толкова отчайващо, колкото и със съвременните ѝ аналози, така че крайният резултат бе по-малко от задоволителен, с много резки движения и замъглени женски образи, на които липсваха горните части на главите. Преди няколко години прехвърлих филма на VHS касета и, колкото и да е странно, той изглежда много по-добре. Може би това се дължи на напредналата технология, или на широкия екран на телевизора ми, три на три и половина метра, който се спуска от тавана с просто натискане на един бутон. Или пък просто зрението ми се е замъглило достатъчно, така че да компенсира техническите ми неуспехи, но така или иначе, сега жените изглеждат ясни и много по-фокусирани.

Когато гледам филма днес, онова, което най-силно ме поразява, онова, което всъщност неизменно спира дъха ми, независимо колко пъти го гледам, е не само колко неописуемо, невероятно млади сме били, но и как всичко, което бяхме — и всичко, което щяхме да станем — вече присъстваше в тези удивително гладки лица. И все пак, ако ме накарате да погледна тези видимо щастливи физиономии и да предскажа бъдещето им, дори и сега, двайсет и три години по-късно, когато съм напълно наясно как се обърнаха нещата, аз не бих могла да го сторя. Макар че зная каквото зная, за мен е невъзможно да свържа онези жени със съдбата им. Дали това е причината толкова често да се връщам към филма? Отговори ли търся? Може би търся справедливост. Може би мир.

Или решение.

Може би е точно толкова просто — или трудно.

Зная само, че когато погледна тези четири млади жени, себе си в това число, младостта ни, уловена, всъщност затворена във видеолентата, аз виждам четири непознати. Никоя не ми изглежда по-позната от останалите. Аз самата съм си също толкова чужда, колкото която и да е от другите.

Казват, че очите са прозорец към душата. Ако някой се вгледа в очите на тези четири жени, може ли наистина да каже, че вижда толкова надълбоко? И сладките невинни дечица в ръцете на майките им — има ли поне един сред вас, който да проникне отвъд големите им нежни очи и да чуе как отдолу бие сърцето на чудовище? Не мисля.

Виждаме само онова, което искаме да видим.

И така, ние си седим там, в нещо подобно на полукръг и поред се усмихваме и махаме на камерата, четири измамно обикновени жени, събрани от случайни обстоятелства и от един неочаквано дъждовен следобед. Имената ни са също толкова обикновени като самите нас: Сюзан, Вики, Барбара и Крис. Обичайни имена за жени от нашето поколение. Дъщерите ни, разбира се, са друга работа. Деца на седемдесетте, продукт на нашето въображение и преимущества, потомците ни бяха всичко друго, но не и обикновени, или така поне бе убедена всяка от нас, и имената им отразяваха това убеждение: Ариел, Кирстен, Трейси и Монтана. Да, Монтана. Тя е тази най-вдясно, русокосото, червенобузо херувимче, което яростно рита глезените на майка си, огромните ѝ морскосини очи се изпълват с горчиви сълзи, точно преди пълничките ѝ крачета да отведат непреклонното ѝ телце извън обсега на камерата. Никой не е в състояние да разбере причината за внезапното ѝ избухване, още по-малко майка ѝ, Крис, която прави всичко възможно да я омиротвори, да я приласкае обратно в сигурността на протегнатите си ръце. Безполезно. Монтана упорито стои извън кадър, не желае да бъде придумана и приютена. Крис остава известно време в тази неудобна поза, седнала накрая на стола с високата облегалка, слабите ѝ ръце са протегнати и празни. Дългата ѝ до раменете руса коса е опъната назад от сърцевидното ѝ лице и вързана високо в конска опашка, така че прилича по-скоро на спретната тийнейджърка детегледачка, отколкото на жена, наближаваща трийсетте. Изразът на лицето ѝ говори, че тя вечно ще чака дъщеря ѝ да ѝ прости тези въображаеми прегрешения и да се завърне там, където принадлежи.

Сега ми изглежда непонятно, макар да зная, че бе така, че нито една от нас не се намираше за особено симпатична, камо ли красива. Дори Барбара, която беше бивша „Мис Синсинати“ и финалистка за титлата „Мис Охайо“ и която никога не спря да харесва дългата коса и високите токчета, постоянно бе обзета от съмнения, непрекъснато се притесняваше за теглото си и агонизираше при всяка миниатюрна бръчица по кожата около големите си кафяви очи и пълни, почти неприлично сочни устни. Това е тя, до Крис. Високата каска на косата ѝ е малко сплескана от дъжда, а стилните лачени обувки „Ферагамо“ лежат захвърлени до входната врата сред сандалите и гуменките на другите жени, но стойката ѝ пак е идеална с пищната си хубост. Барбара никога не носеше ниски обувки, дори и в парка и не притежаваше нито един чифт дънки. Тя винаги бе безукорно облечена и откакто бе навършила петнайсет години, никой не я бе виждал негримирана, включително съпругът ѝ, Рон. Тя призна пред групата, че през четирите години на техния брак, всяка сутрин ставала в шест часа, цял половин час преди съпруга си, за да вземе душ и да си направи прическа и грим. Рон се е влюбил в една „Мис Синсинати“, провъзгласи тя, сякаш се обръщаше към съдебно жури. Само защото сега бе станала „мисис“ нямаше право да отстъпва. Дори и през уикендите тя ставаше достатъчно рано, за да е сигурна, че ще има представителен вид, преди дъщеря ѝ, Трейси, да се събуди и да поиска да бъде нахранена.

Не че Трейси някога е била капризна. Според Барбара, дъщеря ѝ във всяко отношение бе идеалното дете. Всъщност, единствените трудности, които изобщо някога е имала с Трейси, са били в часовете преди раждането ѝ, когато повече от четирикилограмовото бебе, стабилно застанало с дупето напред, никак не бързало да се появи на бял свят и отказвало да се преобърне, така че трябвало да бъде извадено с цезарово сечение, оставяйки белег от пъпа на Барбара до пубиса ѝ. Днес, разбира се, докторите най-често предпочитат по-малко обезобразяващия и козметичен напречен срез, който засяга по-малко мускули и остава скрит под линията на бикините. Но за Барбара дните по бикини бяха отминали, както самата тя унило си признаваше. Още нещо, за което да се терзае. Още нещо, което разделяше „Мис Синсинати“ от всичките мисис на тоя свят.

Вижте колко царствено става от стола си Барбара и стъпва на пода, по навик оправя полата под коленете си, докато показва на осемнайсетмесечната си дъщеря най-добрия начин да нареди кубчетата, с които се бори, търпеливо ги събира, когато падат, окуражава Трейси да опита отново, накрая ги нарежда сама и ги пренарежда отново, всеки път когато дъщеря ѝ случайно ги събаря. Сега всеки миг Трейси ще се покатери в закрилящите ръце на майка си, тъмните къдрици, наследени от Барбара обграждат порцеланово кукленското ѝ лице и ще затвори очи за сън.

— Имало едно време едно малко момиченце — гледам устните ѝ безмълвно да се движат във филма и все още мога да чуя как Барбара казва с успокоителния напевен глас, с който винаги говореше на дъщеря си, — което имало малка къдрица точно по средата на челото. И когато била добра, тя била много, много добра. А когато била лоша, тя била…

— Наистина лошо момиченце! — Трейси се провиква ликуващо, шоколадовокафявите ѝ очи рязко се ококорват. И всички ние се смеем.

Барбара се смее най-силно, макар че лицето ѝ се движи най-малко. Ужасена от неизбежните бръчки, и, на възраст от трийсет и две години, най-възрастна от присъстващите жени, тя бе усъвършенствала изкуството да се смее, без в действителност да изобразява усмивка. Устата ѝ се отваряше и излизаше силен, дори груб звук, но устните ѝ си оставаха странно неподвижни, отказваха да мръднат или да се извият. Това бе в ярък контраст с Крис, всичките черти на която се включваха, когато се смееше, устата ѝ безгрижно се кривеше насам-натам, въпреки че произведеният звук бе деликатен, дори нерешителен, сякаш знаеше, че ще трябва да плати цена за приятното си прекарване.

Удивително е, че Барбара и Крис никога не се бяха виждали преди този следобед, независимо че всички живеехме на Гранд авеню от поне една година, но те незабавно станаха най-добри приятелки, доказвайки старата поговорка, че противоположностите се привличат. Встрани от очевидните физически различия — едната руса, другата брюнетка, едната ниска, другата висока, едната с естествен блясък на лицето, другата с блясъка на дневния грим — вътрешната им природа бе също толкова различна, колкото и външната. И все пак, те идеално се допълваха, Крис бе мека там, където Барбара бе твърда, силна, където Барбара бе слаба, скромна, където Барбара не бе. Те бързо станаха неразделни.

Това е Вики, навира се в кадър, налага присъствието си по начина, по който постъпва с почти всичко в своя живот. На двайсет и осем години Вики бе най-младата от жените и най-успешната. Тя беше адвокат и по онова време, единствената от нас, която работеше извън дома си, макар че Сюзън следваше в университета с цел да получи степен по английска литература. Вики имаше къса червеникавокафява коса, подстригана по диагонал, което подчертаваше острите черти на продълговатото ѝ фино лице. Очите ѝ бяха кестеняви и малки, но почти тревожно напрегнати, дори заплашителни, което без съмнение беше плюс за амбициозен съдник от престижна градска юридическа фирма. Вики бе по-ниска от Барбара, по-висока от Крис и със своите четирийсет и седем и половина килограма, най-слабата в групата. Слабата ѝ фигура с дребни кости ѝ придаваше измамно крехък вид, но криеше сила и неограничена енергия. Дори когато седеше спокойно, както тук, тя изглеждаше че се движи, тялото ѝ трептеше като камертон.

Дъщеря ѝ, Кирстен, бе само на двайсет и два месеца, но вече бе копие на майка си. Имаше същата деликатна костна структура и ясни кестеняви очи, същия маниер да гледа някъде покрай теб, когато ѝ говориш, сякаш винаги има нещо по-интересно, по-ангажиращо, по-важно точно зад теб, което тя не може да пропусне. Неотдавна проходила, тя вечно скачаше нагоре-надолу, напред-назад и шумно изискваше вниманието и одобрението на майка си. От време на време Вики разсеяно я потупваше по главата, но очите им рядко се срещаха. Може би детето бе ослепено, както и всички ние първоначално, от огромния блестящ диамант на средния пръст на лявата ръка на Вики. Вижте как той периодично замъглява всички останали образи и прави екрана призрачнобял.

Вики бе омъжена за човек, по-възрастен от нея с двайсет и пет години, когото познавала от детството си. Всъщност, тя и най-големият му син били съученици и гаджета в гимназията. Докато, разбира се, Вики не решила, че предпочита бащата пред сина, с което предизвикала скандал и разбила семейството. „Не бихте могли да разбиете щастлив брак“ — увери ни в онзи следобед тя, цитирайки Елизабет Тейлър и останалите жени закимаха в унисон, въпреки че не можеха напълно да прикрият шока си.

Вики обичаше да шокира хората, жените бързо разбраха това, точно както разбраха, че тайничко им доставя удоволствие да бъдат шокирани. Защото, колкото и прегрешения да имаше, а те не бяха малко, Вики почти винаги бе страшно забавна. Тя бе искрата, която запалваше огъня, нейното присъствие даваше официално начало на всяко парти, тя бе двигателят, говорителят, тази, към която всички се стремяха и всички одумваха. Дори и да не търкулваше тя топката — изненадващо, това обикновено правеше доста по-скромната Сюзън — Вики неизменно бе оная, която я поемаше и имаше грижата нейният отбор да отбележи победния гол. А Вики винаги играеше, за да победи.

До напрегнатата като пружина Вики, Сюзън изглежда почти неподвижна, седнала с ръце, отпуснати в скута ѝ, светлокафявата ѝ коса спретнато подгъната под брадичката, типична колежанка, само дето все още си носеше шест и половина килограма от близо шестнайсетте, които качила, докато била бременна и не бе успяла да свали от раждането на Ариел. Излишните килограми я правеха забележимо неуверена, тя се срамуваше от камерата, макар че и преди предпочиташе да стои отстрани, а не на централната сцена. Другите жени я окуражаваха и съветваха, споделяха диетите и упражненията си, а Сюзън ги слушаше, но не от любезност, а защото винаги бе предпочитала да слуша, вместо да говори, умът ѝ бе като гъба, която поглъща всяко предложение. По-късно тя си отбелязваше предложенията им в дневника, който си водеше от раждането на Ариел. По едно време си мечтаеше да стане писателка и дори си призна, когато я притиснаха. Тогава Вики ѝ каза, че трябва да поговори със съпруга ѝ, който притежаваше поредица търговски списания и мислеше да разширява растящата си империя.

Сюзън се засмя, понеже дъщеря ѝ гъделичкаше краката ѝ, докато си играеше с босите ѝ пръсти. Тя смени темата, предпочиташе да говорят за курсовете ѝ в университета. Те бяха по-реални от мечтите, а Сюзан бе твърде практична. Напуснала училище, когато се омъжила, за да помогне на съпруга си, който следвал медицина. Едва сега, когато практиката му бе установена и бе потръгнала успешно, тя решила да се върне и да довърши обучението си. Тя сподели с жените, че съпругът ѝ силно подкрепя решението ѝ, а майка ѝ ѝ помага като се грижи за Ариел през деня.

— Ти си късметлийка — отбеляза Крис. — Моята майка живее в Калифорния.

— А моята майка почина веднага след раждането на Трейси — каза Барбара и очите ѝ тутакси се напълниха със сълзи.

— Аз пък не съм виждала майка си, откакто бях на четири години — обяви Вики. — Тя избяга с бизнеспартньора на баща ми. От тогава не съм я чувала тая кучка.

И тогава стаята потъна в тишина, както често се случваше след някое от пресметнатите изказвания на Вики.

Сюзън си погледна часовника. Останалите я последваха. Някой отбеляза, че е станало късно и вероятно е време да се прибират. Решихме да си направим обща снимка, за да отбележим следобеда и със съвместни усилия успяхме да нагласим фотоапарата върху една купчина книги в далечния ъгъл на стаята, наредихме се заедно с дъщерите си, така че всички да влезем в обсега на обектива.

И така, ето ни, дами и господа.

В ъгъла Сюзан, по дънки и широка риза, крепи в скута си дъщеря си Ариел, чието жилаво малко телце е в ярък контраст с отпуснатото едро тяло на майка ѝ.

В другия ъгъл Вики, по шорти и блуза на точки с гол гръб, опитва се да откъсне ръцете на дъщеря си Кирстен от врата си, малките ѝ очи закачливо бляскат, докато устните ѝ произнасят нещо неприлично право в обектива на апарата.

По средата са Барбара и Крис, Крис, с бели панталони и тениска на червено-бели райета, мъчи се да попречи на дъщеря си Монтана отново да я напусне, докато Трейси седи послушно в полата на майка си, а Барбара движи нагоре-надолу ръчичката ѝ, така че двете, майка и дъщеря, махат едновременно.

Гранд дамите.

Приятелки за цял живот.

Разбира се, оказа се, че една от нас изобщо не ни е била приятелка, но тогава не го знаехме.

Нито сме могли да предвидим, че двайсет и три години по-късно две от жените ще са мъртви, едната убита по най-жесток начин.

Оставам, естествено, аз.

Натискам друг бутон, слушам как лентата се пренавива, намърдвам се на стола си и чакам филмът да започне отначало. Може би, мисля си, когато жените изведнъж отново се появяват на екрана, с децата в скутовете си, с бъдещите съдби в лицата им, този път всичко ще придобие смисъл. Ще открия справедливостта, която диря, мира, който желая, решението, от което се нуждая.

Чувам смеха на жените. Историята започва.

Първа част

1982-1985

Крис

1.

Крис лежеше със затворени очи в широкото си персон и половина месингово легло. Снежнобелите памучни чаршафи плътно я обвиваха от краката до брадичката. Ръцете ѝ лежаха вдървени от двете страни като приковани. Представи си, че е египетска мумия, погребана в древна пирамида, а тълпи любопитни туристи тъпчеха над главата ѝ с износените си мръсни сандали. Това би могло да обясни главоболието, помисли си тя и би се засмяла, ако не беше непрестанното пулсиране в слепоочията ѝ, което отразяваше глухото биене на сърцето ѝ. Кога за последен път се бе почувствала толкова изгубена, толкова уплашена?

Не, страх бе твърде силна дума, незабавно се поправи Крис, преди още мисълта ѝ да се е оформила напълно. Това, което я бе накарало да замре, не бе толкова страх, колкото уплаха, някакво смътно неспокойно гъделичкане, протичащо през тялото ѝ като отрова. Тъкмо това неопределено и може би неопределяемо чувство държеше очите ѝ плътно затворени, ръцете ѝ прилепнали до вцепененото тяло, сякаш бе умряла в съня си.

Дали мъртвите чувстваха това натрапчиво, всепроникващо чувство на безпокойство, зачуди се тя и, изнервена от мрачните си мисли, допусна утринните звуци да проникнат в главата ѝ: шестгодишната ѝ дъщеря Монтана пееше долу в хола; тригодишният Уайът си играеше с влакчето, което получи за Коледа; Тони отваряше и затваряше кухненските шкафове точно под нея. За няколко минути парализиращият страх бе сведен до обикновено неудобство, с което можеше да се справи много по-лесно и в крайна сметка да пренебрегне. Още няколко минути и Крис би могла действително да убеди сама себе си, че случилото се предната нощ не бе нищо друго, освен лош сън, продукт на претовареното си — превъзбуденото би казал Тони — въображение.

— Това е душевна мъка! — провикваше се Монтана от стаята си в края на коридора.

— Трака-трак, трака-трак, трака-трак, трака-трак, трака-трак — силно шептеше Уайът, имитирайки тракането на влака.

Някъде под нея още една вратичка на шкафа се отвори и затвори. Дръннаха съдове.

— Просто душевна мъка!

Крис отвори очи.

Имам си тайна, помисли тя.

Очите ѝ обходиха малката съпружеска спалня, но главата ѝ остана да лежи по средата на огромната пухкава възглавница. Слънцето се процеждаше през тежките завеси с цвят на слонова кост, оцветяваше бледосините стени в призрачнобяло и осветяваше блуждаещите във въздуха над главата ѝ прашинки. Черното поло, което Тони носеше снощи на вечеря, бе небрежно метнато върху облегалката на малкия син стол в ъгъла. Единият му ръкав висеше над износения син килим, точно там, където все още лепнеше от отдавна разлят ябълков сок. Вратата към тясната им баня бе отворена, както и гардероба и най-горното чекмедже на камъшитения шкаф. Часовникът на нощната масичка до нея показваше 9:04.

Вероятно трябваше вече да стане, да се облече и да види какво правят Уайът и Монтана. Тони очевидно вече им бе дал да закусят, което не я изненадваше. Неделя бе неговият ден да се оправя сутринта с децата. Освен това, след голям скандал той винаги се държеше изключително мило с нея. Тя го усети, когато тихо се измъкна от леглото при първите викове на Уайът, но се престори, че спи, докато той набързо си облече дрехите и се наведе да я целуне по челото. „Поспи“ — чу го да шепне и с кожата си усети успокоителния му нежен дъх.

Опита да се унесе отново, но не можа, а сега, когато сънят милостиво натежа на клепачите ѝ, бе вече твърде късно. Всяка минута децата щяха да се отегчат от самотните си занимания, да нахлуят през вратата на спалнята и да изискат нейното внимание. Трябваше да стане, да вземе душ и да се подготви за натоварения ден, който ѝ предстоеше. С решителен жест Крис отметна завивките и плъзна крака отстрани на леглото. Невидими трохи полепнаха по босите ѝ ходила, докато вървеше към банята. „О, боже“ — промълви тя, щом видя подпухналото си лице в огледалото над мивката. — „Зная, че си там някъде.“ Пръстите ѝ опипаха отеклата плът около очите. Не беше ли вече твърде стара, за да плаче, докато заспи?

Само дето изобщо не бе спала. През цялата нощ. „Крис“ — тя чуваше Тони да шепне от време на време в ухото ѝ, после, след като не му отговаряше, се дръпваше в своята част на леглото. „Крис, будна ли си?“

Така че и той не беше спал, каза си със задоволство, докато плискаше лицето си със студена вода. Сложи на очите си студен компрес и почувства как уморената ѝ кожа постепенно се прибира в нормалното си положение. „Коя си ти?“ — питаше се уморено не за първи път, отмятайки от страните си няколко кичура матоворуса коса. „Избиват ми чивиите“ — отговори отражението ѝ с гласа на Вики и Крис се изкикоти с глас, който стържеше в гърлото ѝ като котка по вратата.

— Това е душевна мъка! — Монтана изпя зад стената на банята.

Можеш да го кажеш отново, помисли си Крис и пристъпи под душа. Завъртя кранчето и изпита удоволствие, когато горещата вода обля ръцете и краката ѝ, зашиба гърба ѝ с хиляди тънки жилави камшичета. Случилото се предната нощ бе колкото по вина на Тони, толкова и по нейна, призна си тя и се намести точно под струята, така че водата да удря косата ѝ в центъра и после да тече надолу по лицето.

Дали децата ги бяха чули като се карат, почуди се тя и долови далечното ехо от караниците на родителите си под пороя гореща вода. Три десетилетия по-късно гласовете им бяха все още тъй силни и мощни, както и тогава. Крис си спомни как лежи в леглото си и чува разправията им долу, яростните им реплики чукаха по стените на стаята ѝ, сякаш искаха да въвлекат и нея, нервно се завъртаха из коридора, процеждаха се през прага, просмукваха се във въздуха, който дишаше. Тя притискаше малката възглавница към лицето си, за да не вдиша отровата, запушваше уши с треперещите си ръце в опит да заглуши неприятните звуци. Веднъж дори слезе от леглото си и се скри в дъното на вградения гардероб, но гласовете станаха дори по-силни, сякаш вътре при нея имаше някой. Тя усети как някакви невидими пръсти я мушкаха откъм окачените над главата ѝ дрехи, а чужди езици я ближеха по бузите. Тогава с плач се втурна обратно към леглото си, зави се през глава и така лежа до сутринта, вцепенена, с ръце от двете ѝ страни и плътно затворени очи.

Всъщност, не беше ли направила същото нещо предната нощ?

Изобщо ли не бе пораснала?

Крис спря водата, излезе изпод душа и уви главата си с мека хавлия, раирана в синьо и бяло, а тялото си с друга, благодарна на парата, че замъглява образа ѝ в огледалото. Тя отвори вратата на банята и незабавно усети как студеният въздух я обгръща. Как стигнах до тук, зачуди се, пристъпвайки обратно в спалнята. Насред кошмара на своите родители.

— Здравей, мила — Тони се обади меко иззад прозореца.

Крис кимна безмълвно, с поглед забит в пода, а носът ѝ долови аромата на току-що приготвени палачинки.

— Донесох ти закуската в леглото — добави той.

Крис се отпусна на леглото, облегна се назад върху възглавниците и видя как пред нея като по чудо се материализира един поднос с купчинка палачинки с боровинково сладко, заедно с чаша прясно изцеден портокалов сок и каничка великолепно ухаещо кафе. Купичка от неръждаема стомана, пълна с масло, бе положена до малка бяла керамична кана с истински кленов сироп. Изкуствен червен гербер се подаваше от тънка стъклена вазичка.

— Нямаше нужда да правиш това — с нисък глас каза Крис, все още загледана настрани. Не го заслужавам, мислеше си тя.

Тони седна на края на леглото. Усещаше погледа му, докато мажеше палачинките с масло, топеше ги в топлия сироп, внимателно набождаше една след друга хапките с вилицата и ги поставяше в устата си. Странно, но с всяка хапка ставаше все по-гладна и все по-жадна с всяка глътка. За няколко минути палачинките изчезнаха, чашата със сок остана празна, кафето свърши.

— Вкусно ли беше? — попита Тони. Долавяше усмивката в гласа му.

— Чудесно — отговори му, твърдо решена да не го поглежда, защото знаеше, че ако го погледне, това ще бъде край на играта.

— Толкова съжалявам, Крис.

— Недей.

— Знаеш, че не исках да стане така.

— Моля те…

— Знаеш колко много те обичам.

Крис усети, че очите ѝ се изпълват със сълзи. Господи, никога ли не спираше да плаче?

— Моля те, Тони…

— Няма ли поне да ме погледнеш? Толкова ли много ме мразиш, че не можеш дори да ме погледнеш?

— Не те мразя. — Крис повдигна очи и те погълнаха съпруга ѝ с един бърз поглед.

Тони не би могъл да бъде описан като блестящ, за разлика от съпруга на Барбара, или изискан като съпруга на Вики, нито дори мил, първата дума, която ти идва на ум, описвайки съпруга на Сюзън, но щом веднъж те уловеше с очи, нямаше връщане назад. Загадъчен мъж, произнесе се Барбара. Впечатляващо присъствие, прецени Сюзън. Секси, кратко обобщи Вики. Нешлифован диамант, съгласиха се всички.

По-грапав, отколкото лъскав, помисли си Крис сега, наблюдавайки как съпругът ѝ бавно се приближава към нея в леглото, ръката му едва докосва влажната кожа на краката ѝ, но сякаш през нея преминава електрически ток и стига до сърцето ѝ. Отблизо Тони изглеждаше по-дребен, по-стегнат, отколкото на пръв поглед, едва един и седемдесет и три висок, макар да беше по-мускулест, отколкото предполагаха тесните му рамене. Носеше дънки и тревистозеления пуловер, който му бе купила за последния рожден ден, мекият цвят на вълната подчертаваше по-остро зеленото на очите му. Косата му бе гъста и кафява, с изключение на едно малко бяло петно до дясното слепоочие. Тони разправяше на всички, че петното било резултат от някаква травма в детството, макар че конкретната травма се променяше всеки път, когато разказваше, подобно на обяснението за белега, който разсичаше кожата му от основата на лявото око до извивката на челюстта. През единайсетте години на техния брак Крис бе чула толкова много версии за това как е получил този белег, че вече не можеше да си припомни дали е било в резултат на почти фатално падане в детството, почти смъртоносна катастрофа, или кръчмарско сбиване. Бе сигурна, че отговорът се съдържаше в нещо много по-прозаично, отколкото който и да било от тези варианти, макар че никога не би си и помислила да се усъмни в историите на Тони. Той имаше слабост към драматизма. Изопачаваше подробностите, преувеличаваше обикновеното, пресилваше нещата. Това бе част от неговия чар, от енергията му, правеше го по-творчески. Човек не можеше да отвори вестник, без да види някоя от неговите реклами, на всяка пресечка се виждаха проектирани от него билбордове. Негови бяха и „Котешкото мяукане“, кампания за квалитетна котешка храна, и „Истинското сирене“, кампания за сирената „Деъривейл“. Затова беше най-бързо издигналият се до поста старши художествен директор в историята на „Уорш Рубикан“. А нима тази негова естествена склонност към преувеличаване не бе поне част от онова, което я бе привлякло най-напред към него? В ония ранни години Тони правеше всичко да изглежда толкова вълнуващо и неограничено, толкова възможно.

Крис се усмихна и това бе достатъчно да го окуражи. Тя го видя как незабавно се придвижи в леглото към нея. Той отмести подноса, внимателно го постави на пода и взе ръцете ѝ в своите.

— Тони…

— Това никога няма да се повтори, Крис. Обещавам.

— Не бива.

— Няма.

— Уплаши ме.

— Уплаших и себе си — съгласи се той. — Чух някакъв глас да крещи. Не можех да повярвам, че е моят. Ужасните неща, които казах…

— Не говоря за това.

— Зная. Моля те, прости ми.

Можеше ли, зачуди се Крис. Можеше ли да му прости?

— Може би трябва да потърсим консултация. — Крис затаи дъх и се приготви за яростта, която бе сигурна, че ще последва. Нима Тони не бе изразил болезнено ясно мнението си за брачните консултации? Не ѝ ли каза, че по никакъв начин няма да допусне някой много учен шарлатанин да се бърка в личния му живот?

— Консултацията няма да помогне — тихо отговори той.

— Би могла. Можем поне да опитаме. Каквито и проблеми да имаме…

— Уволниха ме.

— Какво! — Крис бе сигурна, че не е чула добре. — За какво говориш?

— Освободиха ме — заяви той, без повече обяснения.

Крис видя как думите се разхвърчаха пред очите ѝ, подобно на прашинките, носещи се в светлината, опита се да ги улови, да ги задържи достатъчно дълго, за да разбере смисъла им, но те отказваха да се дадат толкова лесно.

— Освободиха те? — повтори безпомощно, но думите не ѝ станаха по-ясни от това, че ги произнесе на глас. — Защо?

Тони сви рамене.

— Дан Уорш спомена нещо за необходимостта от свежи виждания, нови идеи.

— Но те винаги са харесвали твоите идеи. Кампаниите „Котешкото мяукане“, „Истинското сирене“, мислех, че ги харесват.

— Харесваха ги — миналата година. Сега е 1982, Крис. Намираме се сред голяма рецесия. Всички са уплашени.

— Но… — Крис млъкна. Тони не се ли оплакваше винаги, че тя не знае кога да спре? — Кога се случи това?

— В петък сутринта.

— Петък! Защо не ми каза?

Очите му се напълниха със сълзи. Той се извърна.

— Опитах се да ти кажа снощи.

Крис пое дълбоко въздух и се опита да си припомни последователността на събитията от миналата нощ, точния ред на всичко казано, преди нещата да излязат от контрол. Но тя толкова усърдно се бе опитвала да потисне гневните думи, че те сега отказваха да дойдат, явяваха ѝ се само някакви неясно изръмжани откъслеци, обстрелваха я смътни образи, само за да се замъглят още повече, като снежинки в стъклото на кола при снежна буря. Тони винаги я бе обвинявал, че не го слуша. Господи, нима беше прав?

— Толкова съжалявам — каза му сега, взе главата му в ръцете си и я притисна през хавлията към гърдите си.

— Ще се оправим — побърза да я увери той. — Не че не мога да си намеря друга работа.

— Разбира се, че ще си намериш друга работа.

— Не искам да се тревожиш.

— Не се тревожа. Просто ми се иска да бях знаела. Тогава може би снощи нямаше…

— Не се опитвам да се извинявам за поведението си снощи.

— Зная.

— Бях извън себе си.

— Бил си разстроен от загубата на работата си.

— Това не ми дава право да си го изкарвам на теб.

— Вината беше колкото моя, толкова и твоя. Тони, толкова съжалявам…

— Обичам те, Крис. Толкова много те обичам. Не ме е грижа за проклетата работа. Мога да загубя милион работи. Не мога да загубя теб.

— Няма да ме загубиш. Няма. Няма.

И тогава те се прегърнаха, и той я целуваше така, както я бе целувал, когато тя бе на деветнайсет, а той я бе убеждавал да избяга с него, така, както я бе целувал първия път, когато правиха любов, така, както я целуваше винаги, когато се сдобряваха след скандал, къси, нежни целувки, едва докосващи устните ѝ, почти боязливо поддаващи се на поканата. После изведнъж усети как той размотава хавлията от главата ѝ и тя се свлече върху голите ѝ рамене. Влажната коса падна в небрежни къдрици на лицето ѝ. Крис автоматично посегна да я подвие зад ушите си, но ръцете на Тони вече дърпаха хавлията от гърдите ѝ и я разтвориха, докато я събаряше на леглото.

— Мамо! — разнесе се внезапен вик зад вратата.

Крис незабавно усети как тялото на Тони се стяга и затаи дъх в очакване на реакцията му. Но той само се засмя и в този неочакван гърлен звук тя долови всички причини, поради които се бе съгласила да избяга с него преди толкова много години. Звукът обещаваше едновременно сигурност и постоянство, нещата, които ѝ липсваха в детството.

— Точно сега мама е малко заета, Монтана — провикна се Тони. Ръцете му вече бяха на ципа на дънките му.

— Искам мама — настоя детето, натискайки бравата.

— Идвам след минута, тиквичке — каза ѝ Крис и се опита да седне, но Тони неочаквано я обхвана здраво за раменете, докато Монтана продължаваше да бута вратата на спалнята. Защо той я бе заключил?

— Мамо! Мамо! — Тънкото гласче на Уайът се присъедини към това на сестра му в коридора.

— Помните ли какво говорихме на закуска, деца? — попита Тони. Ерекцията му видимо издуваше дънките. — Че мама не се чувства много добре и ще ѝ позволите да си поспи до късно? Помните ли?

— Но тя вече е будна — настоя Монтана. — Чух ви да си говорите.

— Да, но тя все още не се чувства много добре.

— Какво ѝ е? — Гласът на Монтана съдържаше повече обвинение, отколкото загриженост.

— Мамо! Мамо! — проплака Уайът.

— Тони — прошепна Крис и целуна брадичката му. — Можем да направим това и по-късно.

Хватката му върху раменете ѝ се затегна.

— Върнете се в стаите си, деца. Мама наистина ще дойде скоро.

— Сега! — настоя отново Монтана.

— Тони, моля те — каза Крис. — Няма начин да се отпусна.

— Няма да отнеме много време. — Тони си смъкна дънките и дръпна главата ѝ към слабините си. — Хайде, Крис. Не можеш просто да ме оставиш така.

— Мамо! Пусни ме вътре.

— Моля те, Крис.

— Мамо-о-о!

— Защо не изпееш на мама една песен? — предложи Тони и насочи устата на Крис към себе си. Бавно движеше главата ѝ с ръка напред-назад.

— Какво да изпея?

— Каквото иска мъничкото ти сърчице — каза Тони, а пръстите му се забиваха в темето ѝ.

— Това е душевна мъка! — Монтана запя с пълно гърло. — Просто душевна мъка!

Мили боже, помисли си Крис. Това наистина ли се случваше?

— Обзема те, щом стане твърде късно. Чувстваш се като клоун.

Наистина ли правеше това със съпруга си, докато шестгодишната ѝ дъщеря пееше за душевни мъки зад вратата на спалнята? Не, не би могла да прави това. Бе твърде откачено, абсурдно.

Сякаш усетил нарастващото ѝ неудобство, Тони пое инициативата. Крис се хвана за рамката на леглото, за да не загуби равновесие.

— О, това е душевна мъка…

— Господи, Крис, толкова е хубаво. Толкова те обичам.

— Просто душевна мъка…

— Тони…

— Сега, Крис. Сега!

Тя усети как тялото му потрепери над нея, ръката му се отпусна върху косата ѝ, когато се отдръпна. Той бързо нахлузи отново дънките си. Крис преглътна, избърса си устата, масажира си челюстта, а той отиде до вратата и я отвори. Монтана и Уайът моментално нахлуха вътре, скочиха на леглото и в скута ѝ, сдърпаха се за място.

— Миришеш смешно — каза Монтана.

— Утринен дъх — намигна Тони, вдигна Уайът във въздуха и го задържа високо над главата си, а детето закрещя от възторг.

— Брей — каза Монтана, изхлузи се от ръцете на майка си и се хвърли към краката на Тони.

Баща ѝ без усилие я подхвана със свободната си ръка и я провеси от другата си страна.

— Кой ще спечели Суперкупата? — предизвика ги той.

— „Бенгалс“ — извика Уайът.

— Ти си мой човек.

— „Бенгалс“, „Бенгалс“! — Монтана се разпищя още по-силно, за да не я надвикат.

Господи, Суперкупата, помисли си Крис и срамежливо закри уста с ръка. Напълно бе забравила. Имаше толкова много да свърши, а дори не бе помислила какво ще сервира за обяд.

— Крис — обърна се към нея Тони, докато избутваше Монтана и Уайът извън стаята. — Виж, ако нямаш нищо против, да не казваш на никого нищо за това, че съм без работа…

— Разбира се, че няма.

— Поне не днес.

— Естествено.

— Няма смисъл да проваляме купона.

— Разбирам — усмихна се тя.

Сега вече си имам две тайни, помисли си Крис.

2.

Жените се бяха наредили около кръглата дървена маса, заемаща по-голямата част от малката кухня на Крис. По средата на масата стояха отворени няколко бутилки вино, бяло и червено, заобиколени от поне шест различни стъклени чаши. Между клюките и глътките шардоне Крис разсеяно белеше връзка големи моркови, Вики си играеше с краищата на новите си, не много сполучливи къдрици, а Сюзън и Барбара се смееха на съдържанието на най-новия брой на „Космополитен“. Бяха облечени делнично, в топли пуловери и дънки, само панталоните на Вики бяха кожени. Единствено Барбара беше с пола — в кралскосиньо и стигаше до земята.

— Това е купон за Суперкупата — иронично отбеляза Вики, когато я видя, — не сватба.

— Зная — безгрижно отговори Барбара и размаха пръсти. — Зная, зная.

— Тя не може да измени на себе си — каза Сюзан.

В стаята с телевизора, точно под тях, мъжете им пиеха бира и поред окуражаваха с викове или порицаваха с ръмжене безразличния екран. Във всекидневната децата им — общо седем, пет момичета и две момчета — ядяха пуканки и се кискаха на ентия епизод на „Драконът на Пийт“, под внимателния, макар и изморен поглед на неделната бавачка на Вики.

— Е, как мислите, каква е тайната ѝ? — внезапно попита Сюзан.

Ръцете на Крис замръзнаха както си белеше, усещайки всички погледи насочени към нея. От къде можеха да знаят, зачуди се тя и усети, че страните ѝ придобиват цвета на морковите. Нищо не бе казала, на никого не се бе доверила. Толкова ли добре бяха настроени на вълните една на друга? След едва четиригодишно приятелство, толкова чувствителен ли бе станал взаимният им радар? Нищо ли не можеше да скрие от тях, независимо колко е лично и срамно?

Крис бавно вдигна глава, с вече готови лъжи: Тайна? Каква тайна? Не, разбира се, че няма нищо. Но ако те продължаваха да я притискат, ако упорито отказваха да приемат искрените ѝ възражения и отхвърлеха лъжата, че само така им се струва, тогава какво? Можеше ли действително да им каже истината?

Но когато Крис вдигна поглед, видя, че никой не я гледа с тъжни питащи очи. Всъщност, никой не гледаше към нея. Сюзан и Барбара все още бяха заети със своето списание. Дори Вики бе спряла да си играе със своенравната си прическа и се бе присъединила към тях. Те поглъщаха с очи една снимка на Ракел Уелч, на която тя преливаше от миниатюрните си бели бикини и играеше йога на обления от слънце бряг на Малибу.

— Тайната ѝ ли? — повтори Барбара. — Шегувате ли се?

— Не ми казвай, че си е правила пластична операция — каза Сюзан.

— Разбира се, че си е правила — отсече Барбара.

— Ти казваш това за всички.

— Само защото е вярно. Хайде, стига, тя е над четирийсет.

— Чух, че са ѝ махнали две ребра — добави Вики.

— Сигурна съм, че е така — отбеляза Барбара.

— Мислите ли, че и циците ѝ са уголемени?

— Не.

— Да.

— Ако го е направила — поде Барбара, — искам нейния доктор. Свършил е страхотна работа.

— Да бе — съгласи се Вики. — Ако си с изкуствени цици, имаш две огромни буци посред нищото, със зърна, около шест сантиметра по-високо, откъдето трябва. Изглеждат смешно и всички знаят, че не са истински.

— На мъжете не им пука — каза Барбара, точно когато силен рев се понесе от долната стая. — Харесват ги, независимо колко изкуствени изглеждат.

— Вие бихте ли си направили някога пластична операция? — попита Крис, опитвайки се да се освободи от уплахата, стаена в гърдите ѝ и да се включи в разговора.

— Никога — отговори Сюзан и решително затвори списанието.

— Никога не казвай „никога“ — каза ѝ Вики и си наля още една чаша червено вино.

— А аз ще си оправя нещата. — Барбара потупа обилния си бюст, скрит под бледосинята ѝ копринена блуза. — В мига, в който тези бебчета увиснат, ще си взема друг чифт. При първия знак за бръчки и отивам на операционната маса. И никакви глупости от рода на „направете ме да изглеждам по-свежа“. Искам да съм тъй гладка, като че ли ме е брулил вятъра.

Жените се засмяха.

— Ти си луда — каза ѝ Крис. — Защо ти е притрябвало да пипаш това красиво лице?

— Не можем ли да остаряваме и пак да сме грациозни? — попита Сюзан.

— О, моля те — възрази Барбара. — Какво грациозно има в това да остаряваш?

— Ето защо всички трябваше да се ожените за по-стари мъже — отбеляза Вики. — Така винаги си оставате по-младите.

— Да де, ама не се ли минаваш така? — попита Барбара и повдигна едната си внимателно почистена вежда.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че ти може и да оставаш млада — Барбара намигна, — но дали те остават твърди?

От гърлото на Крис излезе хриплив писък, а бузите ѝ от оранжеви станаха червени. Тя скочи от масата, забързано пусна обелките в кошчето под мивката, а морковите в голямата дървена салатиера на белия теракотен плот.

— Крис, домъкни си задника обратно — нареди ѝ Вики, — темата, която обсъждаме, е много важна.

— Не мисля, че е редно да говорим за такива неща — проговори Крис, опитвайки се да не вижда щръкналия пенис на Тони да танцува пред очите ѝ, да не го чувства как се удря във вътрешността на устата ѝ.

— Винаги говорим за такива неща — възрази Вики.

— Зная, но… — Крис хвърли поглед към всекидневната. — Нали знаете поговорката за малките играчи с големите уши?

— Тъкмо за големите играчи е приказката — ухили се Вики. — Освен това, аз бях предизвикана. Знаете, че не бягам от предизвикателствата.

— Значи, в това отношение няма проблеми? — Барбара продължи умишлено да подкача Вики. — Искам да кажа, Джереми сега е… на колко, шейсет?

— На петдесет и седем — поправи я Вики.

— И?

— И в това отношение всичко е съвсем наред, много благодаря. — Вики отпи голяма глътка вино. — Пък и играчът Джереми не е единственият на игрището.

— Какво! — в един глас ахнаха останалите жени.

— О, боже! — възкликна Барбара. — Какво говориш?

— Ей, може ли малко да намалите тона? — провикна се отдолу Тони.

— Имате ли нужда от помощ там горе, скъпа? — разнесе се гласът на Джереми.

— Справяме се чудесно, скъпи — отвърна му Вики.

— Какво по-точно правиш? — попита Сюзан.

Вики се усмихна:

— Е, всички знаем, че разнообразието е солта на живота.

Крис бързо се върна на мястото си край кръглата дървена маса.

— Връзка ли имаш?

— Не бъдете толкова шокирани. То не значи нищо.

— Как може да не значи нищо? — попита Сюзан.

— Това е само секс — обясни им Вики, сякаш бе очевидно. — Да не искате да ми кажете, че никога не сте имали странични връзки?

— Точно това казвам — отговори Сюзан.

— Никога не казвай „никога“ — отново ѝ напомни Вики.

— А ако Джереми разбере?

— Няма.

— Как можеш да си толкова сигурна?

— Защото никога преди не е разбирал.

— О, боже мой!

— Не ти вярвам.

— Какво става там? — провикна се Тони.

— Ти си крила от нас — кафявите очи на Барбара се свиха обвиняващо.

— Всичко с времето си — заяви Вики.

— Мамо! — едно от децата викна от детската.

— Да — едновременно отговориха четирите жени.

— Главата на Уитни е твърде голяма. Пречи ми.

Сюзан въздъхна.

— Главата на сестра ѝ била твърде голяма — повтори тя и срещна разбиращи кимания. — Дай ѝ целувка, Ариел — провикна се тя в отговор. — Ще се свие.

— Като говорим за целуване на глави… — подметна Вики.

— Ужасна си — каза през смях Барбара, а Крис наведе поглед към скута си. — Виж, притесни нашата домакиня.

— Наистина ли? Обожавам това. Крис, притеснявам ли те?

— Може би трябва да говорим за нещо друго — отново предложи Крис.

— Какво например?

— Не зная. Политика, литература. Някой да е чел интересна книга напоследък? — Крис погледна към Сюзан. Тя винаги четеше нещо.

— През Коледните празници прочетох последната книга на Джон Ървинг.

— Добра ли е?

— Хареса ми.

— Досадно! — произнесе се Вики с престорена прозявка. — Хайде, момичета. Сега не е време за интелектуални дискусии. Да се върнем на добрите теми. — Тя посочи едно от заглавията на корицата на „Космополитен“. „Умножете оргазмите си“, думите сякаш крещяха. — И така, кой тук, освен мен, разбира се, получава по няколко оргазма?

— Не мога да повярвам — каза Барбара. — Никога не се предаваш.

— Ти получаваш по няколко оргазма? — Крис се чу да пита.

— Понякога — сви рамене Вики. — А ти не ли?

Крис вдигна чашата с вино до устните си и отпи голяма глътка. Какво, по дяволите, помисли си. Вече пазеше достатъчно тайни.

— Аз никога не съм имала оргазъм.

— Искаш да кажеш, че никога не си получавала по няколко оргазма — поправи я Вики.

— Искам да кажа, че изобщо никога не съм получавала оргазъм.

— Не може да го казваш сериозно.

— Аз също не съм — след кратка пауза шепнешком призна и Барбара.

— Я стига бе — отсече Вики. — Мислех си, че от Рон се очаква да е невероятен в леглото.

— Той е. — Барбара се втурна да защитава съпруга си. — Не е негова вината, че аз не получавам оргазъм.

— А чия е тогава? — простичко попита Вики. — После премести проницателния си поглед на Сюзан. — А ти?

— Време е да видим децата. — Сюзан бързо скочи от стола и изчезна в детската. — Как я карате всички тук? — Крис я чу да се обръща към разнообразната група.

— Главата на Уитни все още е твърде голяма — шумно протестира Ариел.

— Което отново ни връща към оралния секс — отбеляза Вики и се обърна към Барбара и Крис.

— Какво? Уау! Как така се върнахме на това?

— Това е най-сигурният начин да получиш оргазъм. Повярвайте ми, по което и да е време упоритият език е по-добър от един корав шип. На съпрузите ви им харесва, не е ли така?

Крис и Барбара си размениха потайни погледи.

— Рон предпочита най-вече да е от страната на получателя — призна Барбара, а Крис се загледа в пода. Истината беше, че Тони категорично отказваше сам той да прави орален секс.

— Кой беше казал, че е благословия да даваш, не да вземаш? — попита Вики.

— Не и Рон — отговори Барбара.

— Мисля, че беше Исус — обади се Крис.

— Все още ли говорите за секс, момичета? — Сюзан се върна в стаята.

— Изглежда, че дори и Исус е говорил за това — каза Вики.

— Някой ден ще гориш в ада. Знаеш това, нали? — засмя се Барбара.

— Всички ще горим там — съгласи се Крис, мислейки, че това вероятно беше истина.

— Гори ли нещо? — Тони надникна в кухнята, целуна Крис по челото и се отправи към хладилника.

— Свърши ли играта? — Крис гледаше как мъжът ѝ грабна няколко леденостудени бири от фризера.

— Шегуваш ли се? Едва започваме битката.

— Кой води?

Тони намигна:

— Добрите.

— Това не е ли шикалкавене? — попита Вики.

— Внимавай кого наричаш шикалка — игриво я предупреди Тони. — Между другото, за какво толкова си приказвате тук, момичета?

— За политика — с безизразно лице отвърна Барбара.

— Литература — каза Сюзан.

— Е, това със сигурност обяснява всичкото кискане и дюдюкане — заключи Тони на излизане от кухнята.

Жените се засмяха и го проследиха с поглед.

— Пак ли ще ми кажеш, че този секси мъж не обича да си дава езика? — попита Вики. — Мисля, че това би могло да бъде основание за развод. И като стана дума за това, имам един виц — продължи почти на един дъх. — Защо разводите са толкова скъпи?

— Защо? — очаквателно попитаха жените.

— Защото си струват.

Дълго след като жените си тръгнаха, Крис все още чуваше смеха им. Тя затвори очи, за да съхрани звука.

— Крис — повика я от горния етаж Тони. — Няма ли да си лягаш?

— Само да свърша със съдовете — провикна се в отговор тя, махна последните бирени чаши от миялната машина и ги сложи на местата им по рафтовете.

Движеше се бавно, наслаждавайки се на усещането от топлото стъкло в ръцете си, очарована от нежната извивка на дългите тънки чаши. Добро парти беше, помисли си тя. Всеки бе донесъл по нещо за вечерята: Барбара — патладжанов сос, Сюзан — нейните прочути двойно препечени картофи, Вики — впечатляващ шоколадов мус, макар и да призна, че го е приготвила домашната ѝ помощница. И всички превъзнасяха новата рецепта на Крис за сочните ребърца. Точното количество чесън, поднесен достатъчно леко. Нито едно парченце не остана, даде си сметка тя, въпреки че салатите можеха да стигнат до пролетта.

Макар че в края на краищата Синсинати падна от Сан Франциско с 26:21, Тони бе щастлив, защото предателски бе заложил на четирийсет и деветките и взе шейсет долара от останалите в облога. Имаше само няколко напрегнати момента. „За какво си говорехте всъщност, момичета?“ — на няколко пъти бе попитал той по време на вечерта. — „Видях Вики да ме гледа някак насмешливо“ — отбеляза по едно време. — „Да не си ѝ казала нещо?“

„Разбира се, че не“ — отговори му Крис. — „Не се тревожи, Тони. Всичко е наред.“

А беше ли?

Крис затвори вратичката на бюфета, излезе от кухнята и мина през тъмната всекидневна. Миризмата на пуканки с масло се носеше около дивана и столовете, и я последва в предния хол. Тя побутна входната врата, за да провери дали е заключена, но вместо това я отвори и пристъпи навън в студения въздух. Беше ясна нощ. Мастиленосиньото небе, отрупано със звезди, бе осветено от три четвърти луна. Предните дворове на еднофамилните старомодни къщи в джорджиански стил бяха покрити със сняг. Крис се огледа нагоре-надолу по тихата улица. Четири къщи по-надолу семейство Олбрайт заменяха стария си покрив с кедров, а полуразрушения си тухлен комин с нов от блестяща мед. Тони бе казал, че са луди, че медта ще позеленее и ще изглежда грозно. Но Крис не бе съгласна. Тя мислеше, че ще е хубаво.

И други промени се задаваха. Семейство О’Конър, които живееха на половин пресечка от тях от другата страна на улицата, говореха, че на пролет ще пристроят още една стая към къщата си от червени тухли. Идеята породи доста мърморене сред няколко от съседите, които решиха, че целостта на квартала е заплашена. „Някои хора просто не понасят промените“ — бе отбелязала наскоро Сюзан и добави, че двамата с Оуен обсъждат варианта да разширят кухнята си с около метър по посока на задния двор. Крис ѝ бе предложила да си направят остъклена зимна градина. Тя винаги бе харесвала зимните градини.

— Крис? — провикна се от вътрешността на къщата Тони.

Тя се обърна по посока на гласа му. Знаеше, че е време да се прибира. Бе станало късно. Повечето от къщите бяха вече тъмни и обитателите им си бяха легнали за през нощта. Дали някой не я наблюдаваше иззад гладката редица старомодни прозорци?

Какво щеше да стане, ако в този момент хукнеше да бяга? Просто да затвори вратата зад себе си и да поеме надолу по улицата? Щеше ли някой да я види? И колко далеч щеше да стигне без палто и ботуши, без пари и документи? Колко време щеше да мине, преди Тони да разбере, че я няма и да тръгне да я търси? Колко километра щеше да остави между себе си и децата си, преди да тръгне обратно? Как би могла да ги напусне? И къде, за бога, щеше да иде?

— Крис? — извика отново Тони.

Тя го чу да се движи из къщата, усети стъпките му по дървения под на фоайето. Тялото ѝ се наклони към улицата, сякаш се бе надвесила от покрива на висока сграда. Единият ѝ крак се повдигна, сякаш готова да полети във въздуха. Върви — подтикна я някакъв вътрешен глас. Не се обръщай назад.

Вратата зад нея се отвори.

— Крис? — повика я Тони. — Какво правиш тук навън?

Без да каже дума, Крис позволи да бъде върната обратно в къщата.

— Навън е страшен студ, за бога. — Тони взе да разтрива ръцете ѝ. Едва тогава тя осъзна студа. — Какво правеше?

— Нищо. Просто гледах. Толкова красива нощ.

— Добре ли си?

Крис кимна.

— Сигурна ли си? Последните няколко дни се държиш някак странно.

— Добре съм. — Забеляза тревогата в очите му. Ръката ѝ се протегна и леко го погали по бузата. — Как са децата?

— Спят. Като бебета. — Той се засмя и обхвана кръста ѝ с ръце. — И като говорим за бебета… — Тони протегна брадичка и повдигна едната си вежда.

Крис тутакси усети стягане в гърдите.

— Тони, сега май не е най-доброто време да мислим за още едно бебе.

— Аз ще си намеря друга работа, Крис. Ако за това се притесняваш.

— Не се притеснявам.

— Добре. Тогава какъв е проблемът?

— Няма проблеми — бързо отговори тя.

— Добре. — Тони стегна прегръдката си. — Тогава да вървим в леглото.

3.

— Извинете. Вие ли сте Барбара Ейзингер?

Барбара вдигна поглед от менюто, което изучаваше от половин час — четеше го от толкова време, че вече трябваше да го е научила наизуст, помисли си — и кимна.

— Аз съм — произнесе тя с равен мек глас, а големите ѝ кафяви очи надзъртаха към келнера изпод тежко гримирани клепачи. Дали изобщо младият мъж я намираше за привлекателна, зачуди се и съвсем леко изви главата си наляво, позволявайки му да види онази нейна страна, която винаги бе намирала за по-красива. Дали поне подозираше, че някога е носила короната на „Мис Синсинати“ и че се е класирала на второ място за титлата „Мис Охайо“? Очите ѝ потъмняха. Осъзна, че е напълно възможно младежът дори да не е бил още роден, когато тя гордо носеше огромния си букет от червени рози по подиума.

— Търсят ви по телефона. — Келнерът, въпреки младостта си, вече бе усъвършенствал изкуството на изискано превъзходство, типично за заведения като „Грил Огнената Лисица“, разположено на улица „Белведере“ в сърцето на район „Маунт Адамс“. Един журналист веднъж бе сравнил безспорно очарователния стар квартал на Синсинати със Сан Франциско и оттогава районът не беше се опомнил напълно, носеше гордостта си като тежка броня, заплашваща от време на време да смаже миниатюрната област. — На бара. — Келнерът посочи с брадичка към предната част на тесния, покрит с теракотени плочки, ресторант.

Барбара отмести ленената салфетка в прасковен цвят от полата на бледосиния си костюм и внимателно приглади гънките, образували се на хълбоците ѝ — неприятно потвърждение, че кантарът (първото нещо сутрин бе да стъпи на него) вероятно е бил прав: за две седмици бе качила един килограм. Глупости, просто задържаше повече течности, каза си тя, заслушана в звука на своите високи токчета по теракотения под, докато отиваше към бара. В нея оживя споменът за онази незабравима разходка по подиума с бански костюм и токчета, много подобни на сегашните, когато усещаше погледите на зрителите да я следват. Барбара внимателно вдигна слушалката до ухото си, да не изкриви въображаемата си корона. Дали ме познават, чудеше се тя. Или просто ме съжаляват? Видяха ме, че цели трийсет минути седя сам-самичка на масата. Подозират, че съм изоставена. Барбара отмахна от телефона дългата си тъмна коса, но тя бе покрита с невидим слой силен лак и едва помръдна. Може би я търсеше Сюзан да ѝ каже, че в края на краищата ще успее да дойде.

— Ало?

— Барбара, Вики е. Много съжалявам. Няма начин да успея за обяд.

— Какво?

— Не мога да мръдна от тази глупава среща. Не се обадих по-рано, защото все си мислех, че ще свърши, но те просто поръчаха сандвичи и продължиха, така че няма начин да се измъкна. А наистина очаквах с нетърпение равиолите с фъстъчено масло, но ти изяж едни и за мен. Направо си умирам. И ме извини пред Крис и Сюзан. Наистина съжалявам. О, боже, викат ме обратно. Трябва да вървя. Чао.

Вики затвори, преди Барбара да успее да ѝ каже, че Сюзан също няма да дойде. Изглежда, че половината нощ е стояла будна с момичетата. Те и двете страдаха от някаква противна пролетна настинка, така че Сюзан не успяла да завърши есето, което трябвало да предаде на професора до края на деня. „Наистина съжалявам“ — беше ѝ казала. — „Предай извиненията ми на Вики и Крис.“

Какво да се прави, помисли си Барбара, сви рамене и се върна на масата. Нямаше големи основания да очаква Вики да отложи важни клиенти заради един глупав обяд с приятелките си, нито пък Сюзан да закъснее с предаването на важно есе. Благодаря на Бога за Крис, помисли си тя, докато седеше и автоматично захапваше още едно руло. Само че къде беше Крис? Никак не бе в неин стил да закъснява толкова.

Десет минути по-късно Барбара все още чакаше и обмисляше следващия си ход. Вече бе свършила всички рула в кошничката, бе изпила две чаши минерална вода, а келнерът бе отнесъл два комплекта прибори. Къде, за бога, беше Крис?

— Извинете — каза, след като отново грациозно измина пътя до бара, — мога ли да проведа още един бърз разговор?

Барманката, млада жена с черни панталони, снежнобяла риза и вързан на фльонга червен шал, кимна и се усмихна, една от онези малко плахи усмивки, които откриват половината от венците и два реда зъби. Не би трябвало да прави така, помисли си Барбара и пръстите ѝ автоматично напипаха фините линии около собствената ѝ уста, линии, които не можеха повече да бъдат скривани дори и от плътен слой фон дьо тен. Тя се огледа в огледалото зад бутилките на бара и за миг се сепна от жената на средна възраст, взираща се в нея. Не ставай глупава, каза си, а кафявите ѝ очи се разшириха тревожно. Трийсет и шест са силно казано средна възраст. Те си бяха младост, за бога. Бе в най-добрата си форма. Да, трябва да са минали осемнайсет години, откакто с гордост носи короната на „Мис Синсинати“, но подобно на доброто вино, с възрастта тя само се разхубавяваше. Поне така казваха всичките ѝ приятелки, когато им се оплакваше, че сутрин, като стане очите ѝ са малко подути, кожата ѝ — леко петниста, или дрехите ѝ — малко тесни. Барбара несъзнателно се пресегна да опъне гънките на полата си. Няма начин да изглеждам на трийсет и шест, мълчаливо възрази на отражението си тя и прокара деликатен език през бледорозовото червило на устните си. По-скоро двайсет и шест, а може даже и двайсет и пет. Всъщност, с малко повече усилия, би могла дори да мине за една от младичките студентки на мъжа си.

— По никакъв начин не бих искала да съм тийнейджърка отново — бе обявила веднъж Сюзан, а Вики и Крис кимнаха в съгласие.

А аз бих дала всичко да съм тийнейджърка отново, помисли си Барбара и сега, както тогава. Да съм най-красивото момиче в Синсинати, с рози в ръцете и целият град да е в краката ми. Усети как сълзи попарват очите ѝ и бързо набра номера на Крис. Помисли, че за Крис е твърде нетипично да не се обади, ако ще закъснее.

— Ало? — Мъжки глас отговори на третото позвъняване.

— Тони? — Какво правеше той вкъщи посред бял ден? Не беше ли започнал нова работа едва миналия месец? — Барбара е — добави, понеже не можа да се сети за нищо друго. — Търся Крис. Трябваше да се срещнем за обяд.

— Боя се, че Крис няма да може да дойде. Не се чувства много добре.

— Така ли? Беше съвсем добре, когато говорих с нея тази сутрин.

— Да, хм, какво да ти кажа? Точно сега вече не се чувства толкова добре. Обади ми се на работата и ме помоли да се върна вкъщи.

— Повикахте ли лекар?

— Преди две секунди. Каза, че имало някакъв гаден грип.

— Наистина ли? Не съм чула.

— Виж, Барбара, трябва да си размърдам задника. Ще накарам Крис да ти се обади веднага щом е в състояние да си вдигне главата от тоалетната, става ли?

— Разбира се — каза Барбара на сигнала свободно в слушалката. Тя натисна копчето, но се направи, че още слуша, в случай че някой я наблюдаваше и се опита да се отърси от неприятната представа как най-добрата ѝ приятелка е с глава, завряна в тоалетната чиния. — Доста неочаквано — произнесе, с мисълта, че през последните няколко дни Крис бе по-тиха от обикновено. Може би ѝ имаше нещо. Възможно ли бе да е бременна? Крис бе споделяла, че Тони настоява за повече деца, но бе казала също, че все още е на противозачатъчни.

Барбара шляпна слушалката в отворената си длан и реши, че по-късно ще намине към Крис да разбере какво точно става. По-спешният въпрос бе какво да прави в този момент. Не беше удобно просто да си тръгне, не и след като бе резервирала четири места на една от най-добрите маси в едно от най-известните заведения в града в продължение на цял час. Нито пък ѝ се искаше да обядва сама, въпреки умопомрачителните равиоли. Имаше ли някой друг, на който да може да се обади? Свекърва ѝ? Тя винаги се оплакваше, че Барбара не прекарва достатъчно време с нея. Не, тази жена би прекарала целия обяд, кудкудякайки за другата си снаха, върховно надарената и слаба Шийла, машината за производство на бебета. Четири деца, а все още тежеше толкова, колкото и на сватбата си. И не стига това, ами тя просто доставяше тези деца без всякакъв проблем. Като кокошка, която снася яйца, винаги се изкушаваше да каже Барбара, но никога не събра достатъчно смелост. Да, моля ви се, Супер Шийлата не само се оправяше с къща и четири деца под осемгодишна възраст, но и извън дома си успешно ръководеше служба за организиране на партита и вече работеше по бебе номер пет, докато Барбара не бе успяла да произведе нито едно братче или сестриче на почти седемгодишната Трейси, въпреки че в добре лакираните си ръце имаше предостатъчно време. Най-малкото, което можеше да направи, бе да си намери работа, подчертаваше от време на време свекърва ѝ, но Барбара не искаше никаква работа, заради която не би могла да си е вкъщи за Трейси, когато се върне от училище. Освен това, Рон не възразяваше срещу това, тя да си стои вкъщи или пък да имат само едно дете. Не че не се опитваха да имат още деца. Просто още не беше се получило. Но имаше време. Тя все още бе млада. Намираше се в добра форма, въпреки че бе качила няколко излишни килограма. На трийсет и шест човек определено не бе толкова стар, че да не може да роди друго дете.

Барбара отново се погледна в огледалото и реши, че е твърде бледа. Моментално си пипна челото. Може би се разболяваше от онова, което бе повалило Крис. Или по-скоро, ружът, който напоследък използваше, не бе точният нюанс. Вероятно се нуждаеше от нещо с по-голяма дълбочина. Може би сега ще направи тъкмо това, помисли си тя, върна слушалката на мястото ѝ и се усмихна на барманката, без да си движи устните, показвайки ѝ как трябва да го прави и тя, но нехайната млада жена пропусна да забележи и вече бе заета да си бъбри с друг клиент. Защо ставаше така, че хората винаги ѝ затваряха телефона, преди да е свършила да говори или пък си тръгваха, докато тя продължаваше да стои? Барбара все още бе поразително красива жена и умееше да се представи добре. Какво имаше около нея, което пропускаше да забележи?

Да не би да бе косата ѝ? Хората не приемаха на сериозно дългата коса. Може би трябваше да я подстриже? Веднъж Барбара бе чула свекърва си да се кикоти с нейна приятелка на телефона. „Изглежда, сякаш са я замразили през шейсетте“ — бе казала, но после се престори, че е говорила за някаква позната от гимназията, на която се натъкнала същия следобед. „Виждаш ли колко е стилна късата прическа на Шийла?“ — едва онзи ден бе отбелязала свекърва ѝ. — „Идва време, когато жената е вече твърде стара за дълга коса.“

Можеше и да дойде такова време, помисли си Барбара, връщайки се на мястото си, но все още не бе дошло. Тя харесваше дългата си коса. Би могла да я остави да порасне колкото на Кристъл Гейл, под коленете, до самия под. Как ли щеше да се хареса това на свекърва ѝ? Барбара даде знак на келнера да донесе сметката и се почувства като опърничаво дете.

— Приятелките ми няма да дойдат — заяви тя, подготвена за намръщената му физиономия, но той вече ѝ бе обърнал гръб.

Това, че другите не дойдоха, не бе кой знае какво. Можеше да мине и без обяд, макар че я болеше глава, когато пропуснеше някое ядене. От друга страна, бе изяла всички тези рула. Нямаше да умре от глад. А и имаше други належащи задачи. Бе обещала на Трейси да купи плат, подобен на една рокля, която си бе купила наскоро и да накара шивачката си да ушие на детето абсолютно същата. А учителката на Трейси, която вече бе в първи клас, им бе дала да пишат доклади на тема пролетните цветя. Трейси искаше нейният да е най-добрият в класа и Барбара, която бързо осъзна, че за пролетните цветя не знае нищо друго, освен това, че нарцисите са жълти, а лалетата с големи чашки, обеща на дъщеря си да ѝ набави необходимата информация. Би могла да се отбие до библиотеката, а после да купи букет пресни цветя, които Трейси да занесе на госпожица Атертън. По-късно можеше самата тя да занесе един на Крис.

— Осем долара за две чаши вода! — възкликна Барбара, когато видя сметката, неспособна да прикрие изумлението и потреса си. Какво би казала свекърва ѝ за това? Най-вероятно, че синът ѝ не работи толкова усърдно, за да може жена му да прахосва спечелените му с труд пари за такова глупаво нещо като трапезна вода. И би била права, помисли си Барбара, остави десет долара на масата и изхвърча от ресторанта, преследвана от мълчаливите, но сериозни обвинения на свекърва си. Никакво уважение ли не хранеше към усилията на Рон да поддържа семейството си? Заплатата на един университетски професор не бе като да е царска издръжка. Не можеше ли поне малко да се ограничава? Погледни Шийла…

Докато излезе на улица „Белведере“, Барбара вече мигаше учестено от нов приток на сълзи. Тя докосна с показалец долните си мигли, внимавайки да не размаже уж водоустойчивата спирала. Бръкна в чантата си за слънчевите очила и не дотам нежно ги тропна на носа си, в опит да прогони видението на подобната на пор физиономия на свекърва си. Справедливо ли беше собствената ѝ майка, жена, колкото топла и внимателна, толкова и красива, да умре от остра лимфна левкемия скоро след раждането на Трейси, докато майката на Рон, студена и подла, и също толкова непривлекателна, навярно щеше да живее вечно? „По дяволите“ — произнесе в дланта си Барбара, когато осъзна колко много всъщност ѝ се е искало да обядва с приятелките си, особено да види Крис.

От всички Гранд дами, Крис ѝ беше любимата. Сюзан бе страхотна — умна и земна, макар и малко прекалено практична за вкуса на Барбара, а Вики беше… е, Вики си беше Вики, динамична и много забавна, но понякога твърде недискретна. Барбара отдавна се бе научила да не казва на Вики нещо, от което би се чувствала неудобно, ако го види на първа страница на „Синсинати поуст“. Най-близка се чувстваше с Крис. Може би, защото никоя от двете не работеше извън къщи, Крис винаги имаше време за нея. Никога не приемаше грижите на Барбара като дребни и незначителни; никога не си тръгваше по средата на разговора; никога не я караше да се чувства маловажна. Слава богу, Тони най-накрая си беше намерил работа. Не че някога Крис се бе оплаквала. И все пак, положението сигурно не е било приятно, което най-вероятно бе причината за внезапното ѝ разболяване. Не казваха ли специалистите, че депресията отслабва имунната система? Макар че минаха седмици, откакто Тони бе започнал работа, Крис все още изглеждаше прекалено ангажирана. Нещо не беше наред. Трябваше да поговори с Крис, когато се оправеше, да я изведе някъде.

Барбара постоя няколко секунди по средата на тротоара пред „Грил Огнената Лисица“, а стомахът ѝ ръмжеше от недоволство. Нуждаеше се от храна, както и от уверение, че всичко със света е наред. Погледна си часовника: 12:45. Ако побърза, можеше да стигне навреме до университета, за да заведе на обяд красивия си съпруг.

След по-малко от десет минути Барбара паркира черната си „Сиера“ на едно току-що освободено място на Клифтън авеню, известно повече като „Братството“, заради множеството мъжки и женски студентски клубове, подредени от дясната страна на улицата по посока на университета на Синсинати — вторият най-стар и най-голям общински университет в Америка. Тя бързо отмина високата бетонна сграда на научно-инженерния център „Броуди“ и забеляза по-скромната двуетажна сграда от червени тухли, в която се помещаваше отделът по обществени науки, където мъжът ѝ водеше лекции върху обща психология и бихевиоризъм. Тя поздрави с разсеяно кимване няколко, облечени в дънки и кожени якета студенти, струпани около парадното стълбище, отвори тежката дъбова врата и тръгна надолу по дългия коридор, а токчетата ѝ шумно контрастираха на меките обувки, които изглежда, че всички носеха.

Красива стара сграда, помисли си Барбара и леко забави крачка, щом зави надясно и продължи по коридора, на чиито стени бяха подредени черно-бели фотографии на отдавнашни възпитаници. Тъмна дървена ламперия, внушителни прозорци, изискани стари арки. Така, както би трябвало да изглежда един университет. Скърцащ и величествен, и леко заплашителен. Не че тя трябваше да се чувства уплашена, реши Барбара, докато се качваше по широката стълба в далечния край на коридора. Това, че след като спечели титлата си не отиде в колеж, не означаваше, че е глупава, нито че трябва да се чувства по-низша. Може и да не умееше да цитира Шекспир, като Сюзан, нито да споменава правни прецеденти, като Вики, а и да си каже истината, доста щеше да се измъчи, ако трябва да направи разлика между психология и социология, но въпреки това имаше свое становище в разговорите със съпруга и приятелките си. Освен другото, още не бе късно. Ако искаше, винаги можеше да запише няколко курса и да работи за научна степен, както правеше вече от години Сюзан — по един курс от време на време, когато домашният живот и бебетата позволяваха. Разбира се, щеше да се наложи да намери нещо, което наистина да я заинтригува и да не ѝ отнема много от времето с Трейси и Рон. Барбара сви рамене и си се представи като Скарлет О’Хара от „Отнесени от вихъра“: щеше да мисли за тези неща по-късно — утре бе нов ден. След като хвърли поглед на отражението си в стъклото на една стара снимка до аудиторията на мъжа си и видя Вивиан Лий да се взира в нея, Барбара отвори вратата и влезе.

Залата бе просторна, банките амфитеатрално разположени, като на стадион, от тавана до земята, където съпругът ѝ — висок мъж, със сурова хубост — бе застанал зад катедрата си, пред голяма черна дъска и изнасяше лекция пред близо триста студенти, внимателно поглъщащи всяка негова дума. Барбара се отпусна на една свободна седалка в дъното, съзнавайки, че към нея са обърнати многобройни погледи, включително този на мъжа ѝ, който регистрира присъствието ѝ с почти неуловимо кимване и продължи да говори.

— Една от основните трудности в областта на поведенческите изследвания е тенденцията проблемите прекалено да се опростяват в категориите на тясната мотивационна теория — казваше той. — Един такъв пример: Гетщалтската школа вярва, че хората се стремят към по-обхватна и стабилна организация на психологичната област, където индивидът непрекъснато се опитва да примирява противоположни впечатления, за да проумее света около себе си и по този начин да увеличи възможностите си да се адаптира.

Барбара чу яростно скърцане на химикалки по хартия, когато всички студенти около нея се хвърлиха да записват всяка дума. Дали действително имат някаква представа за какво говори той? — зачуди се тя и положи голямо усилие да се съсредоточи, за да може на обяд да дискутира тези теории с мъжа си. Но вече губеше нишката на лекцията му, умът ѝ се връщаше към Крис и се чудеше как ли се чувства и дали може да ѝ помогне с нещо.

— След метода на поощрение и наказание идва друг мотивационен модел — говореше съпругът ѝ, а кафявите му очи обхождаха залата. — Този модел разглежда човешкото поведение като част от адаптивния отговор към обществения свят, където груповите норми са от първостепенно значение и индивидът търси приемане и подкрепа от своята група.

На английски ли говори? — чудеше се Барбара, почувствала се изведнъж като нов имигрант, току-що слязъл от кораба. Къде се е научил да говори така? Тя измери с поглед преобладаващия дамски състав, студентките, превити над тесните банки, нетърпеливи да запишат всяка дума. Нито едно от тези момичета не знае нищо за грима, помисли си Барбара и поклати изумено глава. Може да знаеха много за мотивационните модели, но относно сенките и контурите бяха кръгла нула.

— И накрая, трябва да споменем личностната теория, която изтъква вътрешната динамика, лежаща в основите на поведението, където нуждата на индивида да съхрани собствената си личност и цялост е по-важна от външните поощрения и наказания. — Внезапно Рон млъкна и се засмя. — Утре ще продължим с това. Моля, прочетете от страница 121 до 139 във вашия текст. Благодаря.

Студентите незабавно станаха от местата си, взеха да си събират нещата и да се изкачват по стълбите, без да обръщат внимание на Барбара, която тръгна надолу към подиума при мъжа си.

— Каква приятна изненада. — По постоянно загарялото лице на Рон се разля усмивка. — Какво те води насам?

— Мислех да изведа красивия си съпруг на обяд — отговори Барбара с умоляващ поглед, стиснала незабелязано палци зад гърба си. Моля те, кажи да.

— Мислех, че ще обядваш с момичетата — каза Рон и се огледа из залата, сякаш търсеше нещо определено. — Ейми — провикна се внезапно. — Ейми, трябва да поговорим една минутка за есето ти.

Барбара проследи с поглед дългокосото момиче в почти униформените впити дънки и кожено яке, което спря на върха на стълбите, прошепна няколко думи на приятелките си и се отправи надолу.

— Отложи се — обясни Барбара. — Така че си помислих да се възползвам и да видя дали си свободен.

— Звучи чудесно — каза Рон и Барбара въздъхна дълбоко с облекчение. — Дай ми две минути да се погрижа за това.

— Няма проблем. Има ли наблизо тоалетна?

— По стълбите нагоре. Вдясно.

— Ще те чакам във фоайето.

— Идвам след две минути — повтори Рон, когато Ейми се приближи. Тя затъкваше с нервни пръсти косата зад ушите си.

Малко спирала за мигли би дала на това момиче всичкото самочувствие на света, помисли си Барбара, докато се изкачваше по стълбите. Обърна се за малко и забеляза, че тя стои може би два сантиметра по-близо до съпруга ѝ, отколкото бе редно, гърдите ѝ се докосваха до ръката му, а той не си даваше труда да се отмести. Не ставай глупава, каза си Барбара и излезе от залата. Отново я обхващаше параноя. Момичето просто стоеше достатъчно близо, за да чуе какво ѝ говори Рон. А гърдите ѝ изглеждаха притиснати до ръката му само от мястото, на което бе застанала Барбара.

Тя бързо намери тоалетната, оправи си косата и червилото пред правоъгълното огледало над редицата от мивки и разтри кожата около очите си, докато малките бръчици, които ги ограждаха като скоби, изчезнаха. „Изобщо не изглеждаш по-стара от кое да е от ония момичета“ — прошепна на отражението си Барбара и се зачуди как така, без никакви диети и упражнения, Рон успяваше да поддържа младежката си външност. Не изглеждаше да са му навредили и всички часове, които отделяше за слънчеви бани. И сега си беше точно толкова красив, колкото и в деня, когато за първи път го забеляза на бара „При Арнолд“, още тогава обграден от жени. О-хо, спомни си тя, че си помисли, когато очите им се срещнаха. Беля.

Тя, разбира се, бе наясно с клюките, които се носеха за съпруга ѝ. Клюки се разнасяха през всичките десет години на техния брак. Но Рон постоянно я уверяваше, че те са злостни и неоснователни и тя отдавна бе взела решение да не им обръща внимание. Бе решила също, че дори и да са верни, дори и мъжът ѝ да се ангажираше от време на време с някой случаен флирт, това не значеше нищо. Не каза ли същото Вики за собствените си забежки? Че те са само секс?

Барбара разкопча синьото си сако, втъкна бялата си копринена блуза в полата и тъкмо се чудеше дали да ползва тоалетната, когато външната врата се отвори, вътре влезе и се приближи към огледалото момичето от класа на мъжа ѝ („Ейми, трябва да поговорим една минутка за есето ти.“).

— Здрасти — каза Барбара, а момичето пусна книгите си на мивката и започна да се сресва с дълги, плавни движения. Тя бе симпатично момиче, с бледо фино лице и големи тъмни очи, които я правеха да изглежда по-интересна, отколкото вероятно беше, прецени Барбара, но пак не ставаше за конкурс по красота. „Мис Миловидност“, може би, помисли с усмивка Барбара, опитвайки се да не обръща внимание на кръглото ѝ малко дупе, изпълващо прилепналите дънки и на малкия висок бюст, който можеше да се опише като наперен. Младите нямат нужда да са красиви, осъзна Барбара. Достатъчно бе, че са млади.

— Здрасти — каза Ейми на отражението на Барбара.

— Вие сте в класа на мъжа ми — отбеляза Барбара, опитвайки се да звучи нехайно.

Момичето сви рамене:

— М-м-м.

— Той е добър преподавател — продължи Барбара, макар ясно да личеше, че момичето не проявява интерес към разговора.

Ейми върна четката обратно в размъкнатата си черна кожена чанта.

— Най-добрият — каза тя и очите ѝ за кратко срещнаха нейните в огледалото, но се забавиха съвсем малко повече от необходимото, сякаш мълчаливо я предизвикваха. После изведнъж си тръгна, излезе през вратата, с дългата си кестенява коса, развяваща се зад нея, с чантата, която се удряше в хълбока ѝ.

Барбара остана още няколко минути пред редицата от мивки, опитвайки се да не мисли какво ли е прекъснала с внезапната си поява, опитвайки се да не мисли изобщо за нищо. Понякога е по-добре човек да не мисли. Мисленето само те вкарва в беля. Колкото си по-тъп, толкова си по-щастлив, реши тя и добави още малко руж към отново пребледнелите си страни. Още веднъж намести блузата и оправи полата си. После почака да се нормализира дишането ѝ, погледна се за последен път в огледалото и излезе в коридора да търси мъжа си.

4.

Крис чу звънеца на входната врата и помисли дали да не отвори, но реши, че е по-добре да го остави да си звъни. Тони щеше да отвори и да каже на приятелките ѝ, че е заета и ще им се обади по-късно. Само дето по-късно тя вероятно щеше да е заета с нещо друго, а после би било вече твърде късно да им звъни и така щеше да мине още един ден, а след това друг. Можеше да мине цяла седмица без нито да види, нито да говори с тях. Вече бе пропуснала обяда по случай рождения ден на Сюзан, отложи пазаруването с Барбара, отклони последната покана на Вики за вечеря. Неусетно половината от септември се изтърколи, а тя се бе събирала с тях общо колко… три пъти от юни насам? Бяха свикнали да се чуват всеки ден. Нищо важно. („Здравей, просто се обаждам. Отивам до магазина. Имаш ли нужда от нещо?“) Такива неща. („Почакай само да чуеш какво направи вчера Ариел.“, „Трябваше да видиш колко сладка беше Трейси в новия си анцуг.“, „Кирстен каза, че дневният лагер е гадост.“) Всекидневните неща. („Ще се чуем по-късно.“, „Почакай да чуеш това.“, „Звънни ми утре.“) Нещата, които те пазеха да не полудееш.

(„Обичам те.“)

И аз те обичам.

Кога спря да им се обажда? От кога бе станала твърде заета да се вижда с приятелките си?

Чу Тони да отваря входната врата.

— А-а, здравейте, момичета. Каква приятна изненада.

Три гласа изведнъж заговориха едновременно.

— Къде е тя?

— Не приемаме „не“ за отговор.

— Крис, домъкни си задника тук, долу.

— Идвам веднага — провикна се Крис отгоре, а сърцето ѝ думкаше, докато бързаше към спалнята да провери в огледалото на банята как изглежда. „Изглеждам добре“ — увери сама себе си, прокара гребен по дългата си до раменете коса и я захвана на конска опашка с една лилава шнола. Смени изцапания сив анцуг, който носеше през последните два дни с бял памучен панталон, а на мястото на похабената жълта тениска сложи бледолилава. И защо цялата тази суматоха, зачуди се Крис. Къде толкова отиваше? Просто долу да каже „здрасти“.

— Крис, какво, по дяволите, правиш там горе? — провикна се Вики от вратата.

— Веднага слизам. — Крис не помръдна. Може би, ако минеше достатъчно време, те щяха да се уморят да я чакат и да си тръгнат.

— Броя до десет, после се качвам горе — предупреди Барбара.

Крис хвърли последен поглед на огледалото и се втурна в хола. Появи се на върха на стълбите в мига, в който Барбара започваше да се качва.

— Ето я! — зарадвана обяви Барбара. — Истинска е. Съществува. Не сме си я измислили.

В следващия миг Крис се озова в прегръдките на Барбара, топлината на другата жена обгърна кожата ѝ като кашмир, финият ѝ парфюм затанцува около главата ѝ като вълшебен прашец. Крис затвори очи и зарови глава във врата на Барбара, вдъхвайки чудесния ѝ аромат.

— Всичко наред ли е? — прошепна Барбара и здраво я притисна.

От устните на Крис се откъсна неволен стон — наполовина плач, наполовина въздишка — и тя се отдръпна назад, далеч от ръцете на Барбара.

— Какво има?

— Явно не си знаеш силата, Барби — каза Тони през смях, присъединявайки се към двете жени на стълбите. Той обви ръка около жена си и внимателно я поведе надолу по стълбите към предния хол, където чакаха Сюзан и Вики. — Крис е малко контузена. Не ви ли каза, че миналата седмица падна по стълбите?

— Какво? — Сюзан.

— Паднала си по стълбите? — Вики.

— Боже мой, добре ли си? — Барбара.

— Само от последните две стъпала — успокои ги Крис. — И да, добре съм. Боя се обаче, че не мога да кажа същото за влакчето на Уайът, което строших напълно с приземяването си. — Опита се да се засмее, но болезненото пулсиране в ребрата ѝ пресече смеха.

— Дай да видя. — Барбара моментално застана до Крис, повдигна фланелката ѝ и нежно докосна с пръсти голямото кръгло петно с цвят на горчица, отляво.

— Уау, момичета — обади се Тони. — Да няма нещо между вас двете, което трябва да зная?

— Това натъртване изглежда доста зле — заяви Вики.

— Може би не е лошо Оуен да го види — предложи Сюзан.

— Добре съм — възрази Крис. — Наистина. Нищо не е.

— Мама падна по стълбите и смачка влакчето на Уайът — обяви Монтана, която в този момент влезе от кухнята в хола.

— Така разбрахме и ние — каза Вики. — Това не е било много умно от нейна страна, нали?

— Тя винаги пада — констатиращо отбеляза Монтана.

— Може би, ако ти и брат ти си прибирахте играчките от време на време… — започна Тони.

Монтана направи физиономия, сграбчи пръстите на майка си и взе да я тегли за ръката.

— Хайде, мамо. Ти обеща да правим курабийки.

— Защо не накараш баща ти да ти помогне да направите курабийките? — предложи Сюзан.

— Да, а ние ще вземем мама с нас за малко — добави Вики.

— Не! — сопна се Монтана.

— Не се мръщи — предупреди я Барбара. — Ще ти излязат бръчки.

— Не мога да дойда — каза Крис, а Монтана продължи да я дърпа за пръстите. — Уайът всяка минута ще се събуди, а и наистина обещах на Монтана…

— Аз мога да гледам децата — предложи Тони. — Върви, скъпа. Не си излизала от къщата цели седмици.

— Не! — пак се провикна Монтана. Деликатните ѝ черти се събраха по средата на мъничкото ѝ личице, а дългата ѝ руса коса се мяташе от буза на буза с всяко упорито тръсване на главата. — Тя обеща да правим курабийки.

Тони незабавно взе дъщеря си в ръце.

— Какво има, дечко? Мислиш, че татко ти не може да прави шоколадови курабийки ли? Ще ти дам да разбереш какъв майстор на шоколадовите курабийки съм. Всъщност, аз ги правя много по-хубави от майка ти. Не знаеш ли, че най-добрите готвачи в света са мъже?

Монтана се изскубна от ръцете на баща си и се вторачи в майка си.

— Не те харесвам повече. Ти не си добра мама.

— Монтана…

— Всичко е наред, Крис — каза Тони, когато Монтана избяга отново в кухнята. — Ще ѝ мине. Върви с приятелките си.

— По-късно ще си добра мама. — Вики бързо поведе Крис към входната врата.

— Наистина, не би трябвало…

— Ще я върнем вкъщи навреме за обяд. — Сюзан отвори вратата и избута Крис навън.

— Къде отиваме? — попита Крис и дълбоко си пое дъх, поемайки топлия септемврийски въздух. Вдигна лице към слънцето, затвори очи и усети как слънцето изгаря бузата ѝ като гореща ютия. Дали не ми остави белег, почуди се тя, наведе отново глава, обърна се към къщата и зърна сянката на Тони да я наблюдава иззад спуснатите завеси на всекидневната.

— Отвличаме те — обяви Вики и поведе жените към „Ягуар“-а в цвят бежов металик, паркиран на половин пресечка надолу по улицата.

— Наистина. — Крис рязко спря. — Не мога да направя това. Трябва да се върна.

Жените я обградиха, пречейки ѝ да избяга, а Вики отключи колата.

— Влизай в колата — каза една от тях.

Крис надзърташе през задното стъкло на голямата луксозна кола и гледаше как виещият се път бяга назад. Караха едва от десет минути, а вече изглеждаше сякаш са в друг свят, вълшебен, недокоснат от прозаичните проблеми на суровата действителност. Свят, в който просторни имения се редяха далеч от пътя, а пътни знаци предупреждаваха, че се пресичат алеи за езда. Свят, в който мирни, заоблени хълмове създаваха приятната илюзия за провинциален живот, макар че до центъра на Синсинати имаше по-малко от половин час. Много пари, както стари, така и нови, помисли си Крис, са хвърлени на по-малко от петдесет квадратни километра, колкото е модното предградие „Индиън Хил“. Дали тези хора бяха засегнати от рецесията? Бяха ли чували изобщо за нея?

— Какво правим тук? — попита тя.

— Просто разглеждаме — отговори Вики. — Харесахте ли си нещо?

— Всичко — обади се от мястото си до Крис Барбара.

Крис почувства ръката на Барбара върху своята и се почуди дали не я пази да не избяга от колата. Толкова е красива, разсеяно си помисли тя, потискайки импулсивното си желание да прокара другата си ръка по меката буза на Барбара. Не ѝ трябва всичкият този грим и лак за коса. Не ѝ трябва абсолютно нищо.

— Казах ли ви какво измисли онзи ден Уитни? — попита от предното място Сюзан. В гласа ѝ се долавяше кротка майчина гордост. — Тъкмо се готвехме да излизаме на разходка, когато заваля. Аз ѝ казвам, че ще се наложи да излезем по-късно, а тя отговоря: „Няма нищо, мамо. Този път ще вземем отворен чадър“. — Сюзан се засмя. — Помислих си, че е доста добре за двегодишен човек, тоя тип дедуктивно разсъждение.

— Удивително — завъртя глава Барбара.

— Ще засрами и Айнщайн — засмя се Вики.

— Да, и аз си помислих, че е доста умно за нейната възраст.

— Спомням си, когато Трейси беше на две години — обади се Барбара. — Един цял следобед играх с нея, изморих се много и ѝ казах, че трябва да полегна за малко, но тя разбира се, не беше уморена, тъй като е едно от онези деца, които никога не спят. И така, аз си отидох в стаята, легнах си на леглото, а след няколко минути чух малките ѝ крачка да шляпат в стаята. Отворих едно око и я видях да се бори с голямото одеяло, което най-накрая успя да хвърли върху мен. После се покатери на стола в другия край на стаята, седна там и взе да ме гледа. Следващото нещо, което си спомням, е, че заспах дълбоко. Събудих се час по-късно и я намерих пак там, седи си, без да е помръднала. Седи и се взира в мен.

— И Джош е нещо подобно — каза за четиригодишния си син Вики. — Малко е зловещ.

— Аз нямах предвид, че Трейси е зловеща — възрази Барбара.

— Но Джош определено е зловещ — потвърди Вики. — Искам да кажа, аз го обичам и така нататък, но той просто е малко странен. Знаете ли какво ми поиска онзи ден? Тампон!

— Тампон! Но защо, за бога?

— Каза, че чул, че с него се плува по-добре.

Жените избухнаха в смях. Дори Крис се хвана, че се смее на глас. Незабавно усети стягане в ребрата.

— Кирстен и тя — продължи Вики. — Не е лесно да я разбере човек. Никога не зная какво си мисли.

— Така е по-добре — обади се Сюзан. — Ариел ми съобщава всяка мисъл, която ѝ хрумне. Повечето са свързани с това колко мрази сестра си. Не мисля, че някога ще ми прости.

Жените се засмяха, после утихнаха и се загледаха през прозорците във великолепната гледка на заоблените хълмове.

— Е, кога ще ни кажеш какво става? — Барбара попита Крис, като успя да прозвучи небрежно, макар че стягането на пръстите ѝ върху ръката на Крис я издаде.

Крис почувства как дъхът ѝ секва в дробовете. Макар и да очакваше този въпрос, откакто се качи в колата на Вики, прямотата му я стресна. Смехът на жените, лекотата, с която си споделяха, бяха приспали бдителността ѝ.

— Не разбирам какво имаш предвид — отговори тя, но дори и за самата нея думите прозвучаха неубедително. Барбара се облегна назад и повдигна едната си вежда; Сюзан се обърна от мястото си на предната седалка, а веждите на Вики се събраха в огледалото за задно виждане. — Какво сте ме зяпнали? Какво ви става на всички? Нищо няма. Честна дума.

— Вече почти не те виждаме, не отговаряш на обажданията, винаги си заета…

— Знаете как е — възрази Крис.

— Не знаем.

— Кажи ни.

— Толкова неща има — каза Крис.

— Ти току-що каза, че няма нищо — припомни ѝ Вики.

— Какво?

— Кое е вярното, Крис? Не може и двете.

— Внимавай. Започваш да звучиш като адвокатка.

— Аз съм твоя приятелка — просто каза Вики.

— Съжалявам — извини се Крис. — Просто вие всички правите голям въпрос от нищо.

— Наистина ли? — попита Сюзан.

— Да не си ни сърдита? — попита я Барбара. — Да не би да сме казали или направили нещо, с което да те обидим?

— Разбира се, че не.

— Тогава защо вече не те виждаме?

— Просто напоследък нещата са малко напрегнати, това е всичко — упорито продължи Крис. — Уайът е болен през цялото време, изглежда, че хваща всеки вирус, който се появи. Знаете какви са децата — малки инкубатори на зарази. Така че първо той се разболява, после аз се разболявам. Само дето на мен ми трябва повече време да оздравея. После пък трябва да насмогна с всичката работа вкъщи, която се е натрупала.

— Тогава защо уволни чистачката? — попита Барбара.

— Уволнила си Марша? — възкликна Сюзан, понеже всички те ползваха услугите на една и съща жена.

— Тони не беше доволен от работата ѝ — опита се да обясни Крис. — А и аз съм си вкъщи по цял ден. Няма причина да не го правя.

— Харесва ли ти да го правиш? — попита Вики с такъв тон, сякаш подобна мисъл бе отвъд разбирането ѝ.

— Нямам нищо против — каза Крис — Наистина. Нямам.

— Да не си развила агорафобия? — Гласът на Сюзан бе тих, а очите ѝ широко отворени.

— Какво е агорафобия? — попита Барбара.

— Буквално, това е страх от пазарища — обясни Сюзан.

— Аз мразя пазарищата — намеси се Вики.

— Означава да се боиш да излезеш от къщи.

— Аз не се боя да изляза от къщи.

— Днес следобед изглеждаше сякаш те е страх.

— Всичко наред ли е с Тони?

— Какво имаш предвид?

— Вие двамата разбирате ли се добре? — попита Барбара.

— Естествено. Всичко е наред. Искам да кажа, напоследък бе малко напрегнато, понеже Тони не е много щастлив с новата си работа и мисля, че е загубил доста пари на борсата.

— Мислиш? — попита Сюзан. — Не знаеш ли?

Крис поклати глава.

— Знаеш колко съм безнадеждна с парите.

— От кога?

— Имаш си собствена банкова сметка, нали? — попита я Вики.

— Имаме обща сметка. Защо ми е собствена?

— Всяка жена трябва да си има собствена сметка. За всеки случай. И при първи признаци за нещо нередно, трябва да започне да заделя пари настрана.

— Но това е толкова нечестно — възкликна Крис.

— Не, не е — обясни ѝ Вики. — Това е самосъхранение. Пък и ти сигурно не би искала да ходиш при Тони за всяко дребно нещо. Нали? Не и за всяка дреболия?

— Разбира се, че не. — Крис усети, че бузите ѝ се зачервяват от гняв. Какво ѝ влизаше на Вики в работата как те с Тони си управляваха парите? Вики бе женена за богат мъж. Не можеше да разбере какво означава за един мъж да работи омразна работа, за да може да осигури храна на масата. Точно сега парите не стигаха. Тони беше прав да я ограничава, да я кара да се отчита за всяка стотинка.

— Първата ти работа в понеделник сутринта — продължаваше Вики, — искам да бъде да отидеш в банката и да си отвориш собствена сметка. Чуваш ли ме, Крис?

— Чувам те — отговори Крис, решавайки, че е по-лесно да се съгласи, отколкото да спори.

— Ще дойда с теб — пожела Барбара и я потупа по ръката. — Неудобно ми е да призная, но и аз си нямам своя сметка.

— Господи, не ви вярвам на вас двете — възкликна Вики. — В кой век живеете, всъщност?

— Защо не спрем — предложи Сюзан, когато завиха надясно по „Съншайн Лейн“. — Да се поразходим.

Вики тутакси спря колата до тротоара. И четирите врати се отвориха. Жените излязоха в топлия септемврийски следобед.

— Толкова е спокойно тук — отбеляза Барбара, хванала ръката на Крис, размахвайки я напред-назад, сякаш бяха ученички. Вики вървеше няколко крачки напред, Сюзан няколко крачки назад.

— Може ли малко по-бавно — помоли Сюзан.

Макар и с около десет килограма наднормено тегло, Сюзан изглеждаше чудесно, помисли си Крис. Чудесната ѝ кестенява коса се подвиваше към силната ѝ челюст, кръглите ѝ бузи изтриваха всеки знак на възрастта и я правеха да изглежда дори по-млада, отколкото когато се бяха запознали.

— Хайде, дами, не мога да ходя толкова бавно — изпъшка Вики.

Типично за нея, каза си Крис. Търпението на Вики бе ограничено. Нима не ѝ бе омръзнало да чака да ѝ се накъдри косата и не я отряза почти на два сантиметра дължина? Късмет, че късото ѝ отиваше. Крис се засмя. Вики си имаше начин да превръща дори най-мръсната слама в злато.

Вървяха по пътя, докато стигнаха „Каюга Драйв“.

— Аз съм до тук, дами — каза Крис и рязко спря, внезапно почувствала, че ѝ се повдига. — Жегата ми действа. — Тя усети как коленете ѝ се подгъват, отпускат се и видя земята да се втурва срещу нея, докато пада надолу.

Незабавно я обградиха грижовни ръце.

— Господи, Крис, какво стана?

— Удари ли се?

— Дишай дълбоко.

Крис се опита да ги отблъсне с ръка, но вместо това избухна в сълзи.

— Какво има, Крис? Какво не е наред?

— Мисля, че се нуждаеш от лекар.

— Нямам нужда от лекар — възрази Крис.

— От колко време падаш така?

— Не е нищо.

— Крис, ти си паднала по стълбите. Монтана каза, че падаш през цялото време. Сега колабира по средата на улицата.

— Горещо е.

— Не чак толкова.

Крис въздъхна дълбоко, рязко забърса потока от сълзи, който сякаш нямаше да спре никога и зарови ръце в косата под опашката си.

— О, боже — проплака тя.

— Какво има?

— Моля те, Крис. На нас можеш да кажеш.

Крис се втренчи в загрижените очи на приятелките си. Можеше ли да им каже истината? Можеше ли? Мили боже, какво щяха да си помислят за нея?

— Мисля, че съм бременна — прошепна тя.

— Ти си бременна? — повтори Барбара. — Това е чудесно. — Тя млъкна за малко. — Или не е?

Крис сведе глава към гърдите си, раменете ѝ се тресяха, докато плачеше.

— Не е ли чудесно? — тихо попита Сюзан.

— Не зная. — Крис се чу да проплаква, мразейки гласа си. Той издаваше слабост и отчаяние, и неблагодарност. — Това не значи, че не обичам децата си.

— Разбира се, че не значи.

— Обичам децата си повече от всичко друго на света.

— Ние знаем това.

— И не че не искам никога вече да имам деца. Може би след някоя и друга година, когато нещата малко се пооправят. Просто времето ми изглежда неподходящо. — Крис повдигна ръце в своя защита, после ги отпусна отстрани. — Миналия месец се наложи да направим втора ипотека на къщата, а Тони мрази новата си работа и вече говори за напускане. Мисли да започне самостоятелно, да си отвори собствена агенция и да работи вкъщи. А това понякога ми идва твърде много, нали разбирате. Сякаш никога няма да имам грам време за себе си. Съзнавам, че звучи лошо, защото зная колко много ме обича Тони и оценявам всички неща, които прави за мен, колко добре се грижи за мен и децата, наистина, но понякога се чувствам, сякаш не мога да дишам. И точно сега още едно бебе…

— Не си длъжна да раждаш това бебе — каза просто Вики.

Настана тишина.

— Не мога да направя аборт. — Крис започна да клати глава, както Монтана по-рано, опашката ѝ се мяташе напред-назад по бузите. — Не мога. Не мога.

— Трябва да обсъдиш това с Тони — внимателно предложи Барбара.

— Не мога да говоря с него за това. Никога не би ме разбрал. Никога не би ми простил дори само обсъждането…

Отново за кратко настана тишина, а после:

— Не е нужно той да знае.

Крис се вторачи невярващо във Вики. Откъсна се от грижовните ръце на приятелките си, изправи се на крака и взе да крачи напред-назад по улицата.

— Не. Не мога. Не разбирате. Тони ще разбере. Той ще разбере.

— Как ще разбере? — попита Барбара.

— Той ще разбере — каза Крис и яростно заклати глава нагоре-надолу. — Той следи.

— Какво значи той следи? — попита Сюзан. — Да не искаш да кажеш, че ти следи цикъла?

— Той не е спирал да иска друго бебе, още откак Уайът се роди.

— А какво искаш ти?

— Не зная какво искам аз. — Ето защо имаше такъв късмет, че е с Тони, почти изкрещя Крис. Той знаеше какво е най-добре за нея.

— Той ти следи цикъла — удивено повтори Сюзан, сякаш се опитваше да открие смисъла на думите.

— Не е толкова зле, колкото изглежда. Вижте, аз изопачих всичко. Правя го през цялото време.

— Не, не е така.

— Да, така е.

— Кой казва, че е така? — попита Барбара. — Тони?

— Ти не изопачаваш нещата, Крис — обади се Сюзан. — Крис, слушаш ли ме?

— Трябва да се връщам вкъщи — каза Крис, завъртя се на пети и тръгна обратно към колата. — Ако не ме откарате, ще се върна на автостоп. — Тя се огледа нагоре-надолу по улицата, но не видя никакви коли.

— Разбира се, че ще те откараме — последва я Вики.

— Крис, почакай! — Чу ги да викат някъде зад нея.

— Крис, моля те, ние сме на твоя страна.

Бяха ли наистина?

— Не искахме да те разтревожим — каза Барбара, когато се качиха в колата.

По обратния път към Мариемонт Крис държеше главата си наведена, с поглед, забит в скута ѝ.

— Аз наистина искам това дете.

— Разбира се, че го искаш.

— Всеки иска каквото си иска.

— Не се тревожете за мен — каза Крис, щом Вики спря на Гранд авеню. Когато отвори задната врата и излезе от колата Крис видя сянката на Тони да наблюдава иззад прозореца на всекидневната. Дали е стоял там през цялото време?

— Обичаме те — извика след нея Барбара. — Нали знаеш това?

— Зная. — Крис обви думите около себе си като шал. — И аз ви обичам.

Входната врата се отвори.

— Здравей, скъпа — каза Тони. — Рано се прибираш.

— Липсваше ми — отговори му Крис, пристъпи прага и затвори вратата след себе си, без да се обръща.

5.

— Мамо! Мамо!

Сюзан се обърна на дясната си страна и се помъчи в тъмното да види радиочасовника от страната на мъжа си. Нямаше още дори четири часа сутринта.

— О, боже — простена тя, защото разбра, че не бяха минали и два часа, откакто най-накрая бе легнала, отдадена на тревожни мисли и неспокойни сънища. Ето че не съм само аз, каза си, заслушана в повтарящите се викове на Ариел. Тъкмо се канеше да отметне одеялото и да види какво става с детето, когато мъжът ѝ сложи ръка върху нейната и я спря.

— Аз ще отида — каза Оуен и прозвуча толкова уморено, колкото се чувстваше и тя.

— Сигурен ли си?

— Поспи малко. — Устните му леко докоснаха челото ѝ, докато слизаше от леглото.

Сюзан чу съпруга си да се бори с халата в края на двойното легло и усети стъпките на босите му крака по килима, докато забързано излизаше от спалнята.

— Какво има, миличка? — чу го да пита, отваряйки вратата към стаята на Ариел.

— Имах кошмар — чу Ариел да хленчи.

Сюзан знаеше всичко за кошмарите. Особено за един от тях, помисли си тя, затвори очи и тутакси се видя прегърбена на чина си в часа по средновековна драма, как панически се опитва да обхване една безразборна купчина хартии, да ги натика в някакъв що-годе ред, но жалкият ѝ опит пропада, а после чува името си, произнесено високо, сякаш по радиоуредбата:

— Сюзан. Сюзан Норман. Да чуем сега вашето есе. — Плешивата глава на професор Къриър се клати нагоре-надолу, а Сюзан събира разбърканите си листи, измъква се от мястото си и се отправя към предната част на стаята.

Винаги точно на това място в съня си Сюзан осъзнава, че е гола. Ужасена, тя се опитва да запази някакво приличие, като се крие зад листите, прихлупва рамене, при което увисналите ѝ гърди се блъскат в малкото, но неприятно кълбо плът на корема. При тази нова поза обаче още повече изпъква голият ѝ задник и тя чува смеха на останалите студенти, вижда подигравателните им пръсти, насочени към нея. Бързо премества едната си ръка отзад, но внезапното движение разпръсква листите по земята и тя е принудена да лази по колене и лакти в напразно усилие да ги събере, а жестокият смях наоколо прераства в почти оглушително кресчендо.

Обикновено в този момент се събуждам, с благодарност си помисли Сюзан, наблюдавайки как Оуен стъпва на пръсти по килима, обратно към леглото. Той метна хавлията си на един стол наблизо, мушна се под завивките и се сгуши до нея.

— Какво беше? — попита го тя.

— Беше се подмокрила — спокойно съобщи мъжът ѝ.

Цялото тяло на Сюзан се стегна. Рано сутринта имаше час, а не можеше просто да хвърли на майка си една купчина мръсни чаршафи, веднага след като горката жена прекрачи прага. Би ли могла? Здравей. Ариел пак се подмокри в леглото. Зная, че я гледаш всеки ден и това не бе част от нашето споразумение, но би ли могла да пуснеш една пералня и да смениш чаршафите, понеже аз имам важен час, а ти така и така си седиш тук без да правиш нищо друго, освен че ми гледаш децата?

— Няма нищо — обади се Оуен, като че ли бе говорила на глас. — Аз смених чаршафите и сложих мръсните в пералнята.

Сюзан седна на леглото и се взря в съпруга си, с когото бяха заедно от единайсет години.

— Направил си всичко това?

— Чудо голямо — промърмори той със затворени очи.

— Как извадих такъв късмет?

— Опитай се да поспиш. — В бръчиците около очите и устата на Оуен се появи доволна усмивка.

— Обичам те — прошепна Сюзан и се сгуши в извивката на ръката му.

Оуен Норман може и да не минаваше за хубавец — бе среден на ръст и тегло, а чертите му бяха твърде обикновени, за да ги намери човек за забележителни или интересни — но бе мил и почтен човек, да не говорим какъв чудесен лекар бе и всички, които го познаваха, както пациенти, така и приятели, му вярваха и се възхищаваха от него.

Сюзан се обърна на лявата си страна, после усети, че и Оуен се обръща заедно с нея, а ръката му пада върху изобилната плът на бедрото ѝ. Тя бе неспокойна. Инцидентът с Крис този следобед я обезпокои и разстрои. Явно, нещо съвсем не бе наред, нещо повече, отколкото Крис даваше да се разбере, нещо повече от перспективата за ново бебе, колкото и ненавременна да бе. Жените бяха обсъдили това на кафе в къщата на Вики, опитваха се да измислят как да я изкарат навън, но накрая бяха решили, че нямат друг избор, освен да чакат, докато Крис не стане готова сама да дойде при тях. Каквито и проблеми да имаше, каквото и да премълчаваше, си беше нейна работа. Те трябваше да бъдат търпеливи, да проявяват разбиране и най-вече да не вдигат шумотевица. В противен случай рискуваха напълно да я изгубят.

Сюзан се отпусна по гръб и се опита да определи в кой точно момент Крис бе започнала да се отдръпва. Имаше ли някакъв определен момент или промените в отношението на Крис към останалите бяха настъпили постепенно? Дали тяхното приятелство не се бе разпадало бавно и незабележимо, подобно на продължителен брак в последните стадии на неговото загиване?

Това ли беше проблемът, зачуди се Сюзан и се обърна на другата страна. Имаше ли пукнатини в брака на Крис и Тони? Крис бе отрекла, но ако Тони сериозно мислеше да открие собствена агенция, това би било много скъпо, а те явно бяха закъсали с парите. Трето бебе…

Той ѝ следи цикъла! При тази мисъл Сюзан ритна одеялото от крака си.

— Сюзан — каза Оуен, — какво не е наред?

— Не е наред ли? — Сюзан пак легна по гръб и видя загриженото лице на Оуен да се надвесва над нейното.

— Не си спряла да се въртиш, откак се върнах в леглото.

— Съжалявам. — Сюзан си спомни страха в очите на Крис, когато призна, че може да е бременна. От какво точно се страхуваше? Той ѝ следи цикъла! — пак си помисли тя. — Просто не мога да се наместя удобно.

— Още ли се притесняваш за Крис?

— Не. — След малко тя призна: — Е, поне се опитвам. — Какъв смисъл имаше да се преструва? Никога не бе успявала да излъже Оуен. Всъщност никога не бе искала, осъзна тя и пак си помисли каква късметлийка бе.

— Късметът е само част от уравнението — бе казала веднъж майка ѝ. — Ти работи много упорито за това, което имаш. И имаше достатъчно здрав разум да направиш правилния избор.

Накрая майка ѝ ѝ бе казала, че ние сме избора, който правим.

— Обичам те — отново се обърна към съпруга си Сюзан, чудейки се дали го бе казвала достатъчно често. Тя приближи глава към неговата и го целуна по устните.

— И аз те обичам — каза той, отвръщайки на целувката ѝ с неочакван плам. Неочакваното желание ги свари неподготвени, но бързо нарасна, така че онова, което започна като невинен израз на благодарност скоро се превърна в нещо съвсем различно. Сюзан усети как в отговор на нежното докосване на съпруга ѝ тялото ѝ се възбужда, а сетивата ѝ, които само преди миг бяха на ръба на пълен срив, изведнъж се изостриха и събудиха в очакване на нови ласки.

— Готова ли си? — попита той след малко и Сюзан кимна, обвивайки крака около кръста му, докато той проникваше в нея. Телата им се движеха бавно и в хармония, докато Оуен отново попита: — Готова ли си? — И тя отново кимна, а той се изправи на колене и проникна по-дълбоко в нея, докато главата ѝ взе да бучи, тялото ѝ пламна, цялото ѝ същество затрепери. Никога не ти говорят за това в часовете по здравеопазване, помисли си тя, когато всичко в нея бе готово да експлодира. Използват студени, медицински думи като кулминация, която е по-подходяща за обозначаване на литературен термин, или оргазъм, която пък звучи като нещо, сведено до лабораторна работа, но никога не се доближават до онова, което в действителност се случва, когато двама души правят любов: чистата и всеобемаща радост на пълното отдаване.

„Кой получава по няколко оргазма?“ — Сюзан си спомни въпроса, който Вики зададе в неделя, по време на суперкупата, преди около осем месеца.

„Аз никога не съм получавала оргазъм“ — бе признала Крис, а Барбара бе признала, че нейните винаги са преструвка. Дори и Вики бе споделила, че не е получавала оргазъм вследствие на полов акт. Когато я притиснаха, Сюзан бе отказала да коментира и бе напуснала стаята. По-добре да я вземат за срамежлива, отколкото за самодоволна, бе решила тогава и предпочете да не казва на останалите, че обезпокоително често изпитва оргазъм. Понякога единственото, което Оуен трябваше да направи, бе да докосне едно определено място на врата ѝ…

Може би просто е по-лесно да бъда удовлетворена, помисли си сега тя, макар че никога не се бе имала за особено чувствена. Определено не се виждаше като секси жена. Достатъчно привлекателна, да, особено ако изгубеше някой и друг килограм, но в никакъв случай не толкова симпатична като Барбара, Крис, или Вики. А и със сигурност щом погледнеше Оуен никой нямаше да се хвърли към леглото му. Биха предпочели съпруга на Барбара, Рон, понеже бе висок и хубав, или мъжа на Вики, Джереми, заради богатството и властта му, или мъжа на Крис, Тони, защото имаше самочувствие и се перчеше. Но всички те биха сбъркали.

В крайна сметка, ние сме избора, който правим.

— Как си? — попита я сега съпругът ѝ.

— Добре — отговори Сюзан с мъркащ глас. — Аз съм добре.

Секунди по-късно, удобно сгушена в ръцете на мъжа си, Сюзан затвори очи и заспа.

— В нашето изследване на църковните начала на драмата — обясняваше професор Ян Къриър пред клас от приблизително четирийсет и пет, недотам ентусиазирани студенти, — говорихме за шепата пиеси от дванайсети век, които имат действителни художествени заслуги, най-вече за тези на Флъри.

Сюзан се разшава на коравата седалка от полирано дърво, борейки се да задържи очите си отворени. Трябва да поспя повечко, реши тя, при все че не бе ясно как точно ще извоюва този подвиг. Между тичането по лекции, писането на есета, ученето за тестове и изпити, отглеждането на две малки дъщери — макар, слава богу, Уитни във всяко отношение да бе по-лесна от Ариел, което само правеше Ариел толкова по-трудна — и грижите мъжът ѝ да не се чувства пренебрегнат, тя разбираше, че просто нямаше достатъчно часове в деня или по-точно в нощта, когато най-много имаше нужда от тях. Сюзан се насили да стои по-изправена на стола си, изви гръб назад, потисна една прозявка и насочи отново вниманието си към мекото бръмчене на гласа на професор Къриър, глас, в който крещящо присъстваха многобройните му бил-съм-тук, направил-съм-това, мразя-да-правя-онова. Какво правеше тя тук? Къде по-точно си мислеше, че ще я отведе една научна степен по английска литература?

— И все пак, дори и пиесите на Флъри са били тясно свързани с твърде специфични църковни случаи и са се пеели по време на интервалите през редовната църковна служба — продължи професор Къриър. — Както ще видим в „Покръстването на Св. Пол“, тази пиеса, която вероятно е била поставяна на фестивала по случай покръстването на Св. Пол, доста тясно се доближава до библейското описание на покръстването му, както е предадено в „Действията на апостолите“.

Сюзан чу около себе си движението на забързани химикалки по хартия, подобно на множество миниатюрни мишки и осъзна, че не бе записала и ред, откакто бе започнала лекцията. Отвори си тетрадката и се пресегна към голямата платнена чанта в краката си за химикал. Тутакси усети как нещо се прилепи към пръста ѝ, подобно на пиявица в сладководно езеро. Тя си помисли това, припомняйки си неприятния инцидент от детството, когато едно лято родителите ѝ я бяха завели на вилата, заедно с по-големия ѝ брат и по-малката ѝ сестра и Сюзан бе настояла още същия следобед да влезе във водата, въпреки че майка ѝ я бе предупредила, че може да има пиявици. Но заета да се перчи пред по-малката си сестра, тя не оцени напълно предупреждението и после се показа от водата с няколко отвратителни черни топчици, захванати за ръцете и краката ѝ, само за да види как сестра ѝ в ужас хуква далеч от нея. Сюзан се бе опитала да ги издърпа в напразно усилие да ги отстрани, но това само влоши нещата и скоро по крайниците ѝ потече кръв на лъкатушещи червени линийки. Майка ѝ бе обяснила, че страшните неща не могат да се издърпат, без да се повреди кожата и че могат да се премахнат, само ако обилно се наръсят със сол.

— И тогава трябва да ги изядеш — весело я бе подразнил брат ѝ, а тя хукна, препъвайки се по пясъка и пищя уплашено, докато майка ѝ не я хвана и не я успокои, уверявайки я, че ако се наложеше някой да изяде противните неща, това щеше да бъде брат ѝ.

Сюзан измъкна ръка от чантата и с облекчение, но и със слисване видя, че от вътрешната страна на показалеца ѝ бе залепнала наполовина изядената близалка на Ариел.

— Чудесно — произнесе тя доста по-силно, отколкото имаше намерение.

— Извинете, госпожо Норман — незабавно се обърна към нея професор Къриър, — искате ли да споделите нещо с класа?

По дяволите тези големи уши, помисли си Сюзан, клатейки глава. Не пропускат нищо.

— Съжалявам — промърмори тя и дръпна от пръста си виновната близалка по-силно, отколкото трябваше, така че тя се разпадна и няколко парченца паднаха на пода, пръскайки се като парченца стъкло.

— Малка закуска ли, госпожо Норман? — попита професор Къриър, при което брадичката му се сниши, а очите му надникнаха над кръглите му очила с телени рамки.

Да не би да имаше и рентгенов поглед, зачуди се Сюзан. Няколко от студентите се засмяха нервно, може би от благодарност, че не те са прицел на присмеха му, от който доста се бояха.

— Бих казал, че трябва да сте по-добре запозната с опасностите, които крие безразборното хранене — отбеляза професорът и преди още забележката му да е напълно осъзната, върна взор към катедрата пред себе си. — В „Покръстването на Св. Пол“ — каза той, сякаш едната мисъл естествено следваше след другата, — имаме познатите елементи на църковната драма от дванайсети век, включително обръщането на грешника към Божията милост, трудното измъкване от преследването на опасни врагове, както и продължителния конфликт между земните сили и силата на Божието спасение.

Сюзан усещаше как кожата под белия ѝ пуловер гори, вратът ѝ се изчервява, бузите ѝ също стават огненочервени. Как смееше да ѝ говори по този начин! Как си позволяваше да ѝ се подиграва за теглото!

Но това ли направи той наистина, тутакси се усъмни. Или тя бе прекалено чувствителна на тази тема? Може би забележката му бе просто леко негодувание от факта, че го прекъсна. Той вероятно съзнава, че е смъртно досаден и се възползва от някои ситуации, за да внесе мъничко безгрижие в лекциите си, те доста се нуждаеха от това. В бъдеще щеше да внимава да не му предоставя подобни възможности за своя сметка. Нека другите студенти да понасят подлите удари на неговата ехидност. Те можеха да ги понесат. Те бяха заедно и по-силни и поне едно десетилетие по-млади от нея.

Кого лъжеше, помисли Сюзан и незабелязано огледа претоплената стара зала. Та те бяха деца, за бога, повечето все още тийнейджъри, лицата им бяха недовършени платна, в очакване четката на опита да ги довърши. Какво правеше тя сред тях, когато бе очевидно, че мястото ѝ не е тук? Какво изкривено самолюбие я бе убедило да преследва тази научна степен, която нищо нямаше да ѝ донесе в бъдеще? Освен образование, напомни си. Освен удовлетворението от добре свършената работа.

И кой би могъл да твърди, че една научна степен по английска литература няма да се окаже необходима в крайна сметка? Вики непрекъснато я окуражаваше да говори с мъжа ѝ за работа в едно от неговите списания. Може би когато си осигуреше дипломата и двете ѝ деца прекарваха по цял ден в училище, е, след всичко това би могла да посети непрекъснато разширяващата се империя на Джереми Латимър.

— Главната цел на църковната драма от дванайсети век не е била да образова масите, а по-скоро да създава красиви произведения, благочестиви и мъдри, а използването на най-разнообразни поетични форми и литературни жанрове, както и асоциации с класиката, предполага известно ниво на значителна литературна изтънченост. — Професор Къриър вдигна поглед от бележките си и огледа залата. — Е, добре. За следващия петък искам да видя по едно есе от пет хиляди думи, сравнение между версиите на Дигби и Флъри относно „Покръстването на Св. Пол“. Няма да има допълнителни занятия и от това есе ще зависят двайсет и пет процента от срочната ви оценка. Но — продължи той с намигване, — жените с големи бюстове минават автоматично. — След което сложи бележките си в износеното си кожено куфарче и го затръшна. — Това е. — Безочливата му усмивка направи главата му да изглежда още по-изпъкнала. — Свободни сте.

Сред студентите се разнесе сконфузен кикот, докато събираха нещата си и напускаха залата. Само Сюзан остана на мястото си, неспособна да помръдне, едва дишайки.

— Някакви проблеми, госпожо Норман? — попита професор Къриър.

Сюзан поклати глава, с поглед закован в пода. В ъглите на очите ѝ бяха натежали сълзи, сякаш ѝ бяха зашлевили шамар. Какво ѝ ставаше? Защо просто не станеше и не си тръгнеше?

— Има ли нещо? — настоя той.

Сюзан бавно повдигна очи от краката си и ги насочи по посока на професора, макар че внимаваше да не го гледа директно. Ако го погледнеше, можеше да каже нещо, за което да съжалява. А в края на краищата, той ѝ бе професор, човекът, който решаваше дали да премине курса или не, дали да получи толкова желаната степен.

— Сюзан?

Така, сега пък самото ми име стана на въпрос, помисли си тя и ѝ се поиска да избяга и да се скрие, както онзи следобед на плажа, когато бе залята от жестоките подигравки на брат си. Бягството — нейната първа реакция на всичко неприятно. Последвано от примирен жест. Гневът бе огромна загуба на енергия. Повечето проблеми можеха да се решат с няколко меки, добре подбрани думи. Само дето от какво точно бе толкова разстроена тъкмо сега? Една невинна забележка, явно намислена като шега, която никой не взе на сериозно и от която никой друг в класа не изглеждаше да се е обидил. Правеше от мухата слон, вероятно защото все още се измъчваше от предния му коментар за теглото ѝ, макар без съмнение и него да интерпретираше погрешно. Бе прекалено чувствителна. Може би защото бе твърде изморена. Наистина имаше нужда от здрав сън.

Сюзан усети движение, погледна към подиума, но само за да види, че е изоставен, а професор Къриър върви към вратата. Много добре, тръгвай си, помисли си тя.

— Професор Къриър — произнесе Сюзан.

При звука от името му, Ян Къриър спря и се извърна към нея, така че, докато стигне до него, той вече я гледаше право в очите.

— Знаех си, че имате нещо наум — каза той и зачака.

Не е много по-стар от мен, осъзна Сюзан, втъкна косата си зад ушите в опит да реши какво искаше да каже.

— Мисля, че това бе доста неуместен коментар — започна, но си мислеше: По дяволите, твърде общо, твърде неясно.

— Кой по-точно? — попита той, както и очакваше Сюзан. Професорът се усмихваше, тъмните му очи я гледаха предизвикателно.

— Това, което казахте за жените.

— За жените?

— Жените с големи бюстове.

— А, да, жените с големи бюстове — повтори той. Устата му се бе изкривила от очевидното удоволствие, което изпитваше от неудобството ѝ.

— Не мисля, че беше уместно.

— Не мислите, че жените с големи бюстове са уместни?

Той си играе с мен, помисли си Сюзан, става все по-безочлив, не иска да падне по гръб.

— Не мисля, че вашият коментар относно автоматичното преминаване на жените с големи бюстове, беше уместен.

Той кимна и насочи поглед към предницата на бялото ѝ поло.

— Не виждам за какво трябва да се безпокоите, госпожо Норман. Вашият бюст изглежда предостатъчен да ви осигури преминаването. — Бузите му се разтеглиха в усмивка, която се разшири и оголи зъбите му.

Като ръмжащо куче, помисли си Сюзан Тя инстинктивно отстъпи назад.

— А сега, ако ме извините — додаде той.

— Не ви извинявам. — Думите се изплъзнаха от устата ѝ, преди да има време да ги обмисли.

— Какво?

— Не ви извинявам. Мисля, че прекалявате със забележките си. Мисля, че дължите на целия клас — и на мен — извинение.

— А аз мисля, че вие сте тази, която прекалява, госпожо Норман — бързо отговори той, сякаш сдъвка името ѝ и го изплю в пространството помежду им. — Вижте, зная, че сме в осемдесетте и женската свобода надделява над здравия разум, но наистина, Сюзан, нямате ли никакво чувство за хумор?

— Нямам чувство за вашия хумор — остро възрази тя.

Професор Къриър тъжно поклати глава, като че ли той бе обиденият.

— Очаквам есето ви — произнесе, после рязко напусна стаята.

6.

— Е, как се чувстваш?

— Добре, предполагам.

— Нервна ли си?

— Малко.

Крис се пресегна да хване треперещата ръка на Барбара, при което докосна огромния си бременен корем. Тя усети как бебето в нея незабавно се приведе напред и притисна уши към вътрешния слой на плътта ѝ, сякаш внезапно хвърлено в тревога. Коя е тази жена, безмълвно поиска да узнае бебето вътре в Крис и остър ритник ѝ напомни да не се приближава твърде много. Тази жена не е приятел, навира се в чужди работи, предупреждаваше ритникът, някоя си, която предявява неразумни претенции към твоето време, откъсва вниманието ти от семейството, на което го дължиш. Ти не би трябвало дори да си тук. Не ти ли каза тати да не идваш? Нов ритник, по-твърд, по-остър от предишния. Какво би казал тати, ако знаеше?

Докато преглъщаше яда, напиращ в гърлото ѝ, Крис получи пристъп на гадене. О, моля те, не, мислеше си тя, докато панически оглеждаше дългия коридор за изход. Не можеш да повръщаш. Не тук. Не и в болничен коридор, за бога. Макар че какво по-добро място? Тя почти се изсмя, само дето бе твърде уплашена, за да се смее. Вечно беше уплашена, помисли си, борейки се с внезапния импулс да скрие уста с ръка и да маскира страха си зад усмивка. Доста се смееше напоследък.

— Всичко ще бъде наред — каза Крис, повече на себе си, отколкото на най-близката си приятелка. — Разбрах, че вече правят тези процедури непрекъснато. — Зачуди се дали това е вярно, или си го беше измислила. Тони казваше, че тя все си измисля, заменя фактите с бъбрене, в опит да прикрие липсата си на образование. Но не успяваше да измами никого, добавяше той.

— Зная. — Барбара леко разшири очи, което подсказа, че се усмихва по своя си начин. — Не е кой знае какво. Не трябваше да те моля да идваш.

— Не ставай глупава. Аз искам да съм тук.

— Рон каза, че ще се опита да дойде веднага, щом му свършат часовете.

— Наистина се радвам, че успях да дойда.

— Благодаря. — Барбара заби поглед в скута си. — Зная, че вероятно не ти е било лесно да се измъкнеш.

— По-лесно, отколкото си мислиш. — Крис отново огледа тайно забързания болничен коридор, търсейки познати очи да надничат над стерилните маски. — Тони трябваше да напусне града по бизнес.

— Бизнес? Намери ли си нов клиент?

— Не съм сигурна — неясно каза Крис, потисната не толкова от факта, че е в неведение, колкото от облекчението, което изпита, когато Тони каза, че се налага да напусне града за няколко дни, дотолкова, че не бе го и питала нито къде отива, нито какво ще прави там. Радостта ѝ от неочакваното му съобщение бе такава, че трябваше да се хване за кухненската маса, за да не почне да подскача нагоре-надолу.

— Какво има, скъпа? — бе попитал Тони, вземайки я в прегръдките си. — Няма да отсъствам дълго. Няма от какво да се безпокоиш.

Какво ми става, запита се Крис сега. Тони ѝ бе съпруг, за бога, бащата на нейните деца. Той работеше толкова усилено, за да я осигурява с всички онези удобства, които тя възприемаше като даденост. Как можеше да е толкова неблагодарна, коравосърдечна, толкова егоистична, че да предпочита той да се намира където и да е, само не и при нея, единственото място на света, където той искаше да бъде. Защо непрекъснато му създаваше неприятности? Толкова ли беше трудно просто да си кротува и да върши нещата, които мъжът ѝ желаеше: да поддържа ред в къщата, да наглежда децата, да държи приятелките си на разстояние? Тони бе прав — ако се тревожеше за него поне наполовина, колкото за приятелките си…

Може би, ако поне за малко беше оставяна сама на себе си, помисли си Крис. Но през цялото време, откакто Тони бе започнал да работи у дома, изглежда повече го занимаваше мисълта как Крис си прекарва дните, отколкото той неговите. През седемте месеца откак превърна кабинета в свой офис, той бе реорганизирал програмата ѝ напълно и макар да трябваше неохотно да признае, че сега къщата се поддържа много по-лесно, все пак няколко дни на нейно разположение прозвучаха ужасно хубаво. Можеше да се отпусне, да се обади на приятелките си, без да се безпокои за нараненото его на Тони, може би дори да се срещне със Сюзан или Вики за обяд, определено щеше да придружи Барбара в болницата за назначената ѝ лапароскопия, идея, която Тони бе отхвърлил още в началото. „Това е страхотна мисъл, Крис, със сигурност“ — присмя ѝ се той първия път, когато му каза за молбата на Барбара преди няколко седмици. — „Ти, с бебето, което всеки момент ще изскочи от корема ти, да идеш в болницата с жена, на която ще правят процедури да установят защо не може да има друго дете! Много тактично от твоя страна, няма що.“

Крис разсеяно се потупа по корема и почувства как бебето от другата страна удря дланта ѝ, сякаш я изритва, предупреждава я да стои на разстояние. Изглеждаше, че то съзнава двойственото ѝ отношение към него, като че ли предварително я бе преценило и намерило за смахната. Видеозонът бе показал, че бебето е момче. Тони вече бе избрал име. Рауди, съобщи ѝ той, като някакъв каубой, който Клинт Истууд бил играл веднъж по телевизията. Що за име е Рауди, почуди се тя, но не си даде труда да пита. Какъв смисъл имаше?

— Сигурна ли си, че това не те разстройва? — Тя шепнешком попита Барбара.

Двете жени погледнаха към корема на Крис.

— Шегуваш ли се? Дава ми надежда. Напомня ми защо върша всичко. — Барбара се пресегна и погали бременния ѝ корем, тръпнещите ѝ ръце явно се надяваха да усетят признаци на живот. Бебето в Крис моментално притихна, отказвайки да помръдне и пръст, докато накрая Барбара се отказа и победена си отдръпна ръката.

Сякаш знае, помисли си Крис. Сякаш нарочно не мърда.

Барбара потупа собствения си корем.

— Какво ще кажеш да ги накарам да ми направят лифтинг и на корема, докато съм тук?

Крис се засмя:

— Изглеждаш чудесно.

— Не зная. Май няма да мога да се отърва от това шкембе. Ти поне си имаш извинение.

— Изглеждаш чудесно — повтори Крис, удивена колко добре изглеждаше наистина приятелката ѝ, по-малко от час преди операцията, седнала до нея, официална, с високи токчета, костюм в стил Шанел, черната ѝ, дълга до раменете коса, обрамчваше идеално гримираното ѝ лице, кафявите очи бяха подчертани от бледоморави сенки, сочните розови устни с червен молив, а скулите — с руж в прасковен цвят.

Крис повдигна ръка към собствените си бузи, по които все още чувстваше болката от дланта на Тони. Разбира се, това бе станало случайно. Той нямаше намерение да я удря. Да, наистина се бе ядосал, но тогава просто бе замахнал в яда си; не бе очаквал, че тя ще си обърне главата. Защо ли бе избрала точно този момент да се обръща?

— Господи, скъпа, толкова съжалявам — чу го да проплаква, гласът му отекваше по болничния коридор, отскачаше от стените. — Добре ли си? Знаеш, че не исках да те наранявам. Моля те, прости ми. Знаеш, че стана случайно, нали? Знаеш колко много те обичам. Моля, те, скъпа, кажи, че ми прощаваш. Обещавам ти, че това никога няма да се повтори.

— Нещо не е наред ли? — попита Барбара.

— Какво?

— Дълбаеш дупка в бузата си.

Крис усети как вратът ѝ се загрява и бузите ѝ се изчервяват.

— Имам чувството, че ми излиза пъпка — излъга тя. Ставаше все по-добра в лъгането на приятелките си.

— Като си помислиш, че би трябвало вече да сме отминали възрастта за тия гадости. — Барбара се доближи и с тренирано око разгледа бузата на Крис. — Не виждам нищо.

— Май е едно от ония подкожни неща.

— Те са най-лоши. — Барбара се огледа и въздъхна. — В моменти като този ми се ще да пушех.

— Нервна ли си?

— Малко. Да си чувала някой хубав виц напоследък?

— Какво казала едната стена на другата? — плахо попита Крис.

— Ще се срещнем на ъгъла?

— Доста тъпо — призна Крис и двете жени се разсмяха. — Така става, когато слушаш вицове от четиригодишни.

Барбара въздъхна дълбоко.

— А ако установят, че не мога да имам повече деца?

Крис взе ръцете на приятелката си в своите.

— Това няма да се случи.

— А ако все пак се случи?

— Ще ти дам едно от моите — меко каза Крис, а Барбара положи глава на рамото ѝ. Бебето в корема на Крис моментално ритна, като че ли я бе чуло, сякаш докато е било затворено в тялото ѝ през всички тези месеци, бе започнало да разбира всичко, което тя казва или чувства, или си мисли. И я мразеше заради тези мисли, вече я мразеше. Рауди, безмълвно произнесе тя, опитвайки се да свикне с името, а бебето изстреля канонада от добре прицелени ритници в пикочния ѝ мехур. Не исках да кажа това, опита се да обясни Крис. Бе просто една шега. Никога не бих могла да се откажа от теб. Ти си моя плът и кръв. Никога няма да те изоставя. Не че няма да те обичам, че вече не те обичам. Просто…

Просто какво? Просто времето не е подходящо ли? Не каза ли така на приятелките си? Че трето дете е последното нещо, от което се нуждаеш точно сега? Защото имаш толкова много други неща да правиш, толкова по-хубави неща. Защото предпочиташ да си с приятелките си, отколкото със семейството си, чуваше бебето да я обвинява с гласа на Тони.

— Не! — Крис скочи на крака.

Барбара моментално се изправи до нея.

— Какво има? Да не ти изтекоха водите?

Двете жени погледнаха едновременно към пода. Слава богу, той бе сух, както и краката и бедрата на Крис. Какво ѝ ставаше? Напълно ли бе изгубила самоконтрол?

— Трябва да ида до тоалетната.

— Искаш ли да дойда с теб? — Сянка на загриженост падна върху кафявите очи на Барбара, гримирани в бледомораво.

Чудесно, няма що, помисли си Крис. Тя се притеснява за мен, а всъщност аз трябваше да се грижа за нея. Тя отива на операция. Нея ще я упояват, режат, бодат и мушкат. От мен се очакваше само да седя тук и да ѝ правя компания, докато влезе, това ми беше всичката работа, а аз дори и толкова не мога да свърша. Аз съм абсолютно некадърна. Най-добрата ми приятелка се подлага на това изпитание, защото повече от всичко друго на света иска да има друго бебе, а аз практически раждам — бебе номер три, не нещо друго — точно тук, пред нея. Какво още да говорим за чувствителност! Тони беше прав. Не трябваше изобщо да идва.

— Крис? Добре ли си? Не изглеждаш много добре.

— Добре съм — излъга тя.

— Може би трябва да си идеш у дома. — Барбара си погледна часовника. — Вече всеки момент ще дойдат за мен, а Рон ще пристигне, преди да изляза от упойка. Няма причини да стоиш повече. Ето, позволи ми да ти дам малко пари за такси. — Тя бръкна в портмонето си, грабна банкнота от двайсет долара и я мушна в ръката на Крис.

Крис се изчерви от срам. Как можа Тони да забрави да ѝ остави пари?

— Не отивам никъде — настоя тя, пъхайки парите обратно в портмонето на Барбара. — Само до тоалетната. Веднага се връщам.

С несигурна стъпка Крис се отправи по коридора, който с всяка следваща крачка сякаш ставаше по-дълъг.

— Къде ли е проклетата тоалетна? — промърмори тя. — Би трябвало да има, за бога.

— Мога ли да ви помогна? — попита я някакъв мъж зад нея.

Крис вдигна очи по посока на познатия глас, сърцето ѝ се забърза, по челото ѝ потече пот. Открил ме е, осъзна тя, затвори очи, готвейки се да понесе яростта на мъжа си. Бе отишла против волята му, хвана се за първата възможност да го измами, изложи семейството си на риск, създавайки предпоставки бебето да пипне някакви микроби. Не ѝ ли бе казал Тони да не ходи? Имаше всичкото право да се ядоса.

— Търсите ли нещо конкретно? — попита мъжът, когато Крис се насили да си отвори очите.

Мъжът, когото тя видя, мъжът, който се взираше в нея с любезни сини очи от поне сто деветдесет и осем сантиметра височина, изобщо не приличаше на Тони. Нито пък звучеше подобно на него, осъзна сега Крис, докато я насочваше към тоалетната зад ъгъла вдясно.

— Благодаря — каза тя, позволявайки му да я прихване за лакътя и да я съпроводи донякъде. — Благодаря — повтори, когато стигна до вратата, макар че младият човек си беше вече отишъл. — Благодаря — произнесе за трети път, застанала пред огледалото. Плисна вода на бузите си и погледа как водата се стича надолу по врата ѝ към бялата якичка на морскосиния ѝ пуловер.

Малко по-късно, с празен мехур и успокоени нерви, Крис се върна обратно, само за да открие, че Барбара я няма. Постоя няколко секунди по средата на чакалнята, несигурна какво да предприеме, дали да седне и да изчака Барбара да излезе от операцията или да си иде вкъщи, както бе предложила приятелката ѝ. Но нямаше никакви пари, само десет долара, които да даде на госпожа Макгинти, задето бе гледала Уайът. Следователно, нямаше друг избор, освен да чака да се появи Рон. Така ставаше. Монтана бе на училище. За Уайът се грижеха добре. Тук бе спокойно. Тихо. Никой не ѝ казваше какво да прави или как да го прави, никой не ѝ повтаряше, че е мързелива, глупава или егоистка.

В този момент тя усети някаква ръка на гърба си, познати пръсти притиснаха плътта под блузата ѝ. О, боже, помисли си Крис, потисна един писък, раменете ѝ се стегнаха. Беше я открил. Такава глупачка бе да си мисли, че няма да разбере, че няма да знае къде да я търси.

— Вие ли сте Крис Маларек? — попита я един женски глас.

Обърна се толкова бързо, че почти събори жената зад себе си — на средна възраст, в бяла сестринска престилка. Крис буйно закима.

— Госпожа Ейзингер бе отведена в операционната — обясни сестрата. — Тя ме помоли да ви предам това и да ви кажа, че по-късно ще ви се обади. — Сестрата пусна в ръката ѝ пет нови двайсетдоларови банкноти.

— Благодаря — прошепна Крис. — Много ви благодаря. — В следващата минута тя хлипаше неудържимо на рамото на жената.

Трябваше да го напусне.

Бременна или не, не можеше повече да живее по този начин, вечно да се оглежда, да се страхува и от сянката си.

— Не мога да живея така — повтаряше си Крис, а ръцете ѝ трепереха, докато се мъчеше да отключи входната врата. — Не мога да живея повече така. Да се страхувам да изляза от къщи. Да нямам свои пари. Да лъжа приятелките си. Да рухвам пред напълно непознати хора. Не мога.

Тя погледна надолу по улицата, към таксито, което изчезна зад ъгъла. Обичам тази улица, помисли си и отвори вратата. Особено по това време, в началото на април, когато хладният влажен въздух бе изпълнен с обещания. Как би могла да я напусне? Как би могла да напусне приятелките си, чудесните жени от Гранд авеню, които обичаше с цялото си сърце? Най-добрите ѝ приятелки на света. Крис се усмихна, като си представи всяко красиво лице. И все пак, нейните приятелки щяха да разберат защо се налага да ги напусне. Те знаеха от месеци, че нещо не е наред. Само големият срам ѝ бе попречил да им каже истината.

Щеше да си стегне един малък куфар, да вземе Уайът от дома на госпожа Макгинти и Монтана от училище, да прекара нощта на хотел и после да реши какво ще прави по-нататък. Все още имаше кредитна карта, нали? А може би не. Не. Тони ѝ беше взел кредитните карти с думите, че и без друго са затънали в достатъчно дългове, а тя бе толкова безотговорна по отношение на парите. Той беше прав. Парите винаги се изплъзваха между пръстите ѝ с тревожна лекота. Ето защо той намери за необходимо да ѝ вземе кредитните карти, да спре седмичните ѝ пари, да ѝ дава само по няколко долара на ден и да я кара да се отчита за всеки цент.

Не беше толкова ужасно. Така нямаше да се налага да се притеснява, че харчи прекалено много или да планира отнапред. Умът ѝ все препускаше от едно нещо на друго, поради което бяха решили, че всъщност не бива да шофира, понеже толкова лесно се разсейваше, а те и двамата знаеха, че никога не би си простила, ако направи катастрофа, особено ако бъдеха засегнати и децата. Освен това, защо изобщо ѝ бе нужна кола, особено сега, когато Тони по цял ден си беше вкъщи и можеше да я закара навсякъде където поискаше да отиде? Не, втората кола бе ненужна екстравагантност, нещо което не можеха повече да си позволят. Ако се наложеше, ако той не бе на разположение, тя винаги можеше да скочи в някое такси.

— Скачам в такси — повтори си Крис, пристъпвайки във фоайето. — Скачам в такси. Скачам в такси.

Просто скача в такси и заминава. Къде, помисли си тя и пусна палтото и чантичката си на пода, после ги прескочи, сякаш бяха локва на пътя. Беше бременна в осмия месец, за бога. Къде щеше да отиде? У дома при майка си? Майтап. Майка ѝ беше в Калифорния с бъдещия си съпруг номер три. Баща ѝ беше във Флорида със съпруга номер четири. И беше ли някой от тях по-щастлив, отколкото когато бяха заедно? Съмняваше се. Не, те бяха разрушили семейството, откъснали децата, бяха заминали неизвестно къде неизвестно с кого, преобърнаха наопаки живота на всички и за какво? Само за да бъдат точно толкова нещастни някъде другаде. Крис сериозно ли мислеше да причини същото на собствените си деца? На Тони? На себе си?

Би ли могла наистина да напусне съпруга си поради един каприз, да разбие семейството си, само защото се чувстваше малко потисната? И това бе всичко. Бе малко своенравна, така ставаше винаги, когато беше бременна. Това бе всичко. Хормоните ѝ я правеха толкова чувствителна към всяко дребно нещо, караха я да отговаря на Тони, да го разпитва за всяка измърморена дума, да се дразни от факта, че се грижи за нея, че е толкова внимателен. Нима не бранеше най-добре интересите ѝ? Не се ли опитваше винаги да ѝ помага, да я защитава, дори когато това означаваше да я пази от самата нея, ако се налагаше? „Ти си най-лошият си враг“ — казваше ѝ и беше прав.

Може би трябваше да се консултира с терапевт, реши тя, докато напредваше бавно нагоре по стълбите към спалнята и чувстваше как краката ѝ потъват в износения килим, сякаш стъпваше в плаващи пясъци; треперещата ѝ ръка тежеше на дървения парапет. Трябва да се почисти от прах, разсеяно помисли тя, избутваше единия си крак след другия, мускулите от вътрешната страна на бедрата ѝ се извиваха и схващаха от усилието. Нямам нужда от терапевт, реши Крис. Имам нужда от чистачка.

Или адвокат, каза си, когато стигна горе и звучно въздъхна.

— Адвокат — повтори на глас, превъртайки думата около езика си, влезе с клатушкане в спалнята и се просна странично на леглото. Чувстваше се толкова тежка, непохватна, на сухо като кит, изхвърлен на брега. Бебето в нея отбеляза неудоволствието си от мислите ѝ с остър ритник.

— Всичко е наред, бебче — опита се да го увери тя. — Наред.

Но Крис знаеше, че не е наред. Улови отражението си в прозореца на спалнята и едва разпозна изгубената душа, която я гледаше от там. Взря се в образа си, но колкото по-дълго гледаше, толкова по-бързо избледняваше, докато най-сетне, след едно бързо извръщане на главата, напълно изчезна във внезапен сноп слънчеви лъчи. Какво бе станало с нея, зачуди се Крис. Къде бе изчезнала?

В следващата секунда ръката ѝ бе на телефона и тя натискаше цифрите една след друга, като отказваше да мисли нито какво прави, нито да се усъмни в него, нито да го спре.

— Вики Латимър, моля — произнесе тя в телефона, изненадана от силата, която прозвуча в гласа ѝ.

— Съжалявам. Госпожа Латимър е на съвещание.

— Тук е Крис Маларек, нейна приятелка. Много е важно да говоря с нея, колкото се може по-скоро. — Така ли, зачуди се Крис. Какво точно се канеше да каже на Вики? Дали щеше да ѝ поиска съвет? Или заем? Или името на някой добър адвокат по бракоразводни дела? — Просто искам да зная какви възможности имам — каза тя, без да съзнава, че говори на глас.

— Ще уведомя госпожа Латимър, че сте се обаждали — отговори секретарката на Вики.

Крис седя със слушалка притисната до ухото си дълго след като секретарката бе затворила. Звукът от телефона отекваше в мозъка ѝ, подобно на този, който издава сърдечният монитор, след като пациентът умре. Не бе сигурна колко време бе седяла така, с хлътнали рамене, подути гърди, отпуснати на корема ѝ, с телефона, наврян в ухото ѝ, с очи, сляпо вперени в прозореца, бебето в нея неочаквано тихо. Не беше сигурна и в кой точно момент осъзна, че не е сама. Може би за миг улови отражението на Тони в стъклото на прозореца или дочу дишането му някъде зад гърба си. Може би имаше някакво движение, раздвижване на въздуха, което наруши обичайния приток на кислород в стаята. Може би го бе подушила, подобно на обречена газела, която улавя дъха на гладния тигър в мига, преди да я нападне. А може и през цялото време да е знаела, че той е там, даде си сметка Крис, една тъпа увереност, заседнала под лъжичката ѝ, така че бебето в нея се измести, за да направи място на натрапника.

— Затвори телефона, Крис — чу Тони да казва с глас като назъбено острие.

— Тони… — Думата замръзна на езика ѝ.

— Затвори телефона и се обърни.

Крис усети как телефонът пада от рамото ѝ и се удря в пода. Той увисна на жицата си като човек на бесилка. Тя не направи никакво движение да го вдигне и да го постави на мястото му. Вместо това го гледаше как се люлее напред-назад над стоманеносиния едротъкан килим, като махалото на стар стенен часовник, отброявайки миговете на нейното тъжно, глупаво съществуване.

— Обърни се — каза отново Тони.

Крис пое дълбоко дъх, закри за всеки случай корема си с една ръка, после бавно и неохотно направи каквото ѝ бе заповядано.

— Изглежда, че в крайна сметка се отказах да заминавам. — Тони се усмихна. — Какво има, Крис? Не се ли радваш да видиш мъжа си?

Крис видя как усмивката на Тони се изкривява в гримаса, а дясната му ръка се стрелва във въздуха с хипнотична скорост. И тогава внезапно светът експлодира в светкавица от ослепяваща светлина и тя вече не виждаше нищо.

7.

— Кога каза, че се е обадила?

— Преди не повече от две минути. Точно преди да влезеш.

— И каза, че е важно?

— Каза, че иска да говори с теб веднага.

Вики събра извитите линии на веждите си към носа, чудейки се дали нещо не се е объркало по време на операцията на Барбара.

— От болницата ли се обади?

— Не каза.

— Какво точно каза?

— Само, че е твоя приятелка и че е важно да говори с теб, колкото се може по-скоро.

— Не намекна ли по някакъв начин за какво става дума?

— Спомена нещо за изясняване на възможностите си — отговори секретарката.

Какви възможности, зачуди се Вики. Тя се пресегна през отрупаното си бюро за телефона, набра номера на Крис и нетърпеливо се заслуша в последвалия сигнал „заето“. За какви възможности би могла да говори Крис? Тя тутакси набра номера отново, но получи същия обезпокоителен сигнал и затръшна слушалката. Вики приемаше сигнала „заето“ лично. Обиждаше се от него по начин, който съзнаваше, че е ирационален, нямаше нищо общо нито с логиката, нито със здравия разум. И все пак, не можеше да не почувства как някаква тенденциозна злоба е насочена към нея от човека, който задържаше другия край на линията. Заетите сигнали я бавеха, пречкаха ѝ се, обявяваха, че тя е просто някой в тълпата. Вземи си номер, нареди се на опашка, чакай си реда. Вики въздъхна и се взря в телефона.

— Е, предполагам, че обсъжда възможностите си с някой друг. — Тя потисна раздразнението си като махна с дългите си пръсти, големият диамант проблесна във въздуха, докато заобикаляше бюрото и се отпускаше в черния кожен фотьойл с висока облегалка. — Някакви други обаждания?

— Съпругът ти — да напомни, че вечерята е в седем часа, направо в ресторанта на хотел „Синсинати“ и че трябва да се подготвиш да слушаш поне един час речи.

Вики изпъшка. Още една отегчителна вечер в чест на съпруга ѝ. Не че не заслужаваше неизброимите хвалебствия, които постоянно го съпътстваха, просто бе започнало ужасно да ѝ омръзва да е единственият човек в залата, който не събира социални осигуровки.

— Дъщеря ти също звънна два пъти. Явно, не се чувства много добре и от училище са я пратили вкъщи. — Секретарката на Вики кимна към огромната купчина бележки до телефона. — И тези, разбира се. На всички казах, че имаш срещи през целия ден и няма голяма вероятност да им се обадиш до утре.

— Благодаря.

Младата жена се обърна да си ходи.

— О, и някакъв мъж се обажда поне три пъти. Не пожела да си остави името, но не звучеше да е доволен.

Вики се намръщи. Имаше доста ясна представа кой може да е бил недоволният.

— Ако се обади пак, кажи му, че съм извън офиса за по-голямата част от седмицата. И, Мишел…

Мишел погледна с очакване към Вики, воднистосините ѝ очи се губеха под отпуснатия бретон на тънката ѝ кафява коса.

(„Дай ми само пет минути с това нещастно момиче“ — заяви веднъж Барбара.)

— Продължавай да набираш този номер. — Вики надраска номера на Крис на едно листче и го подаде на секретарката си. — Кажи ми веднага, щом се освободи. О, и ми намери номера на „Университетската болница“ в Клифтън.

— Добре.

Вики проследи с поглед как секретарката се измъква от стаята. („Стъпвай гордо“ — чуваше Барбара да подвиква след нея. — „Главата високо изправена, раменете изпънати, коремът прибран.“) Отново се запита дали обаждането на Крис има нещо общо с операцията на Барбара. Наистина, лапароскопията бе сравнително проста процедура, но пълната упойка все пак носеше доста рискове и съдилищата бяха пълни с искове за лекарска небрежност, няколко от които бе завела самата тя. Но Крис не бе споменала нищо за Барбара, само нещо за разглеждане на собствените си възможности, каквото и да значеше това.

— Добре, какво да захвана най-напред? — промърмори Вики, очите ѝ нервно обходиха бюрото, кораловочервените ѝ устни помръдваха, докато преглеждаше купчината розови бележки. — Би трябвало да се обадиш на дъщеря си — произнесе на глас, но реши първо да се обади на мъжа си и по частната си линия набра личния му номер. — Пак си говориш сама — каза и примирено се засмя. Вики редовно си говореше сама. Помагаше ѝ да се съсредоточи, придаваше тежест на мислите ѝ, значимост на понякога незначителните размисли. Освен това, винаги бе харесвала звука на собствения си глас.

— Здра-асти, скъпа — каза мъжът ѝ няколко секунди по-късно. Джереми Латимър бе роден и израсъл в Охайо, но бе прекарал почти едно десетилетие в Атланта, преди да се засели в Синсинати, и все още от време на време южняшкият акцент се чувстваше в определени думи и фрази. Той, разбира се, умееше да включва и изключва този мек провлачен говор когато си пожелаеше, призна Вики, точно както постъпваше с оня псевдоюжняшки чар, с който бе станал толкова популярен.

— Здра-асти и на теб. Ка-ак сме? — Вики без усилие се хлъзна в същата безгрижна територия, митична земя, в която досадните глаголи и съществителни изчезваха от самосебе си, някои гласни се разтягаха, а други напълно липсваха.

— Мотам се — отговори той.

Вики си го представи как прокарва мързеливо ръка през доста гъстата си сива коса. Слава богу, че не бе оплешивял, подобно на толкова други мъже в петдесетте. Нито пък бе позволил на корема си да затлъстее с неизбежното напредване на възрастта. Не, Джереми Латимър бе благословен с гъста коса и работеше здраво, за да поддържа естествено слабата си физика, хранеше се разумно и редовно спортуваше. Вики обичаше да си приписва заслугата за това. Може би фактът, че съпругата му е четвърт век по-млада от него, мотивираше съпруга ѝ да поддържа здравословна и младежка външност. Или може би богатите наистина бяха различни.

— Роузи се обади — каза Джереми. Имаше предвид детегледачката на двете им малки деца. — Изглежда от училище са изпратили Кирстен вкъщи със слаба треска.

— Да, Кирстен се е обадила тук няколко пъти. Горкичката. Ще ѝ се обадя да видя как е.

— Мислиш ли, че ще трябва да останеш у дома с нея довечера?

— Сигурна съм, че не е нещо, с което Роузи да не може да се справи. Не се тревожи — увери го Вики. — Ще се явя на тази вечеря довечера шармантно наконтена.

— Скъ-ъпа — каза през смях Джереми, преди да затвори, — обичам, когато си така наконтена.

Вики се обади вкъщи и с облекчение узна, че дъщеря ѝ спи спокойно. Така не ѝ се налагаше да губи ценно време в опит да води интелигентен разговор със седемгодишно момиче. Тя погледна към снимката на двете си деца в сребърна рамка, луничавата ръка на Кирстен, покровителствено обгърнала рамото на по-малкия ѝ брат, двете деца се усмихват в обектива, макар че усмивката на Джош бе затворена и плаха, докато устата на Кирстен се простираше от ухо до ухо, разтворена в огромно „А-а-а“, което заплашваше да погълне фотографа цял. Предните ѝ два зъба липсваха. „Е, и? Какво от това?“ — в детските очи грееше закачливо предизвикателство.

Какво направи с тези зъби, разсеяно си помисли Вики, припомняйки си, че Барбара ѝ бе дала една малка сребърна кутийка, в която да ги запази. Винаги бе имала намерение да води дневник за развитието на децата, но така и никога не се захвана. Сега пък беше твърде късно. Бебешките зъби си бяха отишли, златисточервеникавите кичурчета също, а първите думи бяха отдавна забравени. Не че не беше добра майка, увери сама себе си тя. Просто щеше да е по-добра, когато децата ѝ пораснеха и станеха по-интересни. Вики звънна на секретарката си.

— Какво стана с номера, който ти дадох?

— Все още е зает. Но открих номера на „Университетската болница“, за който ме помоли.

— Благодаря. — Вики си го записа набързо. — Продължавай да издирваш госпожа Маларек.

Вики проведе бърз разговор с болницата и узна, че Барбара е изведена от операционната, намира се в реанимацията и е готова да бъде изписана веднага щом пристигне съпругът ѝ, който явно закъсняваше.

— Тя е добре — обяви Вики на празния офис, след което затвори телефона, вдигна го отново, набра номера на Крис, но получи същия обезпокоителен сигнал. С кого, по дяволите, говореше Крис толкова дълго? Тя никога не говореше с никого повече от няколко минути. Тони май вечно висеше над главата ѝ, прекъсваше я, викаше я някъде. Никога нямаше време за нормален разговор. Нямаше време за приятелките си. Вече нямаше време за нищо. Но пък, за какво ти е време, като нямаш живот? А Крис си нямаше свой живот, за бога. Да не би да ѝ бе звънила за това? Дали не искаше да говорят за този тип възможности? Възможности да си върне живота обратно?

Телефонът иззвъня. Вики го вдигна, преди секретарката си.

— Крис? — попита тя, сдържайки дъха си.

— Госпожа Латимър? — един мъжки глас попита на свой ред.

Вики моментално се пренастрои.

— Кой е?

— Бил Пикъринг.

Тя предпазливо погледна към затворената врата на офиса си и снижи гласа си до шепот.

— Открихте ли нещо?

— Може да изскочи нещо в Менорка.

— Менорка?

— Това е малък остров, близо до испанския бряг.

— Зная къде е Менорка, господин Пикъринг — нетърпеливо го прекъсна Вики. — Това, което се опитвам да открия, е майка ми. Тя там ли е? — Отново погледна към вратата. Възможно ли бе някой да подслушва?

— Жена, съответстваща на всичките ѝ особени белези, живее там през последните шест месеца под името Естела Грийнауей.

— Сама?

— Не. Живее с мъж, на име Едуардо Валаскес, местен художник.

— Говорихте ли с нея?

— Не още. Ние…

Внезапна суматоха зад вратата на офиса ѝ изправи Вики на крака. В следващия момент вратата с трясък се отвори и някакъв висок, мускулест мъж с див яростен поглед се насочи право към бюрото ѝ. Дясната му ръка бе протегната и размахваше намачкан къс хартия, сякаш бе пистолет.

— Какво е това шибано нещо? — изкрещя той.

— Ще трябва да ви се обадя по-късно — обърна се тя към Бил Пикъринг, спокойно постави телефона на поставката му и втъкна късата си червена коса зад ушите.

— Съжалявам, Вики — видимо разстроената секретарка се обади от прага. — Не можах да го спра. Да повикам ли охраната?

Вики се втренчи във внушителния красив мъж, тресящ се от ярост пред нея, размахващ юмрук във въздуха. Квадратната му челюст и яките му рамене напомняха за някогашния футболен герой от колежа.

— Не мисля, че ще се наложи. Как мислиш ти, Пол? — попита го тя.

— Какво става тук, Вики? — поиска да знае мъжът.

— Защо не седнеш? — Вики посочи стола пред бюрото си, облегна се назад в своя, забеляза, че късата ѝ черна вълнена пола се вдигна на бедрото ѝ, но съзнателно реши да не я дръпва надолу. — Мишел, може би ще си така добра да ни донесеш кафе?

— Не искам проклетото кафе. — Мъжът затръшна писмото в ръката си на бюрото на Вики, при което пръсна другите хартии, няколко от тях леко полетяха към пода. — Искам да зная какво, по дяволите, си мислиш, че правиш.

— Седни, Пол — заповяда Вики, секретарката ѝ още се колебаеше на вратата. — Всичко е наред — каза тя на младата жена, която изглеждаше, сякаш търси къде да се скрие. — Господин Муър няма да крещи повече. Нали, Пол?

Пол Муър не отговори нищо. Вместо това ритна стола пред бюрото на Вики, завъртя го, после шумно се пльосна на него, така, че кожената възглавничка издаде звучна въздишка. В този момент той изглеждаше точно като момчето, зад което Вики бе седяла от втори до шести клас в „Западното основно училище“, същата непокорна руса коса, надвиснала над неуморни зелени очи, същата отблъскваща гримаса, изкривяваща иначе приятната линия на пълните му устни.

— Две кафета — каза Вики на секретарката си. — Едното черно. Едното с двойна сметана, без захар. Мисля, че господин Муър го пие така. Права ли съм?

— Грешиш ли някога изобщо? — попита в отговор Пол Муър.

Вики се засмя и почака секретарката ѝ да излезе, преди да продължи.

— Предполагам, че ти си мистериозният мъж, който ме е търсил — констатира тя, без да показва каквато и да било изненада от посещението му. Очакваше го от няколко дни.

— Ще благоволиш ли да ми кажеш какво, по дяволите, става? — отново поиска да узнае Пол Муър, явно толкова объркан от собственото си поведение, колкото и от причината за посещението си.

— Явно, сестра ти вече те е информирала.

— Явно, сестра ми ме е информирала — имитира я Пол Муър и смачка написаното на ръка писмо на топка и я метна през стаята. Тя се удари в прозореца и безшумно падна на земята. — Явно, сестра ми ме е информирала; явно, сестра ми ме е информирала — повтаряше той като развалена плоча, от което фразата звучеше все по-зловещо. — Как си могла да направиш това?

— Сестра ти ме нае да я представлявам.

— Завела си дело срещу майка ми, за бога! — Той стовари юмрук по бюрото на Вики.

— Пол, това поведение няма да доведе до нищо добро и за двама ни. Според всички закони, ти дори не бива да си тук. Сигурна съм, че адвокатът ти ще те посъветва…

— Начукай му го на адвоката ми!

Вики сподави една неуместна усмивка. Вече съм го направила, помисли си тя, представяйки си високият, слаб, с пясъчноруса коса адвокат, представящ семейството на Пол Муър. Една едноседмична авантюра преди няколко години, приятен начин да убие времето, докато съпругът ѝ бе в Калифорния по работа. Тя прехапа долната си устна и изтика слабичкия адвокат в дъното на ума си.

— Не бива да приемаш това лично, Пол.

— Да не го приемам лично ли? — Пол Муър не можеше да повярва на ушите си. — А как другояче би трябвало да го приемам? Та ти разкъсваш семейството ми на парчета, за бога!

— Нямам намерение да навреждам на семейството ти.

— А каква друга цел смяташ, че ще постигне този съдебен процес?

— Сестра ти ме нае да я представлявам в оспорването на завещанието на баща ти. Тя чувства, че е била преднамерено и несправедливо пренебрегната…

— Знам аз какво чувства тя! — Пол Муър пак скочи на крака, махайки ядосано с ръце във въздуха. — Цял свят знае как се чувства тя! И защо? Защото тя всичко казва на всички! Защото сестра ми е луда! Защото винаги е била точно такава! И ти го знаеш. Господи, Вики, ти я познаваш от четиригодишна възраст.

— Поради което, когато миналия месец дойде да ме види, не можех просто да ѝ обърна гръб.

— Би могла да ѝ кажеш, че си пристрастна. За бога, Вики. Живяхме врата до врата, бяхме съученици, колко време? Майка ми винаги бе на твое разположение, особено след като майка ти си тръгна.

Сега и Вики скочи на крака, придръпвайки полата над коленете си.

— Нищо от това няма отношение — нетърпеливо го прекъсна тя и си представи майка си, все още млада и хубава, както в деня, когато напусна семейството си преди почти три десетилетия, да лудува на плажа в Испания с някой си Едуардо Валаскес.

— Не е справедливо — мърмореше Пол Муър. — Не е честно. Как можеш да нараняваш така майка ми?

— Не се опитвам да нараня никого. Просто се опитвам да си върша работата. — Вики бе изумена от студенината в тона си. Тя и Пол бяха приятели от детинство. С жена му бяха приятелки. И все пак, това даваше ли му право да рови в миналото, да го използва срещу нея, сякаш бе жетон за залагания? Какво право имаше той да прави нещата лични, да говори за честност? Ставаше дума за закона, за бога. Нямаше нищо общо с честността.

На вратата леко се почука, после тя се отвори и секретарката на Вики влезе боязливо. С приведени към плоската ѝ гръд обли рамене, наведена глава и тънка кестенява коса, разпиляна по лицето, тя сложи две чаши горещо кафе на бюрото и бързо напусна стаята.

— Виж, нека помълчим за пет минути и да си поемем дъх — предложи Вики, проследявайки с очи секретарката, докато излизаше. — Не вярвам някой от нас да изпитва удоволствие от това. — Надяваше се гласът ѝ да не я издава. Истината беше, че тя изпитваше огромно удоволствие. Тази сцена представяше точната причина, поради която на първо място бе избрала закона като своя кариера. Отварящи се с трясък врати, яростно извисяващи се гласове, тръпнещи нерви, разгръщаща се дълбока драма. Славният, абсолютен и непредвидим хаос на всичко.

Защо искаш да бъдеш адвокатка? — бе я попитал веднъж съпругът ѝ, докато все още се срещаше със сина му. Това означава толкова много работа и повечето е тъй суха и отегчителна.

Суха и отегчителна, само ако такъв е адвокатът — бе му възразила тя.

В този момент той се бе влюбил в нея, призна ѝ по-късно Джереми.

— Ейдриън е смахната и ти го знаеш — каза Пол Муър, все още доказвайки собствената си правота.

— Ейдриън е много нещастна жена. Тя не желае да ходи в съда повече от теб.

— И затова завежда дело?

— Завежда дело за своя справедлив дял от бащиния си имот. Сигурна съм, че би искала да постигне извънсъдебно споразумение.

— Няма никакво съмнение.

— Тогава може би ще поговориш с майка си и брат си и ще пратиш вашия адвокат с разумно предложение.

— Няма начин — ядосано заяви Пол Муър.

— Тогава не ни оставяш никаква възможност за избор. — Възможности, безмълвно си повтори Вики, спомняйки си за Крис и хвърли поглед на телефона.

— Наистина ли ще направиш това? — Пол Муър закрачи напред-назад пред бюрото ѝ. Парата, излизаща от двете чаши с кафе се размърда и разкриви във въздуха като кръгчета цигарен дим. — Наистина ли ще прекараш семейството ми през тази кал? Ще позволиш на сестра ми да се изправи на скамейката и да лъже безобразно?

— Никога не бих позволила на сестра ти да лъже от скамейката.

Пол Муър се закова на мястото си.

— Какво искаш да кажеш? Да не би да вярваш на това, което ти разправя?

— Знаеш, че не мога да обсъждам нашите разговори.

— Не е нужно. Много добре зная какви ги говори. Цял живот слушам тая плява: че баща ми никога не я бил обичал; че нищо от това, което правела не било достатъчно добро за него; че я наричал „тъпчо“, защото не била толкова умна, колкото мен и брат ми; че не я възприемал на сериозно, не я допускал до семейния бизнес. Не се споменава фактът, че тя отказа да иде в колеж и никога не показа и най-слаб интерес към семейния бизнес. Това остава встрани. То няма отношение, както би се изразила ти. Но да не забравяме, че той не одобрявал нито как се облича, нито гаджетата ѝ, нито съпрузите ѝ. Няма значение, че беше прав, че тя се обличаше като курва, че гаджетата ѝ бяха сбирщина надути загубеняци и че баща ми плати сметката за двата ѝ развода. Вероятно е забравила да спомене за това. Точно както съм сигурен, че много удобно е забравила за ада, в който постави родителите ми през всички тези години, през които живя вкъщи, за ужасните лъжи, които сипеше и заради които в края на краищата беше изритана от дома.

— Какви лъжи?

— О, я да видим. От къде да започна, от къде? — Пол Муър потъна обратно в стола и вдигна кафето до устните си. — Беше по времето, когато Ейдриън тъкмо навърши шестнайсет. Баща ми я хвана с един пропаднал тип, с когото ѝ беше забранил да се вижда. Хвана ги в асансьора на някакъв хотел, докато се качвали към стаята му. — Пол поклати глава, в хладните му зелени очи се четеше изумление. — И да не мислиш, че тя се извинява? Или че изобщо се разкайва? Нищо подобно. Как отговаря малката Ейдриън на това, че са я хванали на местопрестъплението в асансьора на някакъв съмнителен хотел с някакъв мръсен наркопласьор? Тя обвинява баща ми, че самият той е бил в хотела с любовница и заявява това направо пред майка ми, представяш ли си, без изобщо да ѝ пука кого наранява. Не я интересува, че баща ми е бил в хотела по бизнес, че жената е била клиентка, дошла в града за през нощта. Нищо от това няма значение. И когато той я наказва да стои вкъщи един месец, какво прави тя? Измъква се от къщи посред нощ, открадва колата и я блъска в съседската ограда. Прекарва известно време в затвор за малолетни. Връща се вкъщи, изхвърлят я от училище, мотае се наоколо, пие, взема наркотици, разправя други лъжи.

— Като например?

— Като например, че баща ѝ я мрази, не защото си пропилява живота, нито за това, че е наркоманка и неблагодарница, а понеже му знаела номерата и всичко за потайния му живот. За неговите жени. Чувала го да говори по телефона, да си урежда тайни срещи. Знаела за любовницата му в Дейтън, за авантюрата му със старата ѝ детегледачка, за забежките му с една от нейните приятелки. Лъжи, лъжи и пак лъжи. Истинската изненада тук не е, че я е отрязал от завещанието си, а че не я отряза от живота си много по-рано.

Вики внимателно подбра следващите си думи:

— Мисля, че трябва дълго и внимателно да обмислиш уреждането на случая извън съда.

Пол Муър постави чашата си на бюрото, без да е отпил от кафето.

— И защо така?

— Съдът е скъпо нещо, Пол. Знаеш това. Скъпо и мръсно. Мисля, че имаме едно добро дело. Но мисля също, че може да стане доста противно. Аз не желая повече от теб майка ти да пострада.

— Глупости!

— Направете предложение на сестра ти, Пол. Не допускайте това да стигне до съда.

— Какво се опитваш да ми кажеш? Че си открила мистериозната любовница в Дейтън? Че си изкопала несъществуващата детегледачка? — Той се изсмя, но смехът му беше пресилен, кух и уплашен.

— Обсъдете нещата с жена ти, Пол — загадъчно отговори Вики. — После се върни при мен. — Тя сведе очи към скута си, давайки знак, че разговорът е приключил.

— Какво искаш да кажеш, да обсъдя нещата с жена ми? Тя няма нищо общо с това.

— Джоан има много общо с това — с равен глас произнесе Вики, гледайки Пол Муър право в очите. — Ако това стигне до съда, ще трябва да я призова като свидетел.

— За какво говориш? С какви лъжи те е затрупала Ейдриън за жена ми? Не ми казвай, че е обвинила баща ми в игрички с Джоан!

— Не — призна Вики. — Не мисля, че Ейдриън има някаква представа за това, което се е случило между баща ти и Джоан.

За миг въздухът стана толкова тих и тежък, като че ли Вики стоеше под вода. Никакво движение, звук, или дъх. После внезапно Пол скочи на крака и стаята се завъртя и замята около нея, сякаш някой бе издърпал тапата и тя бе засмукана от огромен водовъртеж. Вики се хвана за бюрото си, стисна го здраво, за да не бъде отнесена от гневния поток, струящ от очите му.

— Баща ми и Джоан! Каква мръсна игричка си играеш?

— Случило се е доста отдавна, веднага след сватбата ви. Изглежда баща ти те е изпратил вън от града по бизнес.

— И нещо се е случило, докато съм бил извън града?

— Баща ти се е появил в апартамента ви. Опитал се е да се натрапи на жена ти. Тя едва успяла да го възпре. Няма нужда да казвам, че е била доста разтърсена от инцидента.

— Лъжеш.

— Не лъжа.

— И ти знаеш всичко това, понеже…?

— Понеже Джоан ми разказа.

Цветът се отдръпна от лицето на Пол Муър тъй внезапно, като че ли главната му артерия бе прерязана и той бързо губеше кръв. Ръцете му безпомощно паднаха отстрани, сякаш и мускулите му бяха срязани. Коленете му под морскосините панталони забележимо затрепериха и се наложи да се хване за облегалката на стола, за да не се срине на земята. За момент Вики се уплаши, че ще припадне.

— Жена ми ти е казала? — повтори той, но езикът му трудно произнасяше думите, сякаш бе залепнал за необикновено голямо парче дъвка.

— Да. — Вики се боеше да каже нещо повече.

— Кога?

— Скоро, след като се беше случило. Тя имаше нужда да поговори с някого; случи се така, че аз бях там. Тя ме закле да пазя тайна. Каза, че не иска да създава проблеми на семейството. Най-вече не искаше да нарани майка ти.

Пол Муър поклати глава.

— Не ти вярвам — заяви той, но внезапно избликналите му сълзи подсказваха друго.

— Уредете това извън съда, Пол.

— Наистина ли би използвала това? Нещо, което жена ми ти е казала под секрет преди почти осем години? Нещо, което никой друг адвокат не би знаел? Това не може да е морално.

— Напълно морално е. Как си добивам информацията, няма отношение. — Отново този израз.

— Нито пък дали баща ми е виновен или невинен. Той имаше всичкото право да отреже сестра ми от завещанието си.

— Някой съдия би могъл и да не се съгласи — откровено му каза Вики. — Опитът е рискован, разбира се. Решението на съда може да тръгне в противоположни посоки. Но наистина ли искаш всичко това да излезе наяве? Да се чуе на открито съдебно заседание? Уреди го, Пол. Уреди го, преди да е отишло твърде далеч и преди някой друг да е пострадал.

Главата на Пол Муър падна върху огромните му гърди, сякаш бе прострелян. Постоя така няколко минути и Вики следеше по неравномерното повдигане и смъкване на раменете му дали диша. После, без да каже и дума, нито дори да погледне към нея, той се завъртя и напусна стаята.

— Добре ли си? — плахо попита от вратата Мишел, след като той излезе.

— Намери ми по телефона Ейдриън Селърс — заповяда в отговор Вики. — О, и постигна ли някакъв успех с номера на Крис?

— Все още е зает.

Вики поклати глава след излизането на Мишел. С кого, по дяволите, би могла да говори толкова време Крис?

— Ейдриън Селърс на първа линия — минута по-късно я уведоми секретарката ѝ.

— Ейдриън — каза Вики и внезапен прилив на адреналин изпъна назад раменете ѝ, повдигна главата ѝ високо. — Мисля, че имам добри новини за теб. По всичко личи, че ще постигнем споразумение. — После си пое дълбоко дъх, затвори очи и се разсмя на глас.

8.

Някой се смееше.

Или може би крещеше. Крещеше нейното име. Крис се опита да си обърне главата, но остра болка в основата на врата я предупреди да не се движи повече. Тя отвори уста, опита се да говори, но единственият звук, който чу, бе нисък, накъсан стон. Някой е в ужасна беда, помисли си тя, чудейки се защо не може да разбере кой е.

— Крис! — чу от разстояние, някой я дърпаше за ръцете, сякаш бе парцалена кукла. — Крис, отвори очи. Зная, че ме чуваш. Моля те, скъпа. Толкова съжалявам. Знаеш, че не исках да го направя. Моля те, Крис, отвори очи. Престани да си играеш.

Да си играя, повтори си тя. Чужди ръце я дърпаха насам-натам, наместваха ѝ раменете, нежно я пляскаха по бузите. Какво правеше тя? Каква игра си играеше? Защо я болеше главата? Защо не виждаше нищо?

— Моля те, Криси, отвори очи — приканваше я гласът.

Гласът ставаше все по-отчаян и Крис се мъчеше да се отзове. Но очите ѝ отказваха да се подчинят. Виждаше само тъмнина. Сигурно е брат ѝ. Отново я бе заключил в онзи стар сандък и дори и сега продължаваше да седи победоносно на капака му, отказвайки да я пусне. Пусни ме да изляза! — викаше тя, но между смачканите ѝ устни не излизаше никакъв звук.

Какво се е случило тук, чудеше се Крис, вдигна ръка към устата си и усети нещо лепкаво по пръстите си.

Джери, веднага ме пусни да изляза от тук! — викаше тя, удряйки във въздуха. Когато изляза от тук, ще има да съжаляваш. Много ще съжаляваш.

— Съжалявам, Крис — казваше някой. — Толкова съжалявам.

Какво ставаше? Защо не можеше да си отвори очите? Защо я боляха раменете и челюстта ѝ трепереше? Да не би да е пострадала при някаква катастрофа? Да не е паднала? Да си е ударила главата? Да я е блъснала кола? Мисли, заповяда си тя, опитвайки се да събере мислите, които с бясна скорост се мятаха в ума ѝ. Опитай се да подредиш нещата. Опитай се да ги подредиш, повтаряше си, а главата ѝ се накланяше на една страна, очите ѝ примигваха, но нищо не виждаха и отново се затваряха.

— Не ми припадай пак, Крис — умоляваше гласът; всяка дума бе изпълнена с паника.

Крис усети силен ритник в корема, после друг. Отвътре, осъзна тя с нарастващ ужас. Някак си някой бе проникнал в тялото ѝ и я удряше отвътре. Опита се да се изправи на крака, да избяга, да се махне, но глезените ѝ се огъваха и краката ѝ не се помръдваха. Не можеше да избяга. Не можеше да се махне.

Помощ! — викна към една група жени, които я наблюдаваха от сенките. Моля ви, направете нещо. Измъкнете ме от тук. Кажете ми какво става.

Най-големият от силуетите пристъпи напред. Той ти следи цикъла? — попита Сюзан, облото ѝ лице проби тъмнината.

Барбара тутакси застана до нея. Може би трябва да си идеш у дома. Вече всеки момент ще дойдат за мен. Няма причини да стоиш повече.

Търсила ли си ме? — попита я Вики, проправяйки си път пред другите две.

Да, търсих те, отговори и наум Крис, мъчейки се да си спомни защо. Беше в болницата. С Барбара. Без Тони. О, боже. Барбара и някаква операция. Аз с нея за подкрепа. Тони извън града по работа. О, боже. Ритането на бебето. Гаденето. Връщането вкъщи. Тони далеч по работа. О, боже. Никаква кола на алеята. Монтана на училище. Уайът с госпожа Макгинти. Къщата празна. Телефонното обаждане до Вики. Нуждата да си разбера възможностите. Отражението на Тони в прозореца. О, боже. Затвори телефона, Крис. О, боже. Какво има, Крис? Не се ли радваш да видиш съпруга си?

О, боже. О, боже. О, боже.

— Събуди се, Крис. Моля те, миличка, отвори очи. По дяволите, Крис!

Крис видя юмрука на Тони да лети към нея, стегна се, за да посрещне удара, който щеше да размаже челюстта ѝ, но вместо това бе изненадана от плисване на студена вода, която напълни ноздрите ѝ и се изсипа в устата ѝ. Тя дойде напълно в съзнание и широко отвори очи.

— Какво става? — проплака Крис, чувствайки как бебето в нея я бута да се изправи на крака.

— Всичко е наред, скъпа — казваше Тони, хванал празна чаша в ръка. — Сега ще си добре. Всичко ще е наред. Просто претърпя малък инцидент.

— Инцидент?

— Знаеш, че нямах такова намерение, любима. Знаеш, че никога не бих направил нищо, с което да навредя на теб или на бебето. — Ръцете му бяха навсякъде по нея. По лицето ѝ. В косата ѝ. На корема ѝ.

Крис се опита да отблъсне ръцете му, но те все се връщаха, сякаш слепешката се препъваше в паяжина.

— Не ме докосвай.

— О, моля те, скъпа. Не бъди такава. Просто се опитвам да ти помогна, миличка. Знаеш, че нямах намерение да те наранявам.

— Ти ме удари, Тони. — Крис се мъчеше да се изправи, клатушкаше се на коленете си, но те заплашваха всеки миг да рухнат. — Преби ме до безсъзнание.

— Стана случайно. Знаеш това.

Крис влезе препъвайки се в банята и се взря в смачканото си лице, отразено в огледалото над мивката. Тони стоеше точно зад нея, образът му се въртеше около нейния. Коя си ти? — Крис попита уплашената жена, която се взираше обратно в нея. Коя е тази покъртителна изгубена душа?

Смътно те помня, единият чифт очи викаше на другия, над издраната и посинена челюст. От сцепените и премазани устни капеше кръв по бялата якичка на синия ѝ пуловер, а от косата се стичаше водата, която Тони ѝ бе плиснал, за да я свестява. Какво ти се е случило? Какво се е случило с палавото малко момиченце, което обичаше да гони по-големия си брат из цялата къща, редовно го хващаше и се бореше с него на земята? Къде изчезна то?

— О, боже. Как можа да направиш това? Обеща ми, че никога няма да се случи отново.

— Колко пъти трябва да ти повтарям, че стана случайно? — загрижеността в очите на Тони внезапно бе изместена от гняв. — Никога нямаше да се случи, ако не ме беше излъгала.

— Да те лъжа? — Крис не можеше да повярва. За какво говореше Тони? — Кога съм те излъгала?

— Излъга ме за ходенето в болницата.

— Никога не съм те лъгала.

— Каза, че няма да ходиш.

— А ти каза, че заминаваш от града.

— Какво значение има това?

— Ти не беше тук — възрази Крис и се опита да се обърне, да избяга от тясното пространство на малката баня. — Не виждах какво лошо има.

— Не си виждала какво лошо има? — Той я хвана и я завъртя обратно към огледалото, изправяйки я насила пред отражението на смазаното ѝ лице. — Не си виждала какво лошо има? Сега виждаш ли? Виждаш ли?

— Тони, моля те — проплака Крис. — Последният път обеща, че няма повече да ме удряш.

Тони незабавно отпусна ръцете си отстрани, излезе от банята и закрачи напред-назад пред вратата ѝ.

— Защо ме караш да правя тези неща? Знаеш, че не искам да те наранявам. Защо не можеш просто да стоиш мирно?

Крис не каза нищо, пусна студената вода и си сложи компрес на устните, в опит да премахне тънките кървави линии по кожата си.

— Нали се съгласи да не ходиш в болницата с Барбара? — попита Тони, не позволявайки да отминат темата. — Нали така реши?

— Ти го реши.

— Но ти се съгласи. Не е ли така?

— Да. — Какъв смисъл имаше да казва нещо друго?

— И излъга.

— Не съм… — Крис млъкна. — Не съм го направила нарочно.

— Ти никога не правиш нищо нарочно — каза Тони и тръсна глава.

— Ти също излъга — чу се Крис да казва, думите се изплъзнаха от устата ѝ, преди да може да ги спре.

— Какво?

— Ти каза, че отиваш извън града по работа. Защо го направи? — Крис осъзна, че наистина е любопитна.

Тони се облегна на рамката на вратата, тялото му запълни пространството между банята и спалнята.

— Имах подозрения. Исках да ги проверя.

— Подозрения за какво?

— А ти как мислиш?

— За мен? Защо? Направила ли съм някога нещо, за да предизвикам твоите подозрения?

— О, не зная. Какво ще кажеш за това, че пренебрегваш децата си, само и само да ходиш и да се шляеш с приятелките си?

— Не си пренебрегвам децата. Монтана е на училище — каза Крис в опит да внесе някакъв смисъл в разговора, — а Уайът оставих на госпожа Макгинти само за няколко часа, за да мога да отида с Барбара в болницата. Това едва ли може да се нарече шляене. Почакай. — Крис млъкна и се опита да си възстанови разговора. — От къде знаеш, че съм била в болницата?

— Какво?

— Ти каза, че съм те излъгала за болницата. От къде знаеш, че съм била там?

По лицето на Тони се плъзна усмивка и заседна в очите и устата му. Той не каза нищо.

— Проследил ли си ме? — попита Крис, въпреки че вече знаеше отговора.

— Видях ви двете с оная Барби да се качвате на едно такси и сладко да се усмихвате на шофьора. Чернилка, нали така? Чувал съм, че са доста надарени…

— Тони, за бога! — Крис усещаше яростта на Тони под лъжичката си. Това бе неговият почерк, така започваха всички сцени. Ярост. Насилие. Разкаяние. Мили думи, които се превръщаха в лъжливи обвинения, докато накрая всичко се оказваше по нейна вина. Винаги по нейна вина. Нейна бе вината, че е налетяла на юмрука му, сама си бе виновна, че се е препънала в краката му, по своя вина цялата се оказваше покрита с рани.

— Все същата стара история — говореше Тони. — Приятелките ти са по-важни за теб от семейството ти. Сюзан и Вики значат за теб повече от собствените ти деца. И Барбара. Тя е най-лошата. Викне ли те и скокваш. Какво има между вас двете все пак? Има ли нещо, за което да искаш да ми кажеш?

— Тя беше уплашена, Тони. Уплашена от операцията. Уплашена, че няма да може да има други деца.

— Така че ти ѝ предложи да ѝ дадеш едно от нашите.

Крис ахна и полетя към мивката, когато пълното значение на думите му я удари тъй силно, както по-рано юмрукът му. В края на краищата инстинктите ѝ се бяха оказали верни. Той е бил точно там, в коридора, с тях, току зад тях, за бога, направо под носовете им. Опита се да си представи оживения болничен коридор, видя хора да се отправят насам-натам, пациенти, придвижващи се на инвалидни колички, разговарящи лекари, подтичващи сестри, санитар, прегърбен над купчина картони, един мъж по-надолу, почистващ пода, друг — скрит зад старо списание, посетители, изчезващи навън-навътре от стаите на пациентите. Кой от тях е бил? Колко време я е наблюдавал?

— Точно така, Криси — каза Тони, сякаш бе прочел мислите ѝ. — Аз бях точно там. Чух всяка дума, която каза. Чух те да ѝ предлагаш да ѝ дадеш нашето дете.

— Аз се шегувах — прошепна Крис. Отпуснатите ѝ от двете страни ръце трепереха.

— Да бе, прекарваше си страхотно, нали, скъпа? Хилите се и си правите майтап с Барбито. А какво ще кажеш за онзи хубавичък доктор, с който те видях да се закачаш?

— Какво?

— Не си мислеше, че ще пропусна това, нали? Не, добре ви видях какъв спектакъл спретнахте двамата във фоайето.

Крис се помъчи да се сети за кого говори мъжът ѝ. С какъв доктор се е закачала?

— Не зная…

— Хайде, Крис. Добре изглеждаше момчето. Доста висок, точно каквито ги харесваш.

Образът на младия доктор изскочи пред очите ѝ.

— Тони, той просто ме насочваше към тоалетната.

— Лично те съпроводи до там — поправи я Тони. — Хвана те за ръката.

— Човекът просто се опитваше да бъде мил.

— Малко прекалено фамилиарен, не мислиш ли?

— Абсолютно нищо не се е случило. Ти видя.

— Видях мъж, обхванал с ръка жена ми.

— Той само ме докосна по лакътя. — Крис млъкна. Това бе налудничаво. Тони е бил там. Той знае какво точно се бе случило. Защо се опитваше да се защитава?

— Какво ти каза той, Крис? Какви планове скроихте двамата?

— Не сме кроили никакви планове. Това е смешно.

— Подшушна ли му номера си? Каза ли му, че мъжът ти е извън града?

Крис поклати глава, не каза нищо. Тони не се нуждаеше от отговорите ѝ. Имаше нужда само да я тормози.

— Трябваше да кажеш на нещастния приятел, че няма шансове — продължи Тони. — Не и с Барбито наоколо.

— Не зная за какво говориш. — Крис се опита да се промъкне покрай Тони в спалнята, но той се пресегна и ѝ затвори пътя.

— Къде отиваш, Крис? Да не би да закъсняваш за среща?

Крис поклати глава, усети я как пулсира.

— Обещах на госпожа Макгинти, че ще взема Уайът до два часа.

Лицето на Тони бе обзето от паника.

— Не искаш ли първо да се почистиш? Искам да кажа, че сигурно не би искала някой да види, че изглеждаш, сякаш току-що те е блъснал камион. — Тъмните му очи се свиха обвиняващо. — Или пък искаш? Това част от плана ти ли е?

— Няма никакъв план — каза Крис и усети с езика си, че единият ѝ зъб се клати.

— Сигурна ли си? Няма ли някакви инструкции от приятелките ти? От малката Вики Богатата Кучка? Чух те да ѝ се обаждаш, Крис. Чух те да казваш, че трябва да говориш с нея, колкото се може по-скоро. За какво беше всичко това?

— Просто исках да ѝ кажа за Барбара — отговори му Крис и контузената ѝ буза почервеня.

— Не те чух да казваш нищо за Барбито. Чух те да споменаваш нещо за възможности.

— Не.

— За какви възможности би могла да говориш, скъпа?

— Не зная — искрено отговори Крис. За какви възможности би могла да говори? Какви възможности имаше изобщо?

— Не би говорила с нея евентуално да ме напуснеш, нали?

В очите на Крис се събраха сълзи, потекоха по бузите ѝ, смесиха се с кръвта по устните ѝ.

— Защото мисля, че няма да го понеса, ако ме напуснеш, Крис. Ще полудея без теб. Няма да искам да живея.

Крис вкуси солта от сълзите в засъхналата кръв около устата си.

Тони бавно се приближи към нея.

— Обичам те, Криси. Моля те, кажи ми, че знаеш това.

— Зная това — прошепна Крис.

— Знаеш, че нямах намерение да те ударя.

Крис безмълвно кимна.

— Това просто е от всичкото напрежение, на което бях подложен, да се опитвам да намеря клиенти, да задържа глава над водата. Банката отхвърли молбата ни за заем.

— Какво?

— Не ти казах, защото не исках да се тревожиш.

— Отказали са ни заем?

— Не искам да се безпокоиш за това, Крис. Всичко ще бъде наред. Всичко ще бъде наред, докато сме заедно, докато зная, че ти си с мен, че мога да разчитам на теб. Само дето ме подлудяваш понякога. Искам да ти вярвам, но не мога. Ти не ми позволяваш. И това ме подлудява, защото толкова много те обичам. — Той се пресегна и я обхвана в задушаваща прегръдка, заровил лице в косата ѝ. — Кажи ми, че ме обичаш, Крис. Кажи ми, че ме обичаш толкова, колкото и аз те обичам.

— Тони, моля те…

— Имам нужда да чуя тези думи, Крис. Имам нужда да те чуя да ги казваш.

— Об… — Крис се опита да изтика думите от устата си, но те упорито се запънаха на един малък съсирек кръв и отказаха да излязат.

— Не ме карай да те моля, Крис. Моля те, не ме карай да те моля. — Ръцете му я опипваха изотзад, езикът му се навираше в ухото ѝ.

— О, господи — промърмори Крис. — Ще повърна. — Тя се изскубна от ръцете на Тони, падна на колене пред тоалетната и повърна. — О, боже — простена Крис, когато усети как нещо в нея се скъса и между краката ѝ потече вода. Не сега. Мили боже, не сега.

— Какво става? Какво, по дяволите, правиш?

— Изтекоха ми водите. — Крис притисна лице към тоалетната чиния, тялото ѝ се тресеше от болезнени спазми. Не беше възможно това да се случва.

— Бебето не се очаква поне още един месец — каза Тони, сякаш я поправяше, сякаш я предупреждаваше да не си играе игрички.

— Ражда се сега — простена тя. Искаше ѝ се да е мъртва. Жените непрекъснато умират при раждане, помисли си тя, докато мъжът ѝ се мъчеше да я изправи на крака.

— Дръж се, Крис. Не се паникьосвай. Ще те закараме в болницата за нула време.

— Не мога да се помръдна.

— Това е просто контракция, скъпа. Ти си старо куче в раждането. — Той я насочи през спалнята към стълбите. — Стъпвай внимателно, миличка. Много бавно.

— Не мога да го направя — изпищя тя. — Не мога. Не мога.

— Разбира се, че можеш. Разбира се, че можеш. Просто давай леко и бавно. Аз съм с теб през цялото време.

— О, боже.

Тони някак успя да я смъкне надолу по стълбите и да я изведе на улицата.

— Колата е паркирана точно зад ъгъла — съобщи ѝ, сякаш искаше да каже, че тя сама се е озовала там, сякаш той не я бе паркирал на това място нарочно, за да я скрие, да я заблуди, че е заминал.

Крис погледна към предницата на пуловера си, покрит с кръв и повръщано, мократа ѝ коса бе полепнала по изпотеното чело, панталоните ѝ лепнеха по влажните бедра. Искам да умра, помисли си тя.

— Не мога да го направя — каза.

— Няма да те изоставя, скъпа.

Докато стигнат до колата, Крис вече се прегъваше от сухи контракции. Моля те, просто ме остави да умра, мислеше си тя, докато Тони внимателно я настаняваше на предната седалка.

— Какво ще им кажеш в болницата? — попита я той, когато скочи до нея и подкара колата. — Когато те питат за раните и синините. — Колата се отдалечи от бордюра. — Струва ми се, че можеш да им кажеш, че си се подхлъзнала, докато си къпала Уайът, ударила си си челюстта на ваната, сцепила си си устната, че се чувстваш наистина глупаво, неща от този род. Ти раждаш, няма да се задълбават.

— Тони…

— Какво?

Тя обърна лице към него и го наблюдава как влиза и излиза от фокус.

— Това не бива никога повече да се случва. Трябва да ми обещаеш, че никога повече няма да се случи.

— Няма — съгласи се той и се пресегна да хване ръката ѝ.

— Трябва да ми обещаеш. — Крис се почуди защо настоява толкова. Колко пъти вече Тони бе нарушавал обещанието си? Кое я караше да си мисли, че този път ще е по-различно?

— Обещавам — леко каза той. — Ще видиш, Крис. До тогава, до когато зная, че ме обичаш, всичко ще бъде наред.

До тогава, до когато зная, че ме обичаш. Думите се удариха в мозъка ѝ като серия ковашки удари, по-корави от юмруците на мъжа ѝ. Крис изпищя, престори се, че започва нова контракция. Мили боже, помисли си тя и затвори очи, когато истинската контракция започна. Опита се да се нагоди към новата болка, да свикне с нея, да се изгуби в почти хипнотичната ѝ мощ. Съвсем скоро щеше да бъде майка на три малки деца. Какво изобщо си бе мислила по-рано? Къде точно си мислеше, че ще отиде?

Всичко ще се оправи, опита се да увери сама себе си, докато Тони препускаше по улиците на Мариемонт. Трябваше да бъде. Тя нямаше никакви други възможности.

9.

— Къщата ти е направо великолепна.

— Благодаря. Заповядайте вътре. Забравих, че не сте били тук преди.

Крис пристъпи през мраморния праг на разкошния нов дом на Вики в предградието „Индиън Хил“. Тони я следваше по петите, като сянка.

— Разбира се, никога няма да ти простя, че напусна Гранд авеню.

— Донесохме ви подарък за новодомци — каза Тони. Двегодишният Рауди се разшава в ръцете му, докато поднасяше на Вики кутия скъпи конфитюри. — Май има такава традиция, да се носи нещо сладко в нов дом.

— Благодаря — отвърна Вики, но Крис долавяше какво си мисли в действителност. Мислеше си: „Е, не може да се каже, че е съвсем нов. Тук сме повече от година. Много мило от ваша страна, че най-накрая се наканихте да ни посетите“. Ето, това си мислеше.

— Отрязала си си косата! — възкликна Вики. — Не мога да повярвам.

Крис моментално вдигна ръка към тила си, пръстите ѝ опипаха голия ѝ врат. Сподави импулсивното си желание да избухне в сълзи.

— Не мога да повярвам, че вече си без опашка. Обърни се. Дай да те огледам.

Крис наведе глава и стеснително се завъртя. Отпред на розовата си фланелка забеляза петно, може би от храна, може би от плюнка, но най-вероятно следа от засъхнала кръв. Очите ѝ се напълниха със сълзи. Не плачи, напомни си тя. Ако се разплачеш, Тони ще те върне вкъщи. Ще каже, че го правиш нарочно, че затова си дошла на това парти, само и само да направиш сцена. Не плачи. Не си позволявай да плачеш.

— Какво има? Не се ли харесваш с къса коса? — попита Вики, сякаш усети сълзите, криещи се зад сините очи на Крис. — Мисля, че е наистина сладко. Може би малко неравна, но това може да се оправи. Кой ти я подстрига?

Крис подръпна неравномерните краища на косата си, приковала поглед в белите мраморни плочки на фоайето.

— Някакво момче в „Теръс Парк“. Минавах покрай салона му и следващото нещо, което си спомням е, че опашката ми я нямаше. — Моля те не ми задавай повече въпроси, помоли се вътрешно Крис. Всичко ще е наред, ако можем просто да поговорим за нещо друго.

— Знаеш колко импулсивна може да бъде Крис — обади се Тони.

— Е, всъщност, не — не се съгласи Вики.

— Отначало не се зарадвах много — продължи Тони. — Но сега взех да свиквам. — И той прокара палава ръка по отрязаните кичури на Крис.

Тя изви врат на една страна, измъкна се от досега на съпруга си и погледна към алеята, където Монтана и Уайът играеха на гоненица под лятното слънце, тичайки между новия червен „Ягуар“ на Вики и класическото сребристо „Порше“ на Джереми. Непосредствено зад двете луксозни коли бяха паркирани други две: тъмнозеленият „Севил“ на Сюзан и Оуен и шоколадовокафявият „Мерцедес“ на Рон и Барбара.

— Деца, елате тук — извика Крис и изпита благодарност, когато те бързо я послушаха, избутаха се един друг от пътя, за да успее всеки да стигне пръв до входната врата. — Без да се бутате — предупреди ги майка им.

В отговор шестгодишният Уайът цапна по-голямата си сестра по рамото.

— И без бой — добави Крис.

— Всичко е наред, Крис, те са просто деца — каза Тони. — Децата се бият. Остави ги на мира.

Реакцията на Монтана бе да смушка брат си по ребрата.

— Престанете — предупреди ги пак Крис, а Монтана изви очи към баща си. — Помниш мамината добра приятелка Вики, нали, Монтана? Уайът, спомняш ли си госпожа Латимър?

— Мисля, че последният път, когато те видях — започна Вики, сочейки Монтана, като в същото време насочваше всички към голямото мраморно фоайе и затваряше вратата, — бе преди около година. Точно преди да се преместим. А виж ти колко си пораснал — обърна се тя към Рауди, който тутакси зарови лице в рамото на баща си. — Всички са в задния двор. Нямат търпение да ви видят. Хайде, ще ви заведа. — И подаде ръка на Монтана.

Монтана погледна към баща си, сякаш искаше позволение. Тони се усмихна. Монтана последва Вики през просторния преден хол, с ръце, здраво хванати зад гърба ѝ.

— Майка ти разказвала ли ти е някога как се запознахме? — бодро попита Вики.

— Казваш го така, като че ли е някаква любовна история — обади се Тони и повдигна Уайът в ръцете си до Рауди. Така влязоха в огромната дневна.

— Ами, в определен смисъл, май е такава. — Вики сграбчи ръката на Крис и я стисна в своята. — Толкова е хубаво да те видя.

— Също и аз теб. Донесохме подарък за рождения ден на Джош. — Крис извади един ярко опакован пакет от голямата си платнена чанта.

— Благодаря. Много мило, наистина. Можете ли да повярвате колко бързо растат? — Вики взе малката кутийка от ръцете на Крис и я постави до конфитюрите на една антична масичка с позлатени ръбове. После поведе Крис и семейството ѝ към задния край на къщата. — Толкова ясно си спомням деня, в който се роди.

Крис не можа да сдържи удивлението си. Вики беше всичко друго, но не и сантиментална. Единствените дати, които обикновено помнеше, бяха датите, на които трябваше да се яви в съда.

— Господи, каква бъркотия беше! — възкликна Вики. — Бе по средата на онова голямо дело и си бях взела всичките неща в болницата. И там едновременно говоря по телефона, и получавам контракции, за бога, няма какво да ви разправям за това, и в следващия момент се опитвам да сключа споразумение, докато в същото време сестрите ми казват, че имам пълно разкритие и трябва да отиваме в родилната зала. „Госпожо Латимър, трябва да оставите телефона“ — разправят ми те. Казвам им, че не съм готова, трябват ми още две минути, а те пищят, че вече виждат главата на бебето. Господи, каква сцена. Най-накрая просто ми взеха телефона от ръцете, но не и преди да постигна устно съгласие от другата страна. Да, господа, ето какъв следобед беше. Никога няма да го забравя.

Крис се засмя. Спомни си, че се бе обадила на Вики в болницата в деня след раждането на Джош, само за да разбере, че госпожа Латимър и синът ѝ вече са изписани. Само три дни след раждането Вики бе обратно в офиса си.

— Много ми харесва това, което си направила с къщата си — възхищаваше се Крис и надзърташе в огромните стаи, край които минаваха. — Всичко е толкова красиво.

— Е, декораторът направи всичко — призна Вики. — Само му казах, че аз обичам антики, а Джереми предпочита модерни неща, така че той съчета старинни мебели и съвременно изкуство, и не зная как, но цялото нещо сработи.

— Изглежда великолепно — каза Тони, имитирайки зад гърба ѝ самоуверената ѝ походка, от което двете деца в ръцете му се разсмяха на глас.

— Нещо смешно ли има? — попита Вики.

Рауди веднага обърна пак лице към рамото на Тони, но Уайът се разсмя дори още по-силно. Пискливият звук разсече въздуха като дразнеща кашлица. Рауди изведнъж закри уши с ръце и започна да пищи.

— Какво има, Рауди? — попита Крис.

— Остави го намира, Крис. Нищо му няма — каза Тони.

— Мога да ви разведа по-късно, ако искате — заяви Вики, видимо забравила вече за малката сценка, разиграна зад гърба ѝ, макар Крис да знаеше, че Вики не забравя нищо и тези тесни кафяви очи също не пропускаха нищо. — Всичко наред ли е? — Вики попита Крис, докато минаваха през кухнята, където уреди от неръждаема стомана красиво се съчетаваха със старинни мебели от орехово дърво.

— Да.

— Изглеждаш малко бледа.

— Просто съм уморена.

— Отслабнала ли си?

— С няколко килограма може би.

— А може би с повече.

— Татко казва, че е невъзпитано да се шепне — каза Уайът.

— Татко ти е абсолютно прав — съгласи се Вики. — Я вижте всички кой е тук — обяви тя на малката група, струпана в каменния вътрешен двор пред обширния ограден басейн. Всички се обърнаха да ги поздравят.

Приятелите ми, с благодарност си помисли Крис. Искаше ѝ се да ги прегърне и никога да не ги пуска. Чудесните ѝ, скъпи приятели: Сюзан и Оуен, почернели и усмихнати, прегърнати през кръста; Барбара и Рон, високи и очарователни, червилото на Барбара в същия цвят като ризата за голф на Рон; Джереми Латимър, небрежно-елегантен и много горд, възхитен от своята жена фурия.

— Здравейте, непознати. — Сюзан протегна ръце към Крис. — Не мога да повярвам, че живеем на една и съща улица, а трябваше да изминем целия път до тук, за да ви видим.

— Отдавна не сме се срещали — добави и Оуен, здрависвайки се с Тони.

— Всичко наред ли е? — попита Сюзан.

— Тя си е отрязала косата! — провикна се Барбара, взе да обикаля около Крис на осемсантиметровите си токчета и да стиска приятелката си в мечешка прегръдка. — Кога свърши тази работа?

Крис трепна, когато ръцете на Барбара я натиснаха по една нова синина ниско на гърба.

— Виждам, че е ред на поздравленията. — Тони се обърна към Крис. — Защо не си ми казала, че Барбара чака дете?

Всички едновременно си поеха дъх.

— Какво? — произнесе Барбара.

— За какво говориш? — попита мъжът ѝ.

— Не съм бременна.

— О. Съжалявам — бързо каза Тони. — Просто си помислих… — И той направи леки кръгови движения по посока на корема на Барбара.

— Това е от блузата. — Големите кафяви очи на Барбара заблестяха от натрупаните сълзи. Тя придръпна блузата си на бели и лилави райета. — Може би трябваше да я запаша в панталона. — Тя махна някаква несъществуваща прашинка от белия си панталон и заби поглед в големите сиви камъни на земята.

— Наистина съжалявам — повтори Тони, но Крис забеляза искрите в очите му и не бе толкова сигурна.

— Как вървят нещата? — попита Рон.

— Никога не са били по-добре — отвърна Тони.

— Предполагам, че този малък приятел е Рори.

— Рауди — поправи го Тони.

— Рауди. Да, точно така. Монтана, Уайът и Рауди. Такива интересни имена.

— Тони ги измисли. От нас двамата той е този с въображението — каза Крис, насила усмихната. — Аз бих ги нарекла Ан, Уилям и Робърт.

— Чуваш ли това, Монтана? — попита Тони. — Майка ти би предпочела да носиш досадното име Ан. — Изпитото лице на детето бе копие на лицето на баща му.

— Е, искрено се надявам децата ви да са си взели банските — каза Джереми Латимър и погледна към просторния, с неопределена форма басейн, заемащ само малка част от обширния заден двор. Останалите деца — Кирстен, Джош, Ариел, Уитни и Трейси — си прекарваха страхотно, пръскаха се и скачаха от трамплина, под зоркото око на прислужницата и детегледачката на семейство Латимър.

— О, не, забравих ги — в думите на Крис прозвуча паника.

— Какво! — възнегодува Монтана.

— Тъпачка такава! — И Уайът блъсна майка си.

— Престанете — скара им се Крис и извърна очи към Тони за помощ.

Уайът излая със силен и пронизителен глас:

— Тъпа мама — и повтори, — тъпа мама.

— Добре, Уайът, достатъчно — заповяда Тони. Уайът тутакси млъкна.

— Мисля, че имаме някакви бански, които ще им станат — бързо съобрази Джереми Латимър. — Мая — той повика една от прислужничките, които кръжаха около дългата маса със закуски, сложена в единия край на двора. — Би ли завела децата вътре и да им намериш някакви бански костюми?

Младата жена отметна дългата си руса коса зад раменете в бяла униформа и се приближи към трите деца. Крис забеляза потайната усмивка, която си размениха момичето и съпруга на Барбара. После тя хвана Рауди за ръка и поведе децата към къщата.

— Тъпа мама — весело си бъбреше Уайът. — Тъпа мама.

Крис стоеше насред каменния двор с изкуствена усмивка, залепена за устата ѝ, сякаш устните ѝ бяха от восък. Изцяло ти си си виновна, по дяволите, казваше си тя. Вики ти каза да им вземеш банските. Ако не беше толкова глупава, това нямаше да се случи. Уайът е прав. Ти си тъпачка. Тъпа мама. Тъпа мама. Не плачи, тъпа мамо. Да не си посмяла да плачеш.

— Е, харесва ли ви животът в предградието? — попита с глас, който едва разпозна.

— Безкрайно — бързо отговори Джереми Латимър.

— И сме само на двайсет и пет минути от офиса ми — добави Вики.

— Колко декара са тук? — Тони взе висока бутилка с бира от близкия хладилник и погълна почти половината на една дълга глътка.

— Пет и нещо — отговори Джереми. — Не ме питай за застроената площ. Така и не запомних.

— Къщата е малко по-малко от деветстотин квадратни метра — обясни Вики вместо съпруга си. — Четиринайсет стаи, шест спални, пет и половина бани, крило на стопаните на първия етаж. Хайде, Крис, ще те разведа. — Тя грабна ръката на Крис и я задърпа към изхода на двора.

— И аз идвам — обади се Барбара.

— Чакайте ме — додаде Крис.

Тони изпразни остатъка от бирата си.

— Мисля, че и аз ще дойда.

— Съжалявам — бързо каза Вики. — Обиколката е само за момичета. Джереми ще те разведе по-късно.

— Отпусни се — обърна се Оуен към Тони, подаде му втора бира и го поведе към една редица дървени шезлонги. — Разкажи ни с какво се занимаваш напоследък. Разбрах, че мислиш да напуснеш рекламния бизнес.

Крис усещаше как погледът на Тони пробива голяма дупка в гърба на розовата ѝ фланелка, докато се оставяше на Вики и другите да я замъкнат в къщата.

— Кухнята — обясняваше Вики и небрежно сочеше с ръце към всяко следващо помещение. — Трапезарията. Всекидневната. Ловджийският салон, каквото и да означава това. — Тя дръпна Крис в така нареченото крило на стопаните и внимателно затвори двете чудесно инкрустирали врати зад тях. — И така, какво става? — попита тя, а Сюзан и Барбара се събраха наоколо, сякаш да предпазят Крис.

Крис нервно погледна към надиплените муселинени завеси, висящи от корниза на двойното старинно легло пред дългата стена с френски прозорци, които гледаха към задния двор. Дори от това разстояние можеше да види как Тони крачи нервно напред-назад пред шезлонгите, отказвайки да седне, въпреки неколкократните покани на Оуен.

— Какво имаш пред вид? Нищо не става.

— Ти си едно кълбо нерви — каза Сюзан — Погледни се. Цялата трепериш.

— Просто съм уморена. Знаете как е — три деца, само две ръце.

— Не изглеждаш добре — обади се Барбара.

— Отслабнала е — каза на останалите Вики.

— Заради косата ми е — настоя Крис, очите ѝ все бягаха от жените към прозореца. — Изобщо не трябваше да я подстригвам.

— Е, трябва да призная, че не е най-доброто изпълнение. — Барбара разгледа неравните краища на косата ѝ. — При кого отиде, все пак?

Крис затаи дъх и не каза нищо.

— Крис?

В очите ѝ избиха сълзи. Тя незабавно ги сведе към дебелия ментовозелен килим, отказваше да вдигне поглед.

— Крис, говори с нас — помоли я Сюзан. — Не можеш да продължаваш да твърдиш, че няма нищо. Позволи ни да ти помогнем.

Крис не каза нищо. Никой не може да ми помогне, помисли си тя.

— Наистина, трябва да се връщам.

— Говори с нас, Крис — повтори Сюзан.

— Не мога.

— Чуй ме — настоя Сюзан. — За всички нас от дълго време е очевидно, че ти и Тони имате сериозни проблеми. Може би, ако успееш да го убедиш да се срещне с брачен консултант…

Крис усети, че ръцете ѝ започват да треперят, коленете ѝ да се подгъват, а главата ѝ да се клати неудържимо нагоре-надолу, докато накрая цялото ѝ тяло се затресе толкова силно, че едва се задържа на крака. Нейният позор се канеше да излезе на показ, да изригне от дълбините ѝ, като лава от вулкан. И нищо не можеше да направи, за да го спре.

— О, боже.

— Крис, какво има?

— Вие не разбирате.

— Какво не разбираме? Кажи ни, Крис. Какво е това, което не разбираме?

— Той го направи. — Мили боже, каза го.

— Какво? Кой какво е направил?

— Тони. — Тайната ѝ бе изскочила. Тайната ѝ си имаше име.

— Какво е направил Тони? — властно попита Вики.

— Косата ми. — Дълбок стон се изтръгна от гърлото на Крис. Можеше ли да им каже? Можеше ли да им довери всичко?

За миг настъпи пълна тишина.

После:

— Тони ти отряза косата? — невярващо се обади Барбара.

— Как така ти е отрязал косата? — с нисък глас попита Сюзан. И отново, дори още по-ниско: — Как така ти е отрязал косата?

— Миналата събота заведохме децата в търговския център в Кенууд. Минахме покрай един фризьорски салон и аз се спрях да погледам едно момиче, на което подстригваха много късо косата. Казах нещо като: „Бих искала да съм достатъчно смела и аз да направя нещо такова“. — Крис спря безжизнената си рецитация, преглътна, после се помъчи да продължи. — Всичко беше чудесно. Разхождахме се още. Купихме на децата сладолед. Мислех, че си прекарваме добре. — Тя отново млъкна. Какво ѝ бе станало, за бога? Кое я бе накарало да си помисли, че ѝ се полага добро прекарване?

— Какво се случи, Крис? — попита Сюзан.

— Прибрахме се вкъщи. Приготвих вечерята. Сложих децата да спят. Легнах си да гледам телевизия. — Един уплашен хлип прозвуча в гласа ѝ, докато търсеше думи да опише ужасния кошмар, който бе последвал. — Тони влезе в стаята. Виждах, че е разстроен от нещо, но не знаех от какво. Започна да крачи напред-назад пред телевизора. Попитах го какво има, а той отвърна, че зная какво има. Казах му не, нямам представа. Той каза: „Мислиш ли, че ми е приятно жена ми да флиртува с други мъже, докато стоя точно до нея?“. Честна дума, изобщо не разбирах за какво говори. Затова му казах: „Не разбирам за какво говориш“, а той каза: „Да не мислиш, че не видях какви погледи си хвърляхте с онзи фризьор в търговския център?“. Аз го попитах: „За какво говориш? Аз просто го гледах как подстригва косата на момичето“. Но той не ми вярваше. Все повтаряше как съм го направила на глупак, как всички около нас видели по какъв начин съм гледала онзи мъж, как той ме гледал, а аз му казвах, че не, не е така, онзи човек дори не знаеше, че съм там, че вероятно така или иначе той бе гей, че само съм гледала прическата.

Изведнъж Тони ме хвана за опашката и ме задърпа от леглото към банята. Аз го умолявах да спре, а той ми викаше да пазя тишина, че ще събудя децата, така че аз се опитах да говоря по-тихо. Мислех си, не му създавай трудности, просто го остави да си свърши налудничавата работа, той ще се успокои, ще разбере, че това е смешно. Аз дори не бях погледнала онзи мъж.

— Разбира се, че не си — обади се Сюзан.

— Няма нужда да се оправдаваш пред нас — каза Барбара.

— Трябваше да сриташ шибаняка в топките — додаде Вики.

— И тогава ли го направи? — попита Сюзан. — Тогава ли ти отряза косата?

— Вкара ме в банята и взе да отваря чекмеджетата. Почна да тършува в тях и да откача все повече и повече, защото не намираше това, което търси. Междувременно не ми пускаше опашката, блъскаше ми главата надолу, аз се превивах и не виждах какво прави. Изведнъж чух този звук, отначало не разбрах от какво е, после осъзнах, че са ножиците и той кълца във въздуха с тях. Питах го: „Какво правиш?“ — а той ми отговори: — „Харесва ти къса коса, така ли? Искаш нова прическа, значи? Е, аз ще ти я пострижа.“ — Аз изпищях: „Не!“ — а той ми кресна да мълча, ще събудя децата. Тогава усетих ужасно скубане, чух отвратителен стържещ звук и видях как косата ми пада пред очите, а опашката ми тупва на земята.

Барбара обхвана с ръце Крис.

— Боже мой, той е ненормален.

— Какво друго ти направи? — попита Сюзан.

Крис поклати глава, очите ѝ се стрелнаха към прозореца и започнаха да претърсват задния двор. Къде беше Тони? Не можеше да види Тони.

— От колко време продължава тази работа? — попита Барбара.

— Бие ли те? — додаде Сюзан.

— Вината е колкото негова, толкова и моя — настоя Крис. Тя бе открила Джереми и Рон, но не можеше да види Оуен и Тони. Може би бяха потънали в разговор точно извън линията на полезрението ѝ. — Аз го предизвиквам. Искам да кажа, че е нервен. Разбира се, че е нервен. Знаете колко лесно се обижда. Той е много чувствителен.

— Той е задник — каза Вики. — Казвам ти, заслужава да го застреляш копелето. Как смее да ти вдига ръка?

— Не е толкова черно-бяло — възрази Крис. — Спомнете си, че за един скандал са нужни двама. Вината не е изцяло негова. И аз не съм безгрешна. Зная точно кои копчета да натисна, така че да го предизвикам.

Сюзан погледна объркана.

— Искаш да кажеш, че те удря по твоя вина?

— Не съм казала, че ме е ударил. Това са твои думи. Никога не съм казвала това.

— Но той ти е отрязал косата, за бога!

— Не трябваше да споря с него. Трябваше просто да се извиня. Може пък да съм погледнала към онзи мъж.

— За бога, само се чуй — каза Сюзан, хвана ръката на Крис и я принуди да я погледне в очите. — Ти не си отговорна за ужасното поведение на мъжа ти.

— Какво става, Крис? — попита Вики. — По моему, всяка жена, която стои с мъж, който я бие, обича да я бият.

— Не мисля, че това е вярно — възрази Сюзан, на облото ѝ лице бе изписано пълно объркване.

— Той не ме бие — подчерта Крис. — Само се караме, като всички други хора.

— Не като всички — обади се Барбара.

— Нека да поговоря с един човек от моя офис. Сигурна съм, че ще намерим добър адвокат по бракоразводни дела.

— Не мога да се разведа. И дума да не става.

После всички заговориха едновременно, гласовете им се смесиха, зазвучаха като един. Няма от какво да се страхуваш. Няма абсолютно никакъв шанс той да получи попечителство над децата. Какъв друг избор ти е оставил? Не можеш да останеш в тази къща. Той е чудовище. Трябва да се махнеш от този човек. Трябва да се махнеш, преди да е станало твърде късно.

И тогава двойната врата изведнъж се разтвори с трясък и Тони сякаш се взриви в стаята.

— Какво става тук? — попита той със заповеден тон.

— Женско парти — отговори Вики и скочи право между Тони и Крис. — Не се допускат мъже.

— Струва ми се, че жена ми плаче. Какво сте ѝ наговорили?

Вики поклати невярващо глава, ръцете ѝ от двете страни се свиваха в юмруци и пак се отпускаха.

— Виж, след няколко минути ще дойдем при вас.

— Сега. Прибирам жена си у дома. Деца! — провикна се Тони към трите деца, слизащи по стълбите, пременени в нови бански костюми. — Връщайте се и се преобличайте. Прибираме се.

— Какво! — писна ядосано и невярващо Уайът.

— Майка ви не се чувства много добре. Тя иска да си отиваме вкъщи.

— О, боже! — протестира Уайът и се завъртя на пети.

— Тя никога не се чувства добре — измърмори Монтана.

— Тъпа мама! Тъпа мама! — завика Рауди.

— Тъпа мама! Тъпа мама! — запригласяха и другите деца, подеха припева и го понесоха със себе си нагоре по стълбите.

Крис стоеше в центъра на тази суматоха, онемяла, неспособна нито да говори, нито да се противопостави. Долавяше, че около нея някакви тела се разместваха, че Оуен се появи на вратата, а Джереми и Рон надничаха зад него.

Тони вдигна ръце във въздуха.

— Не зная какви невероятни истории ви е наговорила жена ми.

— Как си могъл? — попита го Барбара.

— Барбара — обади се Рон, пристъпвайки напред. Докосна жена си по лакътя, сякаш я съветваше да отстъпи. — Не бива да се месим. Явно си е тяхна лична работа, нещо между мъж и жена.

— Ти не знаеш — възрази Барбара, отказвайки да си мълчи. — Не знаеш на какво е способен той.

— Аз ли на какво съм способен? — попита на свой ред Тони. — Добре, я да видим. Способен ли съм да мамя жена си всеки път, когато ми падне удобен случай с някоя младичка студентка, изпречила ми се на пътя?

— Достатъчно — предупреди го Рон.

— Мъжът ти шиба всичко, което мърда, а ти не правиш и едно проклето нещо по този въпрос — каза Тони на Барбара. — Не бих казал, че си в позиция да съветваш жена ми.

— Струва ми се, че говори предостатъчно — намеси се Джереми Латимър, а лицето на Барбара пребледня под плътния слой руж. — Партито свърши.

Тони се усмихна.

— Напълно съм съгласен. Крис… — Той протегна ръка и я побутна напред.

— Тя няма никъде да ходи с теб — каза му Барбара. — Как смееш да я докосваш. Ти не си нищо друго, освен един слаб, презрян малък човек.

— А ти не си нищо друго, освен една прецъфтяла втора кандидатка за Мис Охайо. Даже не и първа, за бога. Нищо не можеш да направиш като хората, не е ли така? Не можеш да задоволиш мъжа си, не можеш да родиш друго дете…

— Млъкни, Тони — прекъсна го Оуен.

— Още един милозлив. Добрият доктор, самият той. Кажи ми, докторе, какво е да си женен за Моби Дик?

Сюзан поклати глава.

— Не му обръщай внимание — предупреди тя съпруга си.

Тони се ухили.

— А-а, малката женичка поема огъня. Май трябваше да кажа не-толкова-малката женичка. Не те виня, докторе. Тя е доста страховита.

— Не каза ли твърде силни думи, Тони? — горчиво попита Вики.

— Предполагам — отговори той с тон, който показваше, че е в стихията си. — Но може би трябва да питаме професора тук. За да разберем дали съм прав. Горкият, сигурно не е лесно да си женен за натруфено чучело. Не е чудно тогава, че не си го държи в гащите.

— Ти, копеле!

— Какво е чучело? — попита един тъничък гласец и всички се обърнаха по посока на звука.

— Трейси, мила! — възкликна Барбара и се забърза към десетгодишната си дъщеря, застанала на прага на просторното помещение. Тъмните ѝ влажни къдрици бяха полепнали по кукленското ѝ лице, от банския около босите ѝ крака по килима капеше хлорна вода.

— Чух някой да вика.

— Всичко е наред, сладурче. — Рон обгърна дъщеря си с ръце и бързо я изведе от стаята.

— Какво е чучело? — питаше отново детето, докато излизаха.

— Ти си класически случай — каза Вики на Тони.

— Знаеш ли какво ти трябва на теб? — прошепна той достатъчно тихо, че да не го чуе мъжа ѝ. — А сега, ако ни извините, жена ми и аз трябва да си тръгваме.

Тони разбута жените, събрали се като предпазен пашкул около жена му, сграбчи ръката на Крис и я дръпна към себе си. Тя не се противопостави. Какъв смисъл имаше?

— О, боже, някой трябва да направи нещо! — Крис чу Барбара да вика, когато Тони отвори входната врата и я изблъска навън.

— Какво можем да направим? Тя избира дали да тръгне с него.

— Но той е в състояние да я убие някой ден.

Всичко е наред, искаше да ѝ каже Крис, а Тони я буташе по предната алея към колата им. Не бива да се безпокоиш. Тони обеща, че това никога няма да се повтори.

Втора част

1988-1990

Барбара

10.

Барбара се събуди с впечатленията от един сън, в който някакво бебе с памперси размахваше нож и я преследваше около леглото ѝ.

— Мили боже — прошепна тя, пресегна се и изключи будилника, преди сам да е спрял. — За какво бе всичко това?

До нея мъжът ѝ спокойно хъркаше. Рон лежеше на една страна, с гръб към Барбара. Тъмната му коса бе започнала да поизтънява на върха. Но все още си беше красив, помисли си тя, докато гледаше как одеялото на зелени райета се повдига и пада с всяко негово вдишване. Бореше се с желанието да целуне голото му рамо. Но това можеше да го събуди, а тя имаше много работа да свърши в половината час, преди той да стане. Барбара нагласи часовника да звънне отново в шест и трийсет и се измъкна от леглото.

— О, боже — каза на отражението си в огледалото на банята. Същото повтаряше всяка сутрин, въпреки че, в интерес на истината, никак не изглеждаше зле. Кожата ѝ действително бе малко по-бледа от необходимото, но очите ѝ, благодарение на лифтинга, извършен от доктор Стийвс преди две години — сама си направи този подарък за четирийсетия рожден ден — бяха будни и без бръчки. Може би прекалено будни за шест часа сутринта.

— Ти си луда — беше ѝ казала тогава Сюзан. — Какво толкова лошо има в няколко фини бръчици?

— Защо да се месим на съвършенството? — попита я Вики. — Изчакай още няколко години.

Крис, разбира се…

Мили боже, горката Крис.

Барбара затвори очи и прогони мислите за Крис от ума си. Нищо не можеше да направи за нея. Нима полицията не ѝ бе казала същото?

Барбара замени копринения шал, с който увиваше косата си, преди да легне, с гумена шапка за баня, съблече бялата си найлонова нощница и влезе под душа, като внимаваше водата да е хладка и да не пада върху главата ѝ. Сапуниса наскоро оформените си гърди, масажира ги по начина, указан от доктор Стийвс, така че да не се втвърдяват, после премина към проблемната област на корема. Може би трябваше да се срещне с добрия доктор относно една козметична операция и на това място, но беше чувала, че са доста болезнени и крият голяма опасност от инфекция. Обаче упражненията не помагаха. Триста коремни преси на ден, а упоритото малко шкембе пак не искаше да изчезне.

Барбара приключи с къпането, изсуши се, изми си зъбите, нави една шепа горещи ролки на косата си и седна пред огледалото за началото на своя ежедневен ритуал. Първо крем за очи, после хидратант. Почти двеста долара за едно малко бурканче с двойно дъно. Луда ли бе? Свекърва ѝ би получила инфаркт, ако знаеше. „Не е зле да ѝ кажа“ — прошепна си Барбара и нанесе по един слой крем под всяко око. След това покри кожата си с лек фон дьо тен, като по скулите и врата го втри с внимателни дълги движения, преди да нанесе пудра на бузите си. „Малко и на носа, и челото“ — напомни си тя. За да се създаде илюзия за естествен тен. Не че Барбара някога би допуснала вредните лъчи на лятното слънце близо до кожата си. Дори и посред най-мрачната зима на Синсинати тя се мажеше с лосион против слънце с предпазен фактор трийсет.

Очерта очите си с виолетов молив, а устните с черешовочервен, после нанесе черна спирала и коралово червило. Измъкна горещите ролки и разчеса тъмната си коса, разнищвайки я на места, приглади я около раменете си, а зад ушите я фиксира с няколко скрити фиби, при което се зачуди дали корените ѝ не се нуждаеха от малко боя. Барбара Буш може и да предпочиташе по-естествения вид, но гледката дори и на един сив косъм бе достатъчна да накара тази Барбара да посегна към успокоителните. Тя отново си облече нощницата и се върна в леглото в мига, преди часовникът да оповести шест и половина.

— Рон, скъпи — прошепна Барбара, наблягайки в гласа си на сънливите нотки. Наклони се към него и гърдите ѝ леко докоснаха ръката му. — Време е да ставаш.

Той издаде някакъв звук, по-силен от въздишка, по-слаб от грухтене, но не помръдна.

— Рон, миличък. Шест и половина е.

Той се преобърна по гръб, отвори очи и се взря във вентилатора на тавана, който тихичко бръмчеше над главите им.

Барбара се наведе към него и обсипа шията му със серия нежни целувки. Рон едва помръдна.

— Добре ли си? — попита го тя, отдръпвайки се назад.

Той нищо не отговори и продължи да се взира в тавана.

— Рон, добре ли се чувстваш?

— Добре съм — каза той и седна, но избягваше погледа ѝ. — Просто съм уморен.

— Напоследък си доста уморен. Не мислиш ли, че трябва да идеш на лекар?

— Нямам нужда от лекар.

— А от какво имаш нужда? — предизвикателно го попита Барбара, навря се пред очите му, отпусна връзките на нощницата си и притисна неотдавна напомпаните си гърди в неговите. Може и да не бе обърнал внимание, когато ѝ направиха очите, но със сигурност забеляза, когато се прибра вкъщи с тези. Е, нищо че поизмръзваха малко през зимата. Нищо че зърната ѝ не бяха вече толкова чувствителни и откликващи, както преди. Поне му привличаха вниманието.

В следващия миг той бе вече върху нея и в нея. Секунди по-късно тласъците му бързо го поведоха към кулминацията, а тя имитираше своя оргазъм и се чудеше кое не прави както трябва. Докато се измъкваше от нея, Рон небрежно я целуна по челото, после стана от леглото, без да поглежда назад.

Така ли се държеше и с другите си жени?

Барбара се облегна назад върху блестящата абаносова табла и се заслуша в звука от водата в банята. Трябваше да спре да се тормози с непрекъснати мисли за другите жени на Рон, за възможността от зараза, за ужасяващата опасност от СПИН. Как можеше да очаква да бъде задоволена, като не се отпускаше? Сигурно Рон използваше презервативи, когато изпитваше нужда да се отклони от правия път, молеше се тя, твърде уплашена, за да повдига открито въпроса или да иска от него да използва предпазни средства, когато правеха любов. Да кара мъжа си да слага кондом в леглото бе равносилно на признание, че вярва на слуховете и инсинуациите, на отявлените лъжи, които хвърляха сянка на брака ѝ от самото му начало.

А нещата между тях вървяха много по-добре откак Тони така грозно избухна онзи следобед в къщата на Вики преди около три години. Ужасните лъжи, които намекна — не, не намекна, а направо наговори, нарече я чучело, за бога, обвини я, че не е достатъчно добра да задържи Рон при себе си, захвърли в лицето ѝ авантюрите на мъжа ѝ пред всичките им приятели, а на тях им се искаше да потънат в земята, понеже знаеха, всички знаеха за забежките на Рон, всеки знаеше. На път за вкъщи тя фактически се извини на Рон за избухването на Тони, като че ли то бе по нейна вина. „Това ужасно малко човече“ — спомняше си, че му каза. — „Как можа да наговори такива отвратителни неща?“

„Не се безпокой — бе ѝ отвърнал Рон. — Така или иначе никой не обръща внимание на този кретен.“

След това известно време изглеждаше, сякаш Рон се престарава да докаже, че Тони греши. Бе любящ, чаровен и внимателен. И Барбара реши да бъде възможно най-добрата съпруга, най-добрата компаньонка, най-добрата готвачка, най-добрата любовница. Взе да разучава разни секс списания и екзотични готварски книги — единствените книги, които имаше търпението да дочете до край — и прекарваше часове да измисля специални рецепти, така че мъжът ѝ да иска да се прибира навреме за вечеря. И действително, той винаги канеше гости у тях, приятели от факултета, а после и малки групи студенти, групи, състоящи се от все по-нарастващо число млади момичета, които открито боготворяха красивия си професор.

— Ставаш параноичка — нетърпеливо си прошепна Барбара. Само защото през последните няколко месеца Рон бе малко резервиран, не означаваше, че има авантюра. Имаше прекалено много работа, това бе всичко. Много му се насъбра, особено с извънредните летни курсове, които бе поел. Няколкото нощи, в които се прибра късно, не значеха нищо. Нямаше защо да се тревожи. Нали току-що бяха правили любов, за бога?

— Имаш ли много работа днес? — попита го тя, щом той излезе от банята, току-що избръснат, стройните му бедра, загърнати с голяма бяла хавлия.

— Обичайното. — Рон отвори гардероба и прегледа ризите си. — Мислех евентуално да излезем на вечеря днес. Само двамата.

Наложи се Барбара почти да седне на дланите си, за да не заръкопляска. Кога за последен път съпругът ѝ я бе канил на романтична вечеря?

— Звучи чудесно.

— Ще направя резервация във „Фатом“. В седем часа става ли?

— Идеално. — „Фатом“ бе най-изисканият ресторант в Синсинати, място, където да отидеш и да те видят. Там винаги бе претъпкано.

— Мислиш ли, че ще успееш да намериш маса?

— Ще видя какво мога да направя. — Той бързо се облече в синя риза на тънки райета и черни панталони. — Какво е времето днес? — Рон махна към прозореца.

Барбара незабавно стана от леглото, дръпна руските завеси в зелено и бежово, и надникна в обления от слънце заден двор.

— Изглежда, че ще бъде хубав ден.

„Фатом“ бе разположен на „Шеста улица“ в сърцето на район „Квадратният фонтан“, в самия център на Синсинати. Наоколо луксозните ресторанти бяха обградени от старомодни закусвални, изключителни бутици стояха редом с огромни магазини, впечатляващи нови небостъргачи контрастираха с историческите забележителности. Таксито остави Барбара пред изящния стогодишен фонтан „Тайлър Дейвидсън“, издигащ се в средата на един от най-натоварените площади в Америка. Навсякъде имаше хора; те се разхождаха, смееха се и дори танцуваха под звуците на жива музика, която се носеше в топлата юлска вечер. Отстрани бяха подредени файтони с коне. Може би щеше да склони Рон на една романтична разходка след вечерята.

Ресторантът бе декориран да изглежда като дъното на океан. Ярко оцветени екзотични риби плуваха в огромни аквариуми, наредени край морскосини стени; от застлания със сини плочи под се издигаха лампи, изработени от корали и обвити с водорасли. Барплотовете, от двете страни на помещението, бяха изсечени от скали. Полилеите, висящи от високия таван, напомняха на носещи се по водата октоподи.

— Дали Рон Ейзингер е пристигнал? — Барбара попита симпатичната млада жена на входа. Момичето изглеждаше като всички млади момичета на нейната възраст — висока, прегърбена, руса, с незначителен грим. Тя почти не обърна внимание на Барбара, докато я водеше в просторния салон към стъклената маса, на която седеше Рон.

— Вашият сервитьор ще дойде веднага. — Момичето се усмихна на Рон, като се забави може би малко повече от необходимото, докато слагаше на масата голямото синьо меню от фибростъкло. — Приятна вечер.

— Отдавна ли си тук? — попита Барбара.

— Дойдох преди две минути.

— Добре. Притесних се.

Той изглеждаше изненадан.

— От какво си се притеснила?

Прав е, помисли си Барбара. Защо се притесняваше толкова през цялото време?

— Сюзан покани Трейси за вечеря — помъчи се да обясни тя. — Така че трябваше да я заведа, после се отбих при Лаура Закхайм, а бога ми, колко приказва тази жена.

— Коя е Лаура Закхайм?

Очите на Барбара тутакси се напълниха със сълзи. Гласът ѝ спадна.

— Знаеш я, жената, която купи къщата на Крис.

Рон се пресегна през масата и потупа ръката на Барбара. Докосването му я наелектризираше дори сега, след всичките тези години.

— Минаха повече от две години — нежно каза той.

— Зная. — Дали някога щеше да може да произнася името на Крис, без да се разплаква?

— Мисля, че и на двамата ще ни дойде добре по едно питие. Какво да бъде?

— Малко бяло вино? — попита Барбара, сякаш не бе сигурна.

Рон направи знак на сервитьора и прегледа заедно с него листа с вината, а Барбара докосна очите си и се опита да не мисли за Крис. Лаура Закхайм бе много приятна жена и винаги я канеше у тях да види какво е направила с къщата, но Барбара не можеше да си наложи да отиде. Може би вече бе време да загърби миналото, да погребе старите духове, да пропъди отдавнашните страхове.

— Поръчах Pouilly-Fuisse — каза Рон и Барбара се усмихна при мисълта, че тази вечер той изглежда особено красив, въпреки че бе дошъл направо от работа и в очите му имаше безпокойство.

— Идеално. Е, какво ти се случи днес, че имаш нужда от едно питие?

— Спречкахме се с онзи задник, Симпсън.

Барбара потисна въздишка на облекчение. Каквото и да тревожеше Рон, то нямаше нищо общо с нея, а с онзи задник, Симпсън, Бог да благослови дребната му душа.

— За какво се спречкахте?

— Да ти кажа право, не зная за какво бе яхнал метлата този път. Вечно нещо го дразни. Както и да е, няма смисъл да навлизаме в това сега. Само ще се ядосам още повече. А ти? Как мина денят ти?

Барбара сви рамене.

— Закарах Трейси до лагера, ходих на гимнастика, обядвахме набързо с Вики, ходих на маникюр. — Тя разпери във въздуха дългите си червени изкуствени нокти. — После взех Трейси и я заведох да ѝ купим няколко нови тениски. — Млъкна за малко. Нямаше ли нещо, от което денят ѝ да изглежда по-вълнуващ? Дори на нея ѝ звучеше отегчително. — Мислех да се запиша на някакви курсове — чу се да казва. Така ли бе наистина?

— Наистина ли? — По лицето на Рон моментално се изписа интерес. — Какви курсове?

— Съвременна политика — излъга тя, изричайки първото нещо, което ѝ мина през ума. Откъде бе дошло то? Никога не се бе интересувала от съвременна политика. Едва ѝ стигаше търпението да прегледа рубриката за ежедневието във вестника.

— Мисля, че това е чудесна идея. — Рон се усмихна.

— Да, е, в мен има и нещо повече от едно симпатично лице, както знаеш — каза през смях Барбара. Наистина ли в нея имаше нещо повече от едно симпатично лице? Лицето ѝ ѝ бе донесло всичко — внимание, харесване, възхищение. Дали щеше нещо от това да остане, когато то си отиде?

Донесоха им виното и Барбара проследи с поглед как сервитьорът им налива чашите, а после оставя бутилката в шампаниера, пълна с лед, наподобяваща плажна кофичка.

— Бихте ли желали да чуете какви са специалитетите? — попита сервитьорът и Барбара изслуша предложенията на главния готвач за деня.

— Аз ще опитам от морския костур — каза Рон. — И домашна салата с малинов сос.

— Звучи добре — съгласи се Барбара. — Но ако може соса за моята салата да бъде отделно. — След като сервитьорът се отдалечи, тя се обърна към Рон. — Опитвам се да сваля два килограма и половина. — Надяваше се да я погледне с онова закачливо изражение, което правеше понякога, когато тя кажеше нещо особено глупаво, и да я попита защо, за бога, би искала да сваля килограми, при положение че така си бе прекрасна, но той само се засмя и повдигна чашата си.

— Наздраве. Да сме живи и здрави.

— За добрите времена — добави Барбара и чукна чашата си в неговата.

— Добрите времена — повтори той и отпи голяма глътка, като задържа виното в устата си. — И доброто вино. — Рон сложи чашата си на масата. — Тази вечер изглеждаш много красива.

— Благодаря. Ти също.

Той се засмя. Барбара отпи от виното си и усети как то сгрява гърдите ѝ. Обичаше звука от смеха на мъжа си. Той я караше да се чувства спокойна.

— Мислех да се обадя на майка ти — започна тя; смехът му я караше да се чувства изненадващо словоохотлива, — и да я поканя на вечеря някой ден през следващата седмица.

— Не е нужно да правиш това.

— Не, бих искала. Не сме я виждали от доста време.

— Аз я видях вчера.

— Така ли?

— Отбих се в апартамента ѝ на път за вкъщи от работа.

— По някаква специална причина ли? Искам да кажа, тя е добре, нали?

— Добре е. Просто имаше някои неща, които исках да споделя с нея.

— Какви например?

— Просто неща — повтори Рон, наля си нова чаша и огледа шумното помещение, което бързо се пълнеше.

Барбара проследи погледа му.

— Чудно е как си успял да запазиш маса за толкова кратко време.

— Всъщност, запазих я преди една седмица.

— Така ли? — Какво искаше да каже? Че някакъв друг ангажимент е отпаднал и тя е запълнила дупката в последната минута? — Не разбирам.

— Трябва да поговоря с теб за някои неща. Мислех, че това е добро място да го направя.

Барбара отново се огледа из претъпкания салон. Защо бе избрал да говори с нея посред оживен ресторант? Със сигурност, ако беше нещо важно, той би предпочел интимността на дома им. Тя затаи дъх, почти се боеше да пита за какво искаше да ѝ говори.

— Аз си отивам — произнесе Рон, без повече предисловия и се усмихна на някаква двойка, която се опря на масата им, докато се придвижваше към своята.

— Отиваш си? Сега ли? Да не ти е лошо?

— Не ми е лошо. Нямах това предвид.

— А какво имаш предвид? Къде отиваш?

— Изнасям се.

— Изнасяш ли се?

— Да.

— Не разбирам.

— Бракът ни не върви — просто каза той.

— Как така не върви?

— Не върви — повтори Рон, като че ли това обясняваше всичко.

Сервитьорът се приближи със салатите им.

— Ето го и вашият сос — обърна се той към Барбара.

— За това ли ме покани на вечеря, за да ми кажеш, че бракът ни не върви? — невярващо попита Барбара.

Сервитьорът остави малката каничка със соса на масата и забързано се отдалечи.

— Това не би могло да те шокира — отговори Рон. — Трябва да си имала известна представа.

Барбара се мъчеше да проумее думите му. Беше ли пропуснала нещо?

— Когато излезе тази сутрин, всичко изглеждаше съвсем наред, много ти благодаря. Как бих могла да имам някаква представа? И защо да не съм шокирана? За какво говориш?

— Би ли могла да говориш по-тихо?

— Но ние се любихме, за бога. Какво, това ли трябваше да ми подскаже, че нещо не е наред?

— Стана случайно. Нямах намерение да го правя. Ти ме хвана неподготвен.

— Да не би да съм те насилила?

— Разбира се, че не.

— Просто не е било част от твоя план.

— Не — каза той, грабна вилицата си и я помота над салатата.

Ако хапне и един залък, помисли си Барбара, ще го намушкам в сърцето с ножа за масло.

— Това не може да е истина. — След всички тези години, след като си затваряше очите пред всичките му изневери… — Има ли някоя друга? — чу един глас да пита и едва позна, че е нейният.

— Не. — Но очите му ѝ подсказаха, че има.

— Коя е тя?

— Няма никоя.

— Коя е тя? — попита го отново, с по-силен и настоятелен глас.

Той остави вилицата си на масата.

— Пам Муър — каза тихо, сякаш тя щеше да се сети за името.

— Пам Муър? — В съзнанието на Барбара бавно се оформи образът на млада жена, на двайсет и няколко години, с обло лице и бледи, издължени очи. — Пам Муър — повтори, когато образът се проясни. Червеникаворуса коса, спускаща се по кокалест гръб, малки, безнадеждно щръкнали гърди и големи, страстни устни. Когато погледнат тези устни, мъжете си мислят само за едно нещо, спомни си, че си помисли първия път, когато Рон ги запозна.

Глупаво малко момиче, с лице като питка, помисли си сега Барбара. Дори имаше пъпки по брадичката. Една голяма и две по-малки, надигащи се под пепелявобледата ѝ кожа. Нос, покрит с лунички, като фъстъчено масло, намазано върху бял хляб. Как смееше съпругът ѝ да я изоставя, заради една пъпчива, луничава ученичка, с лице като питка, която отгоре на всичко бе довел в техния дом, право във всекидневната им, в трапезарията даже. Та тя я бе гощавала, за бога!

„Много мило от ваша страна да поканите групата за вечеря, госпожо Ейзингер“ — бе казала пъпчивата, луничава, с лице като питка Пами, докато помагаше на Барбара да подреди мръсните съдове в миялната машина.

„За мен бе удоволствие“ — бе незабавният отговор на Барбара.

Мили боже.

— Пам Муър.

И като си помислиш, че почти ѝ бе станало мъчно за момичето. Може и да имаше блестящ ум, както неведнъж бе изтъквал съпругът ѝ — най-умната студентка, на която бил преподавал през почти двайсетгодишната си практика, но тя нямаше и представа как да направи добро впечатление, как да извлече максималното от външността си. Като че ли дългата руса коса, малките щръкнали гърди и подутите, сякаш от удар, устни, не бяха достатъчни, с тъжна ирония си помисли Барбара.

Е добре, значи той все пак бе имал авантюра. Тя и преди подозираше. Е, и? През цялото време на брака им бе имал авантюри. Това не означаваше, че трябва да я напуска. Не означаваше, че не могат да оправят нещата.

— Просто се случи — каза Рон, въпреки че не го бе карала да ѝ обяснява.

Сервитьорът предпазливо се приближи с техния костур.

— Гладна ли си? — попита Рон и Барбара поклати отрицателно глава, но макар и странно, тя бе изгладняла. Рон отпрати сервитьора.

— Какво мога да направя? — попита Барбара. Очите ѝ се напълниха със сълзи и тя повдигна брадичка, за да им попречи да се търкулнат. Ще смъкнеш десет години от лицето си, бе обещал докторът, когато ѝ направи очите. А Рон дори не бе забелязал. Трябваше да поискам да са двайсет, помисли си Барбара.

— Нищо не можеш да направиш — отговори ѝ той. — Вината не е твоя.

Но, разбира се, вината бе нейна, даде си сметка тя. Казано простичко, тя вече не беше момичето, за което той се бе оженил; бе пораснала и остаряла. Независимо от грима и козметичните операции, под кожата ѝ постоянно се образуваха нови бръчки, готови да се покажат при пръв възможен случай. Гравитацията не спираше безмилостните си атаки отвсякъде, дори когато спеше. Съвършените ѝ изкуствени гърди само подчертаваха всички останали несъвършенства.

— Нищо не можеш да направиш — повтори Рон.

— Трябва да има нещо, което да мога да направя, за да те накарам да промениш решението си — взе да се моли тя, ненавиждайки своята безпомощност и самата себе си. — Готова съм на всичко. — Би паднала на колене, ако не се намираха сред най-известния ресторант в града. Барбара вдигна ръце в умоляващ жест, но размисли и съкрушена ги постави обратно на масата, при което треперещите ѝ пръсти неволно пометоха приборите на земята.

— Необходимо ли беше това? — попита Рон, сякаш го бе направила нарочно.

— А това? Предполагам, че трябва да съм ти благодарна, че не ми поднесе изненадата на шоуто на Фил Донахю.

Явно Рон нямаше представа кой е Фил Донахю.

— Просто си помислих, че ако сме на обществено място, нещата ще минат по-гладко.

— Контролът на тълпата — измърмори Барбара.

— Нещо такова. — Той се усмихна.

Барбара се облегна назад.

— Страхливец.

— Надявах се, че ще избегнем обидите.

— Задник. — И какво, по дяволите? Така и така го бе загубила.

— Добре, съзнавам, че си разстроена.

— Нищичко не разбираш, по дяволите. — А тя? От какво точно бе толкова разстроена? От факта, че съпругът ѝ я напускаше заради друга жена? Че тази жена бе наполовина на нейната възраст? Наполовина на нейните размери? Че мъжът ѝ бе имал нахалството да я доведе в техния дом и да я представи на жена си и дъщеря си? Че бе избрал възможно най-оживеното място, за да ѝ поднесе новините? Че сутринта бе правил любов с нея, знаейки, че вечерта ще я изрита? Че бе планирал бягството си поне от една седмица? — Ето защо си ходил да видиш майка си снощи — констатира Барбара, но едва след като произнесе думите, осъзна, че са истина. — За да ѝ съобщиш, че ме напускаш.

— Ако за теб има някакво значение, тя каза, че правя грешка.

— Е, тук определено е права — не скри изненадата си Барбара и реши, веднага щом се върне вкъщи, да се обади на Вики. Щеше да му даде да се разбере на копелето, щеше да сложи ръка на всичко, което можеше — къщата, заплатата, скъпоценния му „Мерцедес“.

Само дето не искаше никое от тези неща. Искаше си съпруга обратно.

Защо?

Защото бе свикнала да е около нея? Защото не ѝ харесваше идеята да бъде самотна майка, още една в статистиката, да спи сама нощ след нощ? Защото се боеше да остарява сама? Заради едно или заради всички тези неща?

Или си го искаше обратно, за да направи този път всичко както трябва, за да може тя да е тази, която да го напусне, така, както трябваше да постъпи още преди години, когато все още бе сравнително млада и пленително красива, когато все още си имаше някаква гордост? Кога за последен път бе изпитвала някаква гордост? Освен за Трейси, разбира се. Единственото нещо в живота си, което бе направила както трябва. Може би, ако бе успяла да роди още деца, ако го бе дарила със син…

— Какво ще кажем на Трейси? — попита с монотонен глас.

— Че я обичаме — отговори Рон доста зряло за човек, който я напускаше, заради момиче два пъти по-младо от него самия. — Че моето напускане няма да промени това. Че само защото родителите ѝ не могат да се справят заедно…

— Понеже баща ѝ не може да си държи оная работа в гащите!

Лицето на Рон се зачерви от гняв, когато погледна към близките маси. Някъде зад тях една жена нервно се изсмя. Рон вдигна салфетката от скута си, хвърли я върху салатата и се изправи на крака.

— Може би това не беше толкова добра идея.

— Не. Моля те. Позволи ми. — Барбара скочи от мястото си и се втурна към тоалетните в дъното на ресторанта. Тя блъсна тежката синя врата и я чу как се затръшна зад гърба ѝ. Облегна се на нея, няколко пъти пое дълбоко въздух, с усилие, сякаш се давеше. Добро сравнение, помисли и налудничаво се изкикоти като разгледа стените, облепени с мозайка от тъмносини плочки и чу шума на вода, падаща от висок водопад, който служеше и за мивка.

— Не може да направи това — проплака тя и долови смутено покашляне от една от кабините.

Само дето го правеше. Както винаги, Рон Ейзингер правеше точно това, което му се иска. Да, сър. Беше си бизнес, като всеки друг и тя нямаше избор, освен да продължи живота си. Трябваше да бъде силна, ако не заради себе си, то поне заради Трейси. А и не можеше да се каже, че не е привлекателна. В морето имаше още много други риби.

— Риби в морето — произнесе на глас и от гърлото ѝ се изтръгна истерично кискане. — Не е ли свързано с темата? — И пак се разсмя.

Някъде се пусна вода от тоалетна, но от кабинките не излезе никой. Вероятно се бои, реши Барбара. Тя изправи рамене, глътна корем, изпъчи внушителния си бюст. После отвори вратата и пристъпи в главния салон на ресторанта, за да установи без изненада, че Рон вече си е тръгнал.

— Джентълменът се погрижи за сметката — осведоми я сервитьорът.

Барбара се усмихна, чудейки се в кой точно момент животът ѝ се бе изплъзнал от контрол. За половин секунда се бе обърнала и всичко бе свършило.

11.

Сюзан бавно се пробуди от един сън, в който тя изнасяше важна реч пред президентския съвет по въпросите на физическото възпитание. Очите ѝ се отвориха точно в мига, в който осъзна, че стои съвършено гола пред голямата тълпа, включваща президента и практически целия му кабинет.

— Защо трябва винаги да съм гола? — простена тя и погледна часовника до леглото. Седем и двайсет и девет. Седем и двайсет и девет! Не беше ли нагласила часовника за седем часа? Сюзан се пресегна над спящия си съпруг и обвинително сграбчи будилника, но забрави, че е включен в контакта и електрическият шнур рязко се плъзна по носа и устата на Оуен. Той тутакси се преви в леглото, разтърка лице, пръстите му панически се опитаха да махнат дразнещия обект от устата му.

— Извинявай — бързо се опита да го успокои Сюзан. — Само проверявах за колко часа съм навила будилника.

Оуен тежко въздъхна и се почеса по оплешивяващото теме.

— Сънувах, че съм на сафари. Изведнъж усетих това нещо да се движи по лицето ми. Помислих си, че е змия.

— Толкова съжалявам. — Сюзан се пребори с желанието да се разсмее. Рано сутринта мъжът ѝ винаги изглеждаше много уязвим, особено когато бе прекарал нощта, пробивайки си път през джунглата. — Добре ли си?

Оуен се наведе да я целуне и в същия миг алармата на часовника зазвъня. И двамата скочиха, Сюзан изтърва часовника на леглото и после трябваше да тършува под одеялото, за да го намери и да изключи проклетото нещо.

— Боже, колко е силно — възкликна тя.

Оуен върна часовника на мястото му върху нощното шкафче.

— Точно седем и половина. Както винаги.

— По дяволите. Имах намерение да го навия за по-рано.

— Какъв е проблемът?

— Тази сутрин трябва да говоря пред класа на Ариел за работата си. Седмица, посветена на професиите или нещо от този род и аз обещах да взема участие. Както и да е, надявах се и да посвърша малко работа, преди да ида в офиса.

— В колко часа си легна снощи?

Сюзан потърка очи, за да се разсъни и си представи как Барбара ѝ казва да престане веднага. Кожата около очите е много деликатна, би добавила Барбара. Особено, когато жените остареят. Нито една от статиите ли, които редактираше не беше прочела?

— Май беше по някое време след полунощ. Работех върху онази статия относно кое прави банковото инвестиране секси. — Тя се засмя, въпреки че работата беше бавна и отегчителна. Толкова по въпроса да си помощник-редактор, който нанася корекции върху граматиката на автора, пренарежда трудносмилаемите понятия и се опитва да подреди разбърканите части в добре организирано цяло. Това ли щеше да каже на класа на Ариел?

— Ще умра. И кое прави банковото инвестиране секси? — попита Оуен.

— Мисля, че има нещо общо с парите. — Сюзан се усмихна, наметна на раменете си една бяла хавлиена роба и нахлузи чифт пухкави розови пантофи. После се затътри навън от спалнята към стаите на дъщерите си. Душът в банята между двете стаи на момичетата вече бе пуснат.

Вратата към стаята на Уитни беше отворена и леглото ѝ бе празно. Дрехите на деветгодишното момиче бяха спретнато сгънати на леглото, в очакване тя да се появи. Сюзан се засмя. Уитни винаги ставаше първа сутрин, първа се обличаше, първа свършваше със закуската, първа излизаше пред вратата. В училище тя първа вдигаше ръка, да отговори на въпросите на учителите, да се запише по желание за някое специално поръчение или да прочете съчинението си на глас. Не се налагаше да ѝ се напомня да си измие ръцете, след като е ходила до тоалетната или да си измива зъбите след всяко ядене, или да си ляга навреме. Бе неизменно вежлива и мила. Във всяко отношение, жива кукла.

И точно затова Ариел я мразеше.

— Тя е извънземно — подиграваше ѝ се. — Не си ли забелязала как никога нищо не разлива, как ръцете ѝ са винаги чисти, как на лицето ѝ вечно е залепнала тази глупава усмивка? Не е нормална. — И Ариел казваше в лицето на сестра си: — Ти си извънземно.

— Ти просто ревнуваш — спокойно отговаряше Уитни.

— О, да, точно така. Сякаш ще ревнувам от извънземно.

Уитни никога не се хващаше на въдицата. Тя вдигаше рамене и отминаваше, което, разбира се, само ядосваше Ариел още повече.

— Дебело и гадно извънземно — викаше подире ѝ Ариел, но Уитни никога не се обръщаше.

— Ариел, скъпа. — Сюзан повика от вратата по-голямата си дъщеря. — Време е да ставаш. — Голям, изписан на ръка надпис бе залепен на вратата с анкерпласт: „НЕ ВЛИЗАЙ! ЛИЧНА СОБСТВЕНОСТ! АБСОЛЮТНО НИКАКВИ ИЗВЪНЗЕМНИ НЕ СЕ ДОПУСКАТ!“. Сюзан леко почука, после пак, този път по-силно, за да я чуе дъщеря ѝ, заровена под купчина розови одеяла през силно пуснатото радио, което изстрелваше рокмузика право в ухото ѝ. — Кого заблуждавам? — запита се Сюзан, пристъпи прага и взе да си проправя път през разхвърляните по земята дрехи. — Сигурна съм, че някъде тук отдолу имаше килим. — Опита се да го открие с боси крака и си помисли: две деца, отгледани от едни и същи родители, в една и съща къща, възпитани в едни и същи ценности, а не можеха да бъдат по-различни. Тя стигна до леглото, отметна завивките от раменете на Ариел, вдигна възглавницата от главата ѝ, наведе се и целуна топлата от съня буза на дъщеря си. — Събуди се, сладко кексче.

Без да отваря очи, Ариел се пресегна, сграбчи възглавницата от ръцете на майка си и я захлупи обратно върху лицето си.

— Хайде, скъпа. Помогни ми. Вече закъснявам, а трябва да излезем от тук най-късно в девет без петнайсет.

— Голяма работа, ако закъснеем с десет минути. Кой го е грижа? — дойде приглушеният отговор.

— Мен ме е грижа. Ако закъснея за твоя час, ще закъснея и за работа и… — Тя спря. Защо се оправдаваше пред едно тринайсетгодишно момиче, което очевидно изобщо не се интересуваше? — Просто стани! — заповяда Сюзан и излезе от стаята.

— Здравей, мамичко — бодро я поздрави Уитни, появявайки се от банята, увита в мека жълта хавлия.

Сюзан обичаше да ѝ казват „мамичко“. Само звукът от думата я изпълваше с радост и гордост. След някоя и друга година Уитни без съмнение щеше да замени тази дума с не толкова детското „мамо“ или сухото „майко“, с което напоследък се обръщаше към нея Ариел. Усети пристъп на тъга, сякаш думата вече ѝ липсваше.

— Здравей, красавице — отговори тя.

— Тя не е красива. Тя е извънземно — долетя вик от другата стая.

Удивително бе как Ариел чуваше каквото си пожелае, помисли Сюзан и топло прегърна Уитни, чувствайки влажната ѝ кожа на бузата си.

— Затвори ми вратата! — излая Ариел. — Нещо там вънка мирише на лошо.

— Стани и си я затвори сама — извика в отговор Сюзан, а Уитни изчезна в своята стая да се облича. — Две момичета, отгледани в един дом — измърмори си Сюзан, влезе в банята до спалнята и пусна душа. — С едни и същи родители, възпитани в едни и същи ценности. — Докато се събличаше и се вмъкваше под горещата струя вода, тя продължаваше да си мърмори. — Само да не е станала, докато се приготвя.

Ариел, естествено, не беше станала и когато най-накрая Сюзан успя да я вдигне, тя започна да се чуди какво да облече, после какво да избере за закуска, така че, разбира се, закъсняха за училище, което на свой ред доведе до това, че се наложи първа да говори госпожа Кейлър, а Сюзан трябваше да изслуша една невероятно отегчителна реч относно какво точно означава да си зъбен хигиенист. После дадоха думата за въпроси и Сюзан се молеше да са малко — жената със сигурност бе изяснила всичко в изложението си — но те се оказаха доста много, най-вече, благодарение на внезапния и необясним интерес на Ариел към темата. Въпросите валяха един след друг, не остана нищо незасегнато, но госпожа Кейлър бе поласкана от вниманието и търпеливо повтори всичко отначало за Ариел.

Нарочно го прави, осъзна Сюзан, опитвайки се в същото време да не дава никакви признаци на нетърпение или притеснение. Знае колко мразя да закъснявам и че всички тези въпроси наистина ще ме забавят за работа. Тя ненавижда това, че ходя на работа, точно както мразеше, когато ходех в института. В нощта, преди някой изпит, на нея винаги ѝ ставаше лошо, не е ли така? И не проявяваше ли най-много капризи точно когато имах да пиша есе? И промени ли се нещо изобщо през двете години, откак Сюзан най-накрая си взе дипломата и отиде на работа в последното начинание на Джереми Латимър — едно лъскаво женско списание, наречено на името на жена му?

Когато ѝ дойде редът, Сюзан си произнесе речта възможно най-стегнато и бързо и никой от учениците не зададе въпрос, най-малко пък Ариел, която през цялото време разговаряше с момичето до нея или зяпаше през прозореца. Сюзан учтиво се извини, преди Дани Перели да се впусне в радостите и скърбите на успешния бизнес с безпрашното почистване.

Някаква катастрофа на магистрала I-75 задържа движението цели двайсет минути и докато Сюзан стигне до внушителната сграда от кафяви тухли на улица „Макфарланд“, в която се помещаваше непрекъснато разрастващата се издателска империя на Латимър, минаваше единайсет часа и тя изцяло бе пропуснала сутрешната оперативка.

— Питър те търсеше — съобщи ѝ една колежка от съседната кабина. — Изглеждаше разочарован, че те няма на оперативката.

— Страхотно. — Сюзан погледна към редицата остъклени офиси в далечния край на квадратното помещение, надявайки се да зърне Питър Басет, красив мъж, във втората половина на четирийсетте, който се бе присъединил към екипа преди по-малко от месец, неин непосредствен началник. Но той не бе в офиса си. Нито пък се виждаше да марширува по коридорите между кабинките, да се перчи с мършавата си фигура и да важничи, развявайки своята арогантност, подобно на скъп одеколон. Какво намираше в него за толкова дяволски привлекателно? Сюзан не бе сигурна дори дали го харесва.

Редакторският отдел на „Виктория“, където работеше, се състоеше от трийсет малки кабинки, подредени в шест редици по пет, отделени една от друга с красиви паравани в японски стил. По три от четирите стени на офиса бяха наредени прозорци от пода до тавана, които обикновено осигуряваха достатъчно светлина, но октомврийското небе бе станало мрачно и в помещението едва-едва проникваше сива пелена, хвърляща дълги сенки по екраните на компютрите. Сюзан си прегледа съобщенията, отбеляза, че имаше по едно от тримата автори, над чиито статии работеше, от Карол от отдела по изкуствата, от Лий, шеф на екипа по проверка на фактите в списанието, от Барбара и две от майка ѝ. Това бе необичайно. Майка ѝ никога не ѝ се обаждаше в работата.

Тъкмо се пресягаше за телефона да се обади на майка си, когато той иззвъня.

— Сюзан — каза мъжки глас с тон, подсказващ, че няма време за предисловия. — Питър Басет е. Чудех се дали не мога да те видя в кабинета си след, да кажем, десет минути?

— Разбира се. — Сюзан постави обратно слушалката, чудейки се дали ще я уволнят. Списанието издъхваше и една помощник-редакторка вече бе загубила работата си, откакто Питър Басет бе назначен в редколегията да помогне нещата да се обърнат. От седмици се носеха клюки, че в следващите месеци ще хвърчат още глави. Джереми Латимър може и да бе от значение за назначаването ѝ, но това не я правеше недосегаема. Може и да си скъсваше задника от работа, за да достигне сегашното си положение, но това не означаваше, че не могат да я уволнят.

Сюзан обичаше работата си. Независимо от ежедневните разочарования и понякога късните нощи, тя се чувстваше благословена, че работи нещо, което ѝ доставя толкова голямо удоволствие. Не всички имаха този късмет. Нали тъкмо това каза на класа на Ариел тази сутрин?

Сюзан отпусна глава върху дланта си и се втренчи в празния екран на компютъра си. Отсъствието на сутрешната оперативка изобщо не ѝ бе в услуга. Пет минути по-късно тя все още се взираше в екрана, когато телефонът отново звънна.

— Оная мърла е бременна — обяви Барбара, вместо „здравей“. — Можеш ли да повярваш? Женени са от по-малко от шест месеца и тя вече е бременна.

— Ти как си? — попита Сюзан.

— Не зная. Имам нужда да поговоря с някого. Свободна ли си за обяд?

Сюзан потри чело и погледна към кабинета на Питър Басет, макар че не можеше да го види от високата бежова преграда.

— Не. Съжалявам. Виж, защо не наминеш за вечеря? Можем тогава да поговорим. Доведи и Трейси. Сигурна съм, че Ариел ще се радва да я види. — Защо ли каза това? Ариел никога не се радваше да види когото и да е.

След като Барбара затвори, Сюзан побърза да се обади на майка си. В мига, в който чу треперливото „здравей“ на майка си, тя почувства, че нещо не е наред.

— Какво има?

— Обадиха ми се от кабинета на доктор Кинг — колебливо отговори майка ѝ, сякаш говореше на чужд език, който не бе усвоила достатъчно. — Изглежда в мамограмата ми има нещо съмнително. Искат да ми направят биопсия.

Сюзан се опита да каже нещо, но не излезе никакъв звук.

— Вероятно няма нищо — продължи майка ѝ, изговаряйки всичко онова, което би трябвало да каже Сюзан, ако би могла да си върне гласа. — Съвсем малко е и казват, че тези неща обикновено са безобидни, така че ще се опитам да не се тревожа.

— Кога искат да отидеш? — неохотно изрече Сюзан.

— Утре сутринта в десет часа.

— Ще дойда с теб. — В календара ѝ бе отбелязана друга оперативка за десет часа, но Питър Басет просто ще трябва да прояви разбиране. Или няма да прояви, помисли си тя.

— Благодаря ти, скъпа. — Майка ѝ видимо си отдъхна. — Наистина оценявам това.

— Ще те взема в девет и половина. Ще успеем ли да стигнем навреме?

Майка ѝ я увери, че ще имат предостатъчно време и Сюзан се сбогува с думите, че ще се видят сутринта. Тя постави слушалката и затвори очи. Моля те, нека майка ми да е добре, помоли се безмълвно. „Работата ми няма значение“ — прошепна във високата яка на зеления си пуловер. Вземи ми работата, продължи без думи. Само нека майка ми да е добре. Усети как по бузите ѝ се стичат сълзи.

Трябваха ѝ няколко минути да се съвземе и още една да почувства краката си достатъчно стабилни, за да стане. Точно петнайсет минути след обаждането на Питър Басет, тя застана пред стъклената стена на кабинета му.

Той говореше по телефона, но със свободната си ръка ѝ направи знак да влезе.

— Затвори вратата — прошепна, закрил с длан слушалката. — Сядай. Само една минута.

Сюзан затвори вратата, издърпа един син стол с висока облегалка срещу бюрото му, бавно седна на него и се опита да не изглежда, че му подслушва разговора.

— Напротив — казваше той. — Това е задължение на училището. Ако аз поема това, ако забраня на Кели да излиза през уикенда, задето бяга от час, тогава само ще си създам повече проблеми вкъщи, а няма да помогна с нищо за решаването на проблема в училище. Ваша работа е да я накарате да си понесе последствията. Последствията няма да имат нужния ефект, ако по съмнителен начин се налагат отвън. Вие знаете това така добре, както и аз. — Той нетърпеливо завъртя очи и обърна към Сюзан една месингова рамка със снимка на три привлекателни тийнейджъри.

Сюзан разгледа снимката: две усмихнати момчета от двете страни на една намръщена девойка. Нищо ново, помисли си тя и още повече хареса Питър Басет сега, когато разбра, че и той има същите проблеми като нея, дори и да се канеше да я уволнява.

— Какво предлагам ли? — попита Питър Басет. — Предлагам ви да си вършите работата. Следващият път, когато дъщеря ми избяга от час, наложете ѝ наказание. Ако не се подчини, отстранете я временно от училище. По този начин функционират нещата в действителния свят.

Сюзан затвори очи. Тя бе пропуснала сутрешната оперативка. И бе на път да бъде отстранена. За постоянно.

— Извинявай — обърна се към нея Питър Басет, докато затваряше телефона. Той посочи към снимката. — Кели е на петнайсет и е голяма беля. И братята ѝ са беля, но поне не бягат от училище. Е, как си?

— Добре, благодаря.

— Липсваше ни на оперативката тази сутрин.

— Да, много съжалявам. Трябваше да говоря пред класа на дъщеря ми за моята работа. Седмица, посветена на професиите или, както там го наричат. Както и да е, бях предупредила Сара. Тя трябваше да открие оперативката — обясни Сюзан, имайки предвид жената, която Питър Басет бе заменил.

— Надявам се, че си попаднала на нещо интересно за списанието. — Проницателните сиви очи на Питър Басет закачливо проблясваха, което Сюзан намираше за неустоимо привлекателно.

— Опитах, колкото можах — отговори тя.

— Добре. Имаме нужда от всяка възможна помощ.

— Да, сър. — Не можа да измисли нищо друго да каже.

— О, боже, моля те, не ми казвай „сър“. Питър напълно върши работа. — Той стана от стола си, заобиколи бюрото от нейната страна и се подпря на ръба му, протегнал дългите си слаби крака. — Как мислиш, кое не е наред със списанието? — Въпросът му завари Сюзан напълно неподготвена.

— Какво мисля, че не е наред ли?

— Интересува ме мнението ти.

— Защо? — не се сдържа Сюзан.

— Защото питах всички останали на сутрешната оперативка и не получих никакви задоволителни отговори. Най-вече исках да чуя какво ще кажеш ти, защото мисля, че си интелигентна и статиите, върху които работиш, неизменно са най-добрите, които публикуваме.

— Благодаря — каза Сюзан и се изправи в стола си, осъзнавайки, че в края на краищата няма да я уволнят.

— И така, какъв ѝ е проблемът на „Виктория“? Защо, според теб, продажбите са ниски?

Сюзан си пое дълбоко дъх. Можеше ли наистина да му каже кое, според нея, не бе наред със списанието?

— Мисля, че подходът ни е погрешен — чу се да казва. — Изглежда, сякаш се опитваме да подражаваме на „Космополитен“, но защо жените биха искали да четат нас, вместо да си купят оригинала? Освен това — продължи тя, набирайки смелост от неговата усмивка, — вече прекалено много женски списания се конкурират за един и същи пазар, а ние имаме този недостатък, че не сме в Ню Йорк или Лос Анджелис, а в Синсинати.

— И какво е решението?

Играеше ли си с нея, зачуди се Сюзан, смутена от настоятелния му поглед.

— Мисля, че трябва да престанем да се състезаваме с големите играчи на техен терен и да се опитаме да си намерим своя ниша — започна тя, постепенно въвеждайки мисълта си. — Това е местно списание. Трябва да се съсредоточим върху онова, което интересува жените в Синсинати. Да оставим настрана посещаващите ни второкласни знаменитости и да започнем да си създаваме свои такива. Да спрем рубриките за мода, представена от кокалести нюйоркски манекенки, носещи дрехи, каквито никой в този град няма да облече посмъртно, а да започнем да публикуваме истории за истински жени с истински проблеми и нека тези истории да са по-дълги от хиляда думи. Защо толкова се боим от нещо по-пространно? Мисля още, че трябва да започнем да публикуваме разкази — продължи Сюзан, без да му даде възможност да я прекъсне. — Ако трябва да подражаваме на някого, нека това бъде „Ню Йоркър“. Бихме могли да печатаме по един, непубликуван до сега разказ на месец, може би дори да проведем конкурс.

— Вече сме почти в деветдесетте — продължи Сюзан. — Днешните жени се интересуват не само от мода и хороскопи. Ние се интересуваме също от злободневни теми и политика, и как решенията, които се вземат във Вашингтон днес ще се отразят на живота ни в Синсинати утре. Нека да не търсим само най-малкото общо кратно, а да разширим хоризонтите си. Не да следваме водачите, а да оглавим наш собствен парад. Да надуем собствения си рог. Нека другите да подражават на нас. — Сюзан рязко спря. — Съжалявам. Сигурно си мислиш, че съм пълна идиотка.

Питър Басет се разсмя на глас.

— Напротив, възхищавам се на ентусиазма ти. Не съм сигурен, че съм съгласен с всичко, което каза, някои неща не са много практични, но с удоволствие ще помисля върху това. Може би бихме могли да обсъдим някои от тези идеи с останалите на утрешната оперативка.

— Това би било чудесно… О, не. Не, не мога. Съжалявам.

— Някакъв проблем ли има?

— Майка ми трябва да постъпи в болница утре сутринта за биопсия. Обещах да я заведа. — Сюзан се подготви за порой от обвинения: Ние тук вършим работа, Сюзан. Как ще осъществим тези големи идеи, ако ти продължаваш да поставяш личния си живот пред работата си? Причината за спада в продажбите, единствената причина за спада в продажбите и за проблемите на това списание, е в хора като теб, които говорят за велики неща, но са дяволски заети да посещават училищата на дъщерите си и да водят майките си на лекар, не и да посещават важни заседания. Това е действителния свят, Сюзан. Кое от двете избираш? Семейството или кариерата?

— Разбира се — каза вместо това Питър Басет.

Какво?

— Какво?

Той вдигна рамене.

— Не е кой знае какво. Можем да обсъдим идеите ти друг път. Списанието няма да се преориентира за една нощ, важното точно сега е твоята майка, тя има нужда от подкрепата ти.

— Благодаря — прошепна Сюзан. Чудеше се дали ѝ личи колко бе шокирана.

— Няма защо. — Питър се оттласна от бюрото, атлетичното му тяло се полюшна в пространството помежду им. Приближи се до стола ѝ и леко постави ръка на рамото на Сюзан. Чувстваше топлината на пръстите му през тънкия си пуловер. — Всичко ще се оправи. Мисли позитивно.

— Добре — каза Сюзан и затаи дъх.

— Моля те, предай на майка си моите почитания. — Питър Басет махна ръката си от рамото ѝ, отправи ѝ тъжна, но окуражителна усмивка и се върна на мястото си зад бюрото.

Сюзан се изправи, завъртя се към вратата, но спря и се обърна да му благодари отново. За разбирането, търпението и мъдростта. Кога за последен път някой я бе изслушвал с толкова жив интерес? Но Питър Басет бе вече зает да печата нещо на компютъра си. Погледът ѝ се плъзна към снимката на трите му деца върху бюрото и чак сега забеляза друга снимка, този път на привлекателна жена, малко по-млада от нея самата, с къса тъмна коса и чаровна усмивка. Госпожа Басет без съмнение, съобрази Сюзан и си помисли, че тя прилича много повече на двамата си сина и изобщо не прилича на проблемната си дъщеря.

Вие сте щастливка, госпожо Басет, каза с очи Сюзан на снимката. Надявам се, че оценявате това, което имате. После отвори вратата и излезе от кабинета.

12.

— Виж това, Трейси, мила. Този екип ще ти стои чудесно. Какво ще кажеш?

Трейси затвори книгата, която четеше, пресече просторната чакалня пред лекарския кабинет, седна до майка си и погледна последния брой на „Виктория“ в ръцете ѝ.

— Не мисля, че ще ми отива — каза тя по повод на синьо-бялата раирана фланела и тесните морскосини панталони, с които една млада блондинка позираше пред фотообектива.

— Защо не?

— Ами, виж я, мамо. — Трейси кимна към младата манекенка, която лудуваше на страницата на списанието. — Тя няма бричове. А в случай че не си забелязала, аз имам.

— Това са детски тлъстини — увери я Барбара, макар че не бе напълно убедена. През последната година тялото на Трейси бе претърпяло радикална промяна. С идването на мензиса ѝ, Трейси се бе преобразила от слабичка девойка в нещо, което при добро желание би могло да се нарече внушителна млада жена. Не че Трейси беше дебела, нито дори пълна. Тя просто бе наедряла на погрешните места, широка там, където би трябвало да е тясна, плоска, където следваше да е сочна. Несъмнено това бе наследено от страната на Рон, с горчивина реши Барбара. — Съвсем скоро ще ги смъкнеш. Трябва само да избягваш лошокачествени храни. Започни да се храниш правилно. Ела с мен в гимнастическия салон някой следобед. Знаеш ли какво ще направим? — продължи тя почти на един дъх, въпреки че Трейси вече си бе прехвърлила вниманието обратно на книгата. — Бих могла да уговоря среща със специалист по храненето и да отидем заедно. Защото си мисля, че не е зле и аз да сваля малко килограми и че това е страхотна идея. Ти как мислиш?

Трейси погледна майка си с празен поглед.

— Разбира се.

— Добре. Защото аз наистина мисля, че това е страхотна идея. Не проумявам защо не съм се сетила по-рано. — Барбара виновно сведе поглед към скута си. От седмици не бе мислила почти за нищо друго, чудейки се как да се доближи до тази тема, без да нарани чувствата на дъщеря си. И го направи. Бе постигнала целта си, без на Трейси да ѝ настръхне перушината. Тя се взря в профила на дъщеря си. Толкова симпатично момиче, помисли си Барбара. Би било срамота да пропуска някои неща, само защото е допуснала слабо невнимание и не е обърнала достатъчно внимание на външността си. А външността бе важна, независимо какво се опитват да ви казват хората тези дни. Ако изглеждаш така, сякаш пукната пара не даваш за себе си, е, тогава никой друг няма да дава пукната пара за тебе.

Барбара се пресегна и потупа бузата на дъщеря си. Трейси се засмя, без да вдига поглед от книгата. Какво четеше всъщност?

— Какво четеш?

Трейси захлупи книгата и показа корицата на майка си.

Барбара я пое от ръцете ѝ, отвори на първа глава и прочете началните редове.

— Звучи доста добре — каза тя и тъкмо се готвеше да върне книгата, когато видя подписа, надраскан от вътрешната страна на корицата. „Пам Ейзингер“ се точеше през горната част на страницата в яркочервено. Като кръв, помисли си Барбара и пусна книгата обратно в скута на Трейси. Моята кръв.

— Помислила си, че може да ми хареса — измърмори Трейси и постави книгата на стола зад себе си. — Но е доста глупава книга. Няма да я чета. — Гласът ѝ замря.

— Глупости. Ако ти харесва…

Трейси поклати глава.

— Не. Не ми харесва. Не е много добра.

Барбара си пое дълбоко дъх.

— Как се справя Пам с новото бебе? — Тя си прочисти гърлото, думите сякаш насила се изстъргаха от устата ѝ.

— Не толкова добре. Той плаче през цялото време.

— Много лошо. — Барбара се усмихна. Благодаря ти, Господи, помисли си тя. — Кажи ми пак, как му беше името? Все забравям.

— Брандън. Брандън Тайрон.

Глупаво име. Нищо чудно, че не можеше да го запомни.

— Той е сладко бебе. Просто плаче през цялото време. — Трейси погледна право напред, без да гледа нещо специално.

Винаги ли е имала тази подутина на носа си, почуди се Барбара. Може би, като така и така са тук, нямаше да е лошо да накара доктора да я погледне.

— Извинете — обади се от мястото си Барбара, прогонвайки мислите за бебето Брандън Тайрон Ейзингер от ума си. — Колко още смятате, че ще се наложи да чакаме?

— Само още няколко минути — отговори жената на рецепцията иззад стъклената си преграда. Тя гледаше общо в посоката на Барбара, сякаш се взираше през гъста мъгла.

Разбира се. Защо не? Какво бяха няколко минути в повече? Така или иначе, нямаше какво по-важно да прави с времето си. Не се налагаше да бърза за вкъщи, за да се грижи за новородено с колики. Не се налагаше да решава задачи, нито да сменя памперси. Не се налагаше да приготвя вечеря за отрудения си съпруг. Не, нищо не я притискаше, нищо не изискваше спешно вниманието ѝ. Тогава, какъв по-добър начин да убие един влажен летен следобед, от това да седи в плюшената чакалня на най-уважавания козметичен хирург на Синсинати? Времето нямаше значение. Нали затова бе тук? Да се справи с времето.

Но докторът можеше поне да си вземе по-удобни столове, помисли си Барбара и махна някакъв ненужен конец от тъмновиолетовото кадифе на седалката. Бяха претапицирани през двете години, откакто за последен път дойде тук. Барбара погледна стените в прасковен цвят и се опита да си спомни какъв цвят бяха по време на последното ѝ посещение. Явно нищо в живота на доктор Стийвс не биваше да проявява признаци на старост.

Вратата на кабинета се отвори и в чакалнята влезе някаква жена, по-голямата част от лицето на която бе увито с огромен син шал от шифон. Тя тихо поговори с рецепционистката, после напусна стаята, като само хвърли поглед в посоката на Барбара. Никой не ме забелязва вече, помисли си Барбара и се почувства някак незначителна. Сякаш не съществувам.

— Госпожо Ейзингер — каза рецепционистката, докато гледаше някъде встрани от нея, — можете вече да влезете.

— Няма да се бавя дълго — каза Барбара на Трейси, която бе забила поглед в някаква литография на цветя на отсрещната стена. Момичето кимна, без да погледне към майка си. Сякаш не съществувам, помисли си отново Барбара.

— Барбара — поздрави я доктор Стийвс и протегна ръка. — Радвам се да те видя отново.

— И аз се радвам да ви видя — каза тя, въпреки че не можеше да не забележи, че Норман Стийвс гледаше малко уморено през ясните си сини очи. И бе качил няколко килограма от последната им среща, а изпод прошарената му брада се подаваше леко подута гуша.

— Изглеждаш добре. Как се отнася животът с теб напоследък?

— Доста добре. — Любовницата на мъжа ми наскоро роди трикилограмово бебе, на име Брандън Тайрон, а дъщеря ми има бричове, големи колкото Охайо, но аз се чувствам съвсем добре и готино, много благодаря.

— Кажи ми, какво смяташ, че мога да направя за теб. — Доктор Стийвс посочи към виолетовия фотьойл пред огромното му махагоново бюро. Барбара седна и преди да заговори изчака и докторът да седне, така че да е сигурна, че е привлякла цялото му внимание.

— Става дума за корема ми — каза му тя. Става дума за живота ми, помисли си. — Искам да кажа, винаги съм имала коремче, но напоследък то не е толкова малко.

Доктор Стийвс надзърна в картоните си.

— На колко години си сега?

— На четирийсет и четири — отговори Барбара и се покашля в дланите си, за да приглуши резкия звук.

— Колко деца имаш?

— Едно. — Барбара сведе поглед, опита се да прогони мисълта за бебето Брандън Тайрон. — Мислех си евентуално за лифтинг на корема.

— Добре, съблечи се и дай да погледна. Малко хора се кандидатират за този вид операция. — Той ѝ подаде една синя памучна роба и тръгна към вратата. — Можеш да останеш по бикини. Когато си готова, кажи на сестрата.

След по-малко от пет минути тя лежеше на кушетката за прегледи, синята памучна роба бе вдигната и разкриваше чифт черни дантелени бикини, дръпнати надолу към бедрата ѝ, а опитните ръце на доктор Стийвс опипваха релефния белег от цезаровото сечение.

— Мускулният тонус е доста добър, като се има предвид — каза той, но не си даде труда да уточни какво. — Бихме могли да направим разреза върху вече направения.

Барбара трепна. Спомни си предишната операция, месеците, които ѝ бяха необходими, за да се възстанови. Наистина ли искаше отново да премине през същата болка и неудобство?

— Е, какво мислиш за иракското нашествие в Кувейт? — внезапно попита доктор Стийвс. — Смяташ ли, че Хюсеин ще завладее Саудитска Арабия?

Барбара си помисли, че неволно е заспала и отново сънува един от онези причудливи сънища, които ѝ се явяваха напоследък. Възможно ли бе наистина да лежи тук почти гола, ако не се смятат черните ѝ дантелени гащички, смъкнати почти до пубиса ѝ, някакъв мъж да я опипва по корема и в същото време да ѝ говори за Садам Хюсеин? Дали все пак на бе изчезнала окончателно?

Със сигурност още бе в състояние да привлече вниманието на мъжете, да ги накара да обръщат глави след нея. Със сигурност единственото, което трябваше да направи, бе да излезе сред хората, да се постави на разположение, да излъчи съответните сигнали. Бог знае, че все някой ще я забележи.

Имам нужда някой да ме забележи, помисли си.

— Защо не отделиш няколко дни и не проучиш литературата — попита я доктор Стийвс, след като приключи с прегледа. Барбара кимна и се зачуди защо лекарите винаги наричат брошурите, които ти дават „литература“. — Поговори със съпруга си и ме уведоми какво си решила.

Барбара се намръщи, но докторът вече се бе запътил към вратата.

— Кога най-скоро ще можете да направите операцията?

— Трябва да провериш при сестрата на рецепцията. Тя ми има програмата.

— А колко ще…?

— Отбелязано е в литературата.

Имам нужда някой да ми покаже, че още съм желана, помисли си тя.

— За какво е всичко това? — няколко минути по-късно попита Трейси, кимайки към брошурите в ръцете на Барбара, докато чакаха асансьора.

— Литература — засмя се Барбара и забеляза, че Трейси не носи нищо. — Забравила си си книгата…

— Нарочно я оставих там. — Трейси се усмихна. — Глупава книга. — Тя сви рамене. — Ще кажа на Пам, че съм я загубила.

— Ти си добро момиче.

Имам нужда от мъж, помисли си Барбара.

Оказа се, че мъжът е по-скоро момче, което беше най-важното, като се замислиш, реши Барбара, докато се възхищаваше на твърдото голо тяло, извито над нейното. Горе-долу на възрастта на противната Пами. По дяволите, ако Гаднярът Рон можеше да почувства щастие с една овчеглава фльорца, то същото можеше и тя.

Казваше се Кевин. Поне Барбара така си мислеше. Напоследък май всички се казваха Кевин. Беше висок и силен, и красив по онзи сладникав начин от билбордовете на Калвин Клайн, целият нацупена арогантност и плочки по корема. Той така ги и нарича, помисли с усмивка Барбара. Плочки. Като че ли щеше да отнеме бог знае колко време и усилия да каже коремни мускули. А може и в действителност да си мислеше, че това е названието на коремните мускули. Плочки.

— Зная едни страхотни упражнения за долните и горни плочки — каза Кевин, когато тя за пръв път се доближи до мускулестия млад треньор в салона по гимнастика в деня, след посещението си при доктор Стийвс. — Нямаш нужда от операция — заяви ѝ с лукава усмивка. — Отдели ми един месец. Ще те вкарам във форма. — Това бе всичкото насърчение, от което Барбара се нуждаеше, за да реши, че Кевин Младото Твърдо Тяло е тъкмо нещото, предписано от доктор Стийвс.

Кевин бе работил през последните шест седмици във фитнес клуба в сградата, където се помещаваше и офисът на Вики. Личните треньори са последният писък на модата, обяви Вики. Струват си всяка стотинка. Барбара тутакси се записа при Кевин за осем лични тренировки, по два пъти седмично, независимо че кредитните ѝ карти вече бяха почти стигнали до лимита, а Рон надаваше вой относно всички тези пари, които харчи. Да, той се бе съгласил да поеме разноските от кредитните ѝ карти в продължение на пет години, като част от споразумението по развода, но в рамките на разумното.

Да се шибаш, Гаднярю Рон, помисли си Барбара. А после, през смях — не, шибай мен! Което и правеше толкова добре Кевин, хиляди благодарности. Тя си помести задника, за да се нагоди към продължителните тласъци на тесните бедра на Кевин. Колко много енергия имат младите, помисли си и хвърли поглед на часовника от другата страна на огромното, но твърде кораво легло на Кевин. Трябваше ли всичко негово да бъде толкова дяволски твърдо? Тя почти се изкиска, но смехът ѝ можеше да се изтълкува погрешно.

Кого се опитваше да измами? Той не би я чул. Можеше дори и да не помни, че тя бе все още там, от толкова време вече се клатеше. Почти четирийсет минути, ако можеше да се вярва на този часовник. Бе два часа сутринта. Той никога ли не се изморяваше? Колкото до нея, тя бе изгубила всякакъв интерес към цялата работа още преди двайсет минути, когато стана ясно, че няма да изпита оргазъм. Обещаващите тръпки се бяха превърнали в болезнени дразнения. Вместо възторг, изпитваше огорчение. Ако не ѝ се удадеше скоро да заспи, торбичките под очите ѝ щяха да стигнат до брадичката. Време бе малко да ускори нещата. Да ги вземе в свои ръце. Което и направи.

Тя го сграбчи за задника, простена, започна добре усвоения ритуал. Последва серия от къси стенания, придружени от леки движения с главата. Нищо твърде драстично, само колкото да даде на момчето да разбере, че е готова и не се налага да се старае толкова. Но Кевин сякаш не разбра и продължи постарому. Стоновете преминаха в писъци, писъците в задъхване. Но момчето си знаеше своето.

Като пътнически влак, помисли си Барбара и се стовари върху възглавниците, опитвайки се да се намести удобно. Явно, тя нямаше да ходи никъде. Представи си как става от леглото, а младият мъж стои прилепен към тялото ѝ като куче, захапало крак. Можех да съм коя да е, даде си сметка и задоволството ѝ премина в удивление. За Кевин тя не съществуваше в по-голяма степен, отколкото за Рон или за доктор Стийвс, или за Садам Хюсеин, ако беше на въпрос. Бе изчезнала в някакъв по-долен свят на захвърлените, мъглива област, пълна с жени над четирийсетте, статистки във филм, които запълват сцените, или заемат място, без да отвличат вниманието от главните герои. Служат за фон. Може би привлекателен, но все пак фон.

Над нея Кевин продължаваше тласъците си с плътно затворени очи.

Той не ме вижда, помисли си Барбара, също затвори очи и взе да си възстановява нещата, които трябваше да свърши на следващия ден. Трейси щеше да се прибере след уикенда с Рон към три часа. Май трябваше да напазарува, да пооправи малко къщата, може би да приготви на Трейси любимата ѝ вечеря от макарони със сирене, преди да отидат до „Индиан Хил“, за да гледат участието на Кирстен Латимър в пиесата „Оливър!“, поставена от нейната гимназия. Не, реши Барбара и обви с крака стегнатия малък задник на Кевин, щеше да изведе Трейси на вечеря. Нека плаща милият ѝ стар татко. На ти, Гаднярю Рон, помисли си тя и яростно се изтласка с бедра. И пак, копеле такова. И пак. И пак.

В следващия миг Кевин, може би изненадан от нейния неочакван страстен изблик, нададе силен вик, стегна се, сякаш зае стартова позиция за бягане, после изведнъж се стовари отгоре ѝ, като кукла, чиито конци внезапно са били прерязани.

— Уау — възкликна той, тялото му лъщеше от доволна пот. — Невероятно беше. Ти си нещо различно, знаеш ли?

Барбара се засмя. Подходящо описание, помисли си тя. Главата ѝ бе обхваната от познато усещане за обърканост, подобно на фина мъгла. Бе станала чужда дори на себе си.

Нещо различно.

Нещо друго.

Барбара напусна малкия апартамент на Кевин в три часа сутринта. Тръгна си с колата, като смотолеви някакво извинение, че рано сутринта трябва да посрещне Трейси вкъщи.

— Мога да те събудя — каза ѝ той и залепи влажна целувка на врата ѝ, а Барбара все повтаряше, че точно от това се страхува. Последното нещо, от което се нуждаеше нещастното ѝ тяло, бе още един маратон с момчето чудо. Всеки с възрастта си.

Освен това, всичките ѝ гримове и кремове бяха у дома ѝ, а нямаше да допусне Кевин да види лицето ѝ оголено, както не му бе позволила да я види гола. „Така е по-секси“ — бе настояла, когато той се опита да свали розовия ѝ сатенен комбинезон. — „Остави го.“

Нямаше да може да заспи, даде си сметка тя, когато отвори входната врата. Бе твърде неспокойна, разстроена и огорчена. Вероятно ще получа възпаление на пикочните канали, помисли си и се отправи към дъното на тъмната къща. Или гъбички. Или по-лошо, сепна се Барбара. Какво ѝ бе станало? Защо не бяха използвали презерватив? Нима вестниците не бяха пълни с напътствия за безопасен секс? Да не се мислеше за неуязвима, да не би средната възраст да бе ваксина срещу СПИН?

— Това изисква чаша кафе — каза на глас тя и думите ѝ проехтяха в празната къща. Включи чайника и сипа в чашата си лъжичка нескафе. Барбара не обичаше Трейси да я няма, сякаш отсъствието ѝ я караше да чезне още повече. Откри, че винаги когато Трейси я нямаше, почваше да си говори на глас — звукът я уверяваше, че наистина я има. Напоследък дъщеря ѝ бе почнала да спи в нейното легло. Може би трябваше да преустанови това, помисли си Барбара и си наля вода от чайника, преди да е кипнала. Но какво лошо имаше? Приятно ѝ беше да се събужда, обгърната от ръцете на дъщеря си. Цял ден след това се крепеше, благодарение на тези ръце.

Кафето горчеше, дори и с две лъжички захар и Барбара прибави трета. Сега пък стана много сладко. Какво от това, каза си тя и потърси в хладилника дали не е останало нещо от онзиденшната ягодова пита. Но нямаше. Това означаваше, че Трейси я бе изяла, което не бе добре. Трябваше да направи нещо по този въпрос, да уговори онази среща със специалиста по храненето, да сложи Трейси на диета, преди нещата да са излезли от контрол.

За това ще платиш пак ти — каза Барбара, мислейки си за Рон и погледна към белия телефон на стената.

В следващия миг тя се намери до телефона, набра един номер, чу сигнала веднъж, после отново, докато отсреща не го вдигнаха.

— Ало? — обади се сънлив женски глас, нещо средно между детски и женски. Горката Пами, сигурно току-що бе заспала след храненето на Брандън в два сутринта. Какво безобразие някой да звъни и да я буди.

— Ало? — повтори Пам.

— Кой е? — Гласът на Рон бе обида за слуха на Барбара, премина през телефона и изпълни малката кухня.

Тя незабавно затвори. Сърцето ѝ биеше бясно. Закрачи напред-назад между телефона и кухненската маса.

— Това бе доста глупаво — каза на глас и се засмя. — „Ало?“ — имитира детското гласче на Пам. — „Ало?“

Барбара седна, довърши си кафето, чувствайки се странно ободрена. Може и да бе глупаво да се обажда в дома на Рон, но със сигурност бе забавно. Достави ѝ удоволствие, каквото от дълго време не бе изпитвала, включително преживяването от тази вечер. За един кратък, но славен момент тя бе тази, която диктуваше и владееше нещата, тя определяше кой ще спи и кой не. Не че Рон щеше кой знае колко да пострада. Щеше да му отнеме само няколко минути да успокои уплашената си малка женичка, после ще се обърне на другата страна и ще заспи. Но горката малка Пами бе друга работа. Тя бавно ще се унесе в неспокоен сън, вероятно ще сънува мъже без лица, които дебнат с ножове зад вратата ѝ, докато накрая бебето Брандън Тайрон ще я събуди ненавреме.

Няколко седмици така и кой знае? Може самата Пам да започне да посещава доктор Норман Стийвс.

Внезапен пристъп на страх вдигна Барбара на крака. А какво, ако Рон и Пам я заподозрат, че им е звъняла? Но не, реши тя и пак взе да крачи, нямаше начин да проследят обаждането, а и нямаше причина да я подозират. Не бе направила нищичко, с което да ги усъмни. Хората получаваха случайни обаждания през цялото време. Тя бе в безопасност. Никой нямаше представа. Можеше да пробва пак след една седмица и отново никой нямаше да я подозира. Или утре вечер. Или даже още сега…

Барбара се върна при телефона. Изчака цели пет минути, достатъчно дълго време, за да се успокоят онези, да прогонят болните си фантазии. После набра номера на Рон и нетърпеливо зачака сигнала.

— Ало? — изрева сърдитият глас на Рон в телефона. — Ало? Ало?

Барбара затвори с доволно изражение. Нямаше причина тя да е единствената будна цяла нощ. После се качи нагоре към спалнята си, съблече се и се мушна в леглото. Заспа, преди още главата ѝ да докосне възглавницата.

13.

Вики се събуди от сън, в който отчаяно се опитваше да изпълзи от дълбока черна яма. Пръстите ѝ дращеха по стените на нейния затвор, в ръцете ѝ пръстта се ронеше и се навираше под ноктите.

— Ох!

Тя отвори очи и видя мъжа си, седнал до нея в леглото да разтрива една доста дълбока драскотина на ръката си.

— Май’ш тря’а да отрежеш тия нокти, скъпа — с усмивка произнесе Джереми Латимър.

— О, боже, толкова съжалявам. Не мога да повярвам, че ти причиних това. Горкичкият. — Вики вдигна ръката на мъжа си до устата си и прокара език по тънката ивица подкожна кръв.

— Ще ми се да ме беше одрала малко по-надолу. — Бледите бузи на Джереми се разтеглиха в дяволита гримаса.

Вики се разсмя и стана от леглото, правейки се, че не забелязва поканата в очите на мъжа си. Мъжете никога ли не се уморяваха? Та той бе на шейсет и пет, за бога. Не се ли предполагаше, че вече трябва да се повъздържа? Тя влезе гола в банята, пристъпи под душа и изчезна под струята гореща вода. Твърде много неща ѝ се въртяха в главата, за да си позволи лукса от една бърза утринна игричка. Трябваше да е в Луисвил до един часа, а преди това имаше да свърши нещо, което отлагаше от седмици. Искаше вече да го приключи.

Вики чу вратата на банята да се отваря, видя една сянка да се приближава към нея, усети струя студен въздух, когато вратата на душа се отвори и съпругът ѝ влезе вътре.

— Помислих си, че може да имаш нужда от малко помощ. — Джереми взе сапуна от ръката ѝ и я обърна на другата страна. — Сещаш се — за трудно достъпните места.

Силните му ръце нежно масажираха основата на врата ѝ, после се спуснаха надолу по гърба и покриха костеливия ѝ задник. Никога ли не порастват, зачуди се Вики. Изглежда, че нямаше значение дали са на шестнайсет или на шейсет — бяха си все едни и същи. Е, може би не съвсем същите, поправи се тя, припомняйки си шестнайсетгодишното момче, което бе първият ѝ любовник, с неговото мършаво кораво тяло, блъскащо се в нейното, докато пръстите на съпруга ѝ проникваха между краката ѝ. Но коравите тела не бяха всичко. Виж, например, моето, помисли си Вики, но не го погледна. То се променяше всеки ден, но не към по-добро, въпреки личния треньор, който идваше вкъщи два пъти седмично. Кевин не спираше да ѝ повтаря, че изглежда чудесно, но това бе част от работата му. От него се очакваше да я накара да се чувства добре. И всъщност, успяваше. Това, че бе на четирийсет, не беше толкова ужасно. Все още караше много глави да се обръщат след нея. Знаеше, че съпругът ѝ определено я намира секси и я желаеше, така че реши да не се противи на възбудата, обхващаща тялото ѝ и да се наслади на непредвидения антракт, дори с цената на изоставане от програмата си.

— Натоварен ли ти е денят? — попита по-късно на закуска Джереми.

— Трябва да довърша някои неща. — Вики бе вече на крака, пусна сутрешния вестник на масата и целуна мъжа си за довиждане.

— Къде отиваш? — попита Кирстен, която в този момент влезе в кухнята с брат си, хванал се за задния джоб на дънките ѝ.

— На работа. — Вики целуна пътьом децата си, докато бързаше към входната врата.

— Днес е неделя — напомни ѝ Кирстен.

— Скоро ще се върна.

— Пиесата започва в осем.

— Ще се върна много по-рано. Не се тревожи. Стискам палци.

Вики бе в колата на половината път за Синсинати, преди да си даде време да помисли. Погледна си часовника. Едва десет часа. Имаше много време. Не се тревожи, опита се да се успокои. Вършиш правилното нещо.

— Толкова се радвам, че успяхте да дойдете, госпожо Латимър — говореше ѝ сестрата. — Той пита за вас само преди един ден.

Вики последва внушителната чернокожа сестра по дългия, в прасковен цвят коридор, сдържайки дъха си, опитвайки се да не вдишва тежкия застоял въздух. Подобно на всичко останало в четириетажната сграда от жълти тухли, и въздухът носеше мириса на разложение и отчаяние. Независимо колко ярко боядисвате стените, колко яростно изстъргвате пода, колко често дезинфекцирате стаите, тази смрад винаги остава — тъжната миризма на изоставените, на които им отнема твърде дълго време да умрат.

— Питал е за мен? Какво каза?

— Попита защо дъщеря му от толкова отдавна не е идвала да го посети.

Вики пренебрегна преднамерения упрек, реши да не отговаря. Какъв смисъл имаше? А и какво би могла да каже? Сестрата бе права. Бяха минали месеци от последната ѝ визита, месеци откакто за последен път се бе взирала в празните очи на баща си с надеждата да го чуе да промълвя името ѝ.

— Как е той?

— Днес изглежда малко по-добре. Изяде си цялата закуска. Направи малка разходка по коридора.

— Наистина ли пита за мен? — Вики спря пред вратата на стаята на баща си.

— Е, не с толкова много думи — призна сестрата. — Но ме погледна особено — знаете онзи негов симпатичен поглед от време на време — и съм сигурна, че мислеше за вас.

— Благодаря — каза Вики, давайки си сметка, че не би използвала „симпатичен“, за да опише баща си.

— Ще съм малко по-нататък по коридора, ако ви трябвам.

Вики сведе очи към добре почистения под, издиша дълбоко, после бутна вратата.

Мъжът в единичното легло на малката стая имаше цвят на бледожълт тебешир.

— Почти си отиваш със стените, татко — произнесе Вики, приближавайки се бавно към леглото, втренчена в крехката фигура на мъжа, който бе само пет години по-стар от мъжа ѝ.

Той на свой ред се взря с влажните си кафяви очи, един нюанс по-светли от нейните и се засмя със същата плътна гримаса, която тя помнеше от детството си. Само дето веднага се разбираше, че той няма представа коя е тя. Мина поне една година, откакто му се бе появил въобще някакъв спомен за нея.

— Е, как се отнасят с теб, татко?

— Добре — дойде незабавният отговор. — Много добре.

— Съжалявам, че не съм идвала да те видя от известно време.

— Била си заета — каза, сякаш разбираше.

— Да, така е. Помниш ли какво работя, татко?

— Ти си много заета — повтори баща ѝ, загледан в снежния пейзаж, окачен на стената срещу леглото.

— Аз съм адвокат, татко. Точно като теб. В „Петерсън, Манинг и Карлайл“ на „Мърсър стрийт“. Помниш ги, нали?

— Разбира се — отговори той. Главата му се клатеше нагоре-надолу върху сухия му врат, а адамовата му ябълка се издаваше навън толкова остро, сякаш в гърлото му бе заседнало детско кубче за игра.

Вики се наведе, приглади няколкото бели косъма, стърчащи от оплешивялата му глава, намести яката на синята му фланелена пижама.

— Миналата година ме направиха пълноправен партньор. Не си спомням дали ти казах.

— Била си заета.

— Е, не е нужно да ти разправям колко смахнати са нещата в голяма юридическа фирма. Но не е зле. Постигнах голяма победа по случая Маккарти. Може да си чел в пресата. Беше на първа страница. — Тя млъкна. Какво дърдореше? Баща ѝ нямаше и представа за какво става въпрос. Едва ли бе поглеждал вестник от години.

— Това е много добре — каза той. — Добре е за теб.

Да, за мен е добре, помисли си Вики, дръпна стола, поставен до една от стените и се отпусна на него, усещайки иронията. „Добре е за теб“ — това бе може би най-хубавото нещо, което ѝ бе казвал баща ѝ някога, а дори не знаеше за какво говори. Тя почти се засмя и отклони поглед покрай баща си към дървото, докосващо прозореца на отсрещната стена. Ярките му октомврийски листа шляпаха по стъклото и металната дограма.

— Доста е топло за това време на годината — обади се тя.

— Да — съгласи се баща ѝ.

— Трябва да ги караш да те извеждат на разходка.

— Разходка на открито. Да, доста е топло за това време на годината.

Вики пристегна червената кърпа, която си бе преметнала. Въпреки неестествено високата температура и претоплената стая, тя чувстваше студ.

— Значи ще те запиша за всичко, което е запланувано — в гласа ѝ прозвуча фалшив ентусиазъм.

Баща ѝ се засмя със своята стисната полуусмивка, същата, с която ѝ се подиграваше, когато загуби литературното състезание в пети клас, когато се класира на второ място в дебатите в гимназията, когато получи само осемдесет и седем точки на матурата по английски в колежа. Нищо от това, което правеше не бе достатъчно добро. Нали, тате, помисли си Вики сега и изпита желание да изтрие ужасната гримаса от лицето му. Нищо, което някой някога правеше, не бе достатъчно добро.

Затова ли ги напусна майка ѝ?

— Внуците ти са много добре — каза на глас Вики, опитвайки се да прогони наплива от неприятни мисли. — Кирстен расте като тръстика. На тринайсет е, а е почти цяла глава по-висока от мен. Чакай, имам една снимка. — Тя претършува голямата си черна кожена чанта марка „Ботега“ за портмонето си, извади леко намачкана снимка на Кирстен и я подаде на баща си. — Е, тази всъщност е отпреди няколко години. По дяволите, мислех си, че имам по-нова. — Бе напълно сигурна, че Кирстен ѝ даде своята последна училищна снимка да си я носи в портмонето. Къде ли я бе дянала? — Но и така можеш да видиш колко е хубава. Оттогава лицето ѝ малко се поизтъни, а косата ѝ е доста по-дълга. Иска да я пусне до кръста. А в училище се справя много добре. Миналата година бе първа по успех в класа. Ти много би се гордял с нея.

Дали? Вики се съмняваше. „Осемдесет и седем?“ — още го чуваше как ѝ се подиграва. — „Едва ли някой би се гордял с такава оценка.“

— Все още няма гадже или нещо такова. Е, малка е още. — Вики се облегна назад, за да се пребори с неочаквания пристъп на сълзи. Тя едва бе навършила четиринайсет, когато загуби девствеността си. Възможно ли бе Кирстен да е също толкова активна? Вече да прави секс?

Няма начин, реши Вики, макар че, как би могла да знае? Така и нямаше да разбере, че на Кирстен ѝ бе дошла менструацията, ако прислужницата не се бе оплакала, че тоалетната е запушена от превръзки. Момичето бе сравнително сдържано по такива въпроси и рядко споделяше с майка си, предпочиташе личните неща да си останат лични, което напълно устройваше Вики. Ако иска да разбере нещо, винаги може да ме потърси, разсъждаваше Вики. Тя поне знае къде е майка ѝ и това е повече, отколкото аз бих могла някога да кажа за моята майка.

— Получи главна роля в училищната пиеса — произнесе на глас Вики, уморена от вътрешния си монолог. — Нанси в „Оливър!“. Помниш ли мюзикъла „Оливър!“? Оливър, Оливър — тихичко изтананика тя, а баща ѝ тактуваше леко с глава. — Е, тя, слава богу, има по-хубав глас от мен, но въпреки това, трябва да ти призная, че мисълта, че едно тринайсетгодишно момиче ще пее „До тогава, докато той има нужда от мен“ е някак ужасяваща. Както и да е, ще я гледам довечера. Ще бъде последното представление. Не успях да отида на премиерата. Беше в сряда и аз трябваше да работя до късно, така че… — Вики млъкна, щом видя, че очите на баща ѝ се затварят. — Татко? Татко, спиш ли?

— Ти си много заета — каза той, сякаш я бе слушал.

— Както и да е — продължи Вики, — всички ще ходим. Джереми и Джош, който засега не е много добър ученик, но това може да се промени, човек никога не знае, и по-странни неща са се случвали. Приятелките ми, Сюзан с мъжа си и Барбара, както и децата им, всички ще са там. Без Крис — добави Вики, при което гласът ѝ се понижи. — Никой нито е чувал, нито е виждал Крис, откакто напуснаха Гранд авеню. Сякаш изчезна от лицето на земята.

Като още някой, когото познаваме, помисли си Вики.

— Аз ще я видя — заяви тя внезапно.

— Какво? Говори по-високо — заповяда баща ѝ, а сълзите в очите ѝ заплашиха да се отприщят. „Чу ли ме? Говори по-високо, казах. Да не си мислиш, че ще те пусна на танци с подобни оценки?“

Вики изчака заплахата да отмине и тогава проговори:

— Казах, че ще я видя.

— О — каза баща ѝ, без да изисква някакви пояснения. Обясненията не го интересуваха.

— Майка ми — каза Вики. Думата тежеше на езика ѝ.

— Ти си много заета.

— В Луисвил. — Вики вече говореше, за да убеди сама себе си. — Поне си мисля, че е тя. Няма да съм сигурна, докато наистина не я видя и не поговоря с нея. От известно време съм наела детективи да я издирват. От време на време изскача по нещо. Преди няколко години мислеха, че са я открили на испанското крайбрежие. Но не беше тя. Искам да кажа, жената бе американка и отговаряше на общото описание и така нататък, но в момента, в който я видях, знаех, че не е тя. Тази жена в Испания бе твърде висока за нея. Обаче другата, в Луисвил, би могла и да е тя. Притежава нужния ръст и тегло и се нарича Рита Пайпър, което, разбира се, бе моминското има на майка ми. Не е омъжена. Явно живее сама. Така че, по всичко личи, че би могла и да е тя. И в снимките, които ми изпрати детективът има някаква прилика. За мен, разбира се, е трудно да си спомня, защото бях много малка, когато тя ни напусна, но… — Гласът ѝ внезапно прекъсна. — Теб всъщност не те интересува, нали? — горчиво попита тя баща си. — Изобщо не те интересува. Тя затова си и отиде, нали?

Само че защо трябваше да напуска и мен, безмълвно се запита Вики. Не е ли могла да ме вземе със себе си?

— Убий ме, ако зная защо правя това — каза Вики, вдигна ръце във въздуха, а после те паднаха с плясък на бедрата ѝ. — Искам да кажа, не може да се каже, че тя се е изтрепвала от опити да се свърже с мен. Не че не е знаела къде да ме намери.

И не бе направила опит. Нито един. За всичките тези години.

— Така че не съм сигурна каква е целта на това малко занятие, но какво пък, хубав пролетен следобед е и аз имам настроение да шофирам.

— Хубав следобед е — съгласи се баща ѝ.

Вики си погледна часовника.

— Както и да е, става късно. Наистина трябва да тръгвам. Не бива да закъснявам за последното представление на Кирстен. Не мога да пропусна и него. Казах ти, че тя играе главната роля в „Оливър!“, нали? — Вики скочи на крака. Сега тя бе тази, която не помнеше. Трябваше да се махне от тук, преди сестрите да са я взели за една от пациентките. Приведе се напред и доближи устни до сухото чело на баща си. Целуна въздуха, потупа го по рамото, усети как той се разтресе от докосването ѝ. Дори и сега, помисли тя. — Скоро ще намина пак. Да те държа в течение как съм.

— Да — каза баща ѝ, сякаш отговаряше на въпрос.

Вики постоя до вратата няколко секунди и наблюдаваше как баща ѝ гледа в стената. Усети как годините на безразличие я изтласкаха в коридора.

— Довиждане, татко — каза тя и затвори вратата след себе си.

Отне ѝ малко повече от час да стигне до малката, бяла, облицована с дъски къща в Луисвил. Вики три пъти мина покрай къщата, обиколи квартала, опитвайки се да намери най-добрия подход към жената, която би могла да бъде нейната майка. Може би трябваше да се обади предварително, да ѝ даде време да се подготви за тяхната среща. Да ѝ даде време да си стегне багажа и да офейка, помисли си Вики. Затова бе решила да не ѝ се обажда. Майка ѝ много я биваше да си стяга багажа и да напуска града. Нямаше намерение да ѝ предостави още една възможност.

Не, по-добре бе да я изненада, направо да се изправи насреща ѝ, макар че не бе сигурна какво точно щеше да ѝ каже. Дни наред обмисляше разнообразни речи, от мига, в който Бил Пикъринг се бе обадил в офиса ѝ да съобщи, че е открил жена, на име Рита Пайпър, която съответствала на описанието на майка ѝ и не живеела на испанския бряг, нито била погребана в дървена селска колиба, нито била отлетяла за Канада. Тя живееше в непосредствена близост в Луисвил, Кентъки, на един хвърлей място от дъщерята, която бе напуснала преди трийсет и шест години. Достатъчно близо да я държи под око, да следи постиженията ѝ в пресата, да не я изпуска от поглед. Достатъчно близо за дъщеря ѝ да я намери, ако иска да я търси.

— Здрасти, мамо. Помниш ли ме? — произнесе на глас Вики и спря колата на половин пресечка от къщата. Не би могла да паркира право пред къщата. Не можеше да се каже, че от всички коли лъскавите нови червени ягуари са най-малко подозрителни. Не искаше да стряска майка си, тя да види, че някой наблюдава къщата и така да ѝ даде възможност да избяга през задната врата. Вики паркира колата, пое дълбоко дъх и видя как от въздишката ѝ едно малко петно на предното стъкло се замъгли. — Ти вероятно не ме помниш — започна отново, но спря. — Извинете, вие ли сте моята майка? — попита с превъртане на очи. Да бе. Как не. Това щеше да свърши работа.

— Какво говоря? — Вики попита спретнатата бяла къща, неособено различна от която и да било от останалите по тази определено работническа улица. Защо не си се опитала да се свържеш с мен? Би трябвало да знаеш коя съм, за кого съм омъжена, какво съм постигнала. Няма причина да живееш в толкова скромен квартал, когато би могла да тънеш в разкош. Джереми е щедър човек. Би сторил всичко, за да ме направи щастлива. — И няма нужда да се безпокоиш повече за него — произнесе Вики, защото винаги бе знаела, че за внезапното напускане на майка ѝ трябваше да бъде обвиняван баща ѝ. Не че упражняваше физическо насилие като мъжа на Крис. Вики се съмняваше, че на баща ѝ някога му се бе налагало да вдигне ръка, за да изрази неудоволствието си. Достатъчно бе да те погледне с тези студени кафяви очи и ти си знаеш, че си преценен и намерен за неудовлетворителен, че колкото и упорито да се стараеш, винаги ще си разочарование за него.

Нищо чудно, че майка ѝ трябваше да си тръгне.

Вики си погледна часовника. Почти един часа. Бил Пикъринг ѝ бе казал, че жената, наричаща себе си Рита Пайпър, служеше като доброволка всяка неделя сутрин в местната болница и се прибираше обикновено до един. Разбира се, би могла да иде на пазар или да се отбие да хапне нещо. Вики усети как коремът ѝ изкурка. Май трябваше да спре в „Макдоналдс“ и да си вземе един „Биг Мак“ и ягодов млечен шейк. А също ѝ порция картофки. Колата тутакси се изпълни с неподправения мирис на въображаемата храна.

— Май е време да си взема нещо — каза Вики и тъкмо се готвеше да подкара колата, когато забеляза един старомоден зеленикавокафяв плимут да завива зад ъгъла и да спира пред входа на малката бяла къща. — О, боже — произнесе тя, сдържайки дъха си, докато наблюдаваше как колата спира и шофьорът излиза.

— Майко… — прошепна Вики и надникна през предното стъкло към дребната жена с кестенява коса, която се показа от предната седалка и затвори вратата, смеейки се. Защо ли се смееше?

Тогава се отвори вратата от страната на пасажера и оттам слезе още една жена. Тя бе по-висока, по-едра, във всяко отношение по-голяма от Рита Пайпър, а косата ѝ бе навита на голяма руса топка на върха на главата. Тя също се смееше. Явно някой бе казал нещо смешно. Може би виц. Какво ли чувство за хумор имаше майка ѝ? Вики не знаеше. Баща ѝ отказа да говори повече за нея, след като ги напусна. Бе унищожил всичките ѝ снимки, освен една, останала в гардероба в стаята на Вики, снимка на майка и дъщеря, за която той вероятно бе забравил и която Вики по-късно бе мушнала под матрака си, защото усещаше, че е в опасност.

Вики бръкна в чантата си и извади малката снимка, скрита в шофьорската ѝ книжка. Взря се в образа на красива млада жена, само на двайсет по времето, когато се бе родила дъщеря ѝ, дългата ѝ до раменете червена коса бе прилепена до гладката буза на бебето ѝ, а искрящите ѝ зелени очи излъчваха в еднаква степен и радост, и скръб. „Имам очите на баща ми“ — забеляза Вики и втъкна наследената от майка ѝ червена коса зад ушите си. „Блазе ми“ — каза си тя, докато наблюдаваше как двете жени влязоха в бялата дъсчена къща и затвориха вратата след себе си.

А сега какво?

Не можеше просто да почне да чука по вратата и да изисква някакви права по рождение, когато майка ѝ си имаше компания. Щеше да се наложи да почака, докато посетителката си тръгне. Вики се облегна назад в черната кожена седалка, чудейки се колко ли време щеше да отнеме това. Тя изключи двигателя, затвори очи, опитвайки се да потисне чувството на глад в стомаха си и бързо заспа.

Събуди я звукът на нещо, което изплющя отстрани на колата.

— Извинете, госпожо — извика някакъв тъничък гласец отвън и Вики се изправи на мястото си. Едно малко момче се шмугна пред колата да си вземе синята гумена топка от пътя, после я хвърли към останалите малки момчета, които чакаха на отсрещния тротоар.

Какво ставаше? Къде беше? Колко бе часът?

Отговорите дойдоха толкова бързо, колкото и въпросите. Тя седеше в колата си в Луисвил, Кентъки, в очакване да се изправи срещу майка си, а вече бе почти четири часа следобед. „Четири часа!“ — Не би могло да е четири часа. Не бе възможно да е проспала три часа? Невъзможно. Никога не си подремваше през деня. Сигурно нещо не бе наред с часовника. Проклетият ягуар. Все нещо не бе наред с тъпото нещо.

Погледна си часовника. „Не, не може да бъде. Не може.“ — Главата ѝ рязко се обърна към бялата дъсчена къщичка. — „Не, не мога да повярвам. Моля те, нека това се окаже просто още един смахнат сън.“ — Но още докато произнасяше думите, Вики осъзна, че това не бе сън, че зеленикавокафявият плимут не е вече пред входа на бялата къщурка и че майка ѝ е заминала. „Къде отиде? Къде отиде?“ — извика тя и блъсна длани във волана, така че клаксонът писна и неволно привлече вниманието на двете момчета с топката от другата страна на улицата. Тя припряно им махна с ръка, за да успокои тревожните им погледи и те се върнаха към играта си, въпреки че от време на време скришно хвърляха по някой и друг поглед в нейната посока. — „Идиотка! Как можа да заспиш?“

„Нищо ли не можеш да свършиш като хората?“ — чуваше баща си да пита.

— А сега какво? — запита се отново, този път на глас. Какво ще правиш сега? — Добре, добре — произнесе тя в дланите си, в случай че момчетата гледаха. — Къде ли е отишла? — Може просто да е откарала приятелката си до дома ѝ и в такъв случай скоро щеше да се върне. Само дето Вики не знаеше в колко часа е тръгнала. — Може да са отишли на кино — промърмори тя. — О, боже, не мога да го понеса. Как можа да бъдеш такава глупачка? Беше в ръцете ти. Точно тук.

Отново си погледна часовника. Минаваше четири. Трябваше да се върне в Синсинати преди осем. Най-късно в осем. Бе обещала на Кирстен. Колко дълго можеше да си позволи да чака?

— Ще ѝ дам още един час — каза Вики. Рита Пайпър сигурно щеше да се върне до тогава.

Зеленикавокафявият плимут навлезе в алеята в пет без десет и Рита Пайпър слезе от предната седалка с ръце, пълни с покупки.

— Слава богу! — Вики затвори очи от облекчение, но тутакси ги отвори, да не би жената отново да изчезне. Добре, беше си вкъщи. Време бе шоуто да започне. — Какво се очаква да направя? Да изтичам и да ѝ помогна да си внесе покупките? — Нямаше ли да е мило? Майка и дъщеря се запознават отново, докато зареждат хладилника. Не, по-добре да остави жената да се прибере, да ѝ даде време да остави всичко, да си поеме дъх. — Както и аз — каза си тя, отвори вратата и пое въздух.

Пет минути по-късно Вики почука на предната врата. „Здравейте, аз съм Вики Латимър. Вашата дъщеря. Помните ли ме?“

— Момент — достигна отговор от вътрешността на къщата. Хубав глас, помисли си Вики, мъчейки се да открие прилика със собствения си глас, но не можа. — Кой е? — попита жената, без да отваря.

— Рита Пайпър? — попита Вики. Сърцето ѝ силно биеше.

Вратата се открехна леко. От другата страна надникнаха любопитни тъмнозелени очи.

— Да?

— Казвам се Вики Латимър. Чудех се дали мога да поговоря няколко минути с вас.

— Не продавате нищо, нали?

Вики поклати глава.

— Не — каза тя и почти се засмя.

— Мога ли да ви помогна с нещо?

Още преди вратата да се отвори напълно, Вики осъзна, че привлекателната, шейсетгодишна жена с тъмночервена коса и питащи зелени очи, застанала пред нея, не бе нейната майка.

— Съжалявам. Направила съм огромна грешка. — И тогава избухна в порой от горчиви, гневни сълзи.

Без да каже дума повече, жената, която не бе майка ѝ, обви ръце около тресящите се рамене на Вики и я въведе в дома си.

14.

Ръцете на Барбара трепереха.

А още дори не съм започнала упражненията, помисли си тя и постави тежките торби, които носеше на зеления мраморен под, за да се пребори с внушителната стъклена врата, през която се влизаше във фитнес центъра „Тела по поръчка“, разположен на шестнайсетия етаж на комплекса „Силвън Тауър“ на „Мърсър стрийт“ в центъра на Синсинати.

— Някой сериозно е напазарувал за Коледа — русата, с бронзов загар рецепционистка изчурулика иззад бюрото си, боядисано в същите цветове, когато Барбара мина покрай нея на път за стаята с уредите в дъното на центъра.

— Дяволски сте права — подвикна ѝ тя и се засмя. Почакай само Рон да получи сметката от „Виза“ за този месец. Да, господине, Дядо Коледа бе особено добър към бившето ви семейство тази година. Костюм от „Армани“ за Барбара, яке „Гучи“ за Трейси, подходящи часовници „Картие“. С кожени каишки, изсумтя презрително Барбара, докато минаваше покрай залата с огледала, претъпкана от потящи се бели жени на средна възраст, които се опитваха да не изостават от своята неуморна, млада чернокожа инструкторка по аеробика. Не ѝ стигна дързостта да купи другите със златни верижки, които ѝ харесваха повече. Може би догодина.

1990 бе към края си. Приближаваха се към новото хилядолетие.

Един бог знаеше какви изненади криеше следващото десетилетие.

— Нямам търпение — промърмори Барбара в черната лисича яка на зеленото си туидено палто, миналогодишният коледен подарък на бившия си безобразен съпруг. Сам не знаеш колко си щедър, нали, помисли си Барбара и се засмя, но лицето ѝ остана неподвижно.

— Още четири пъти! — крещеше в микрофона, окачен на врата ѝ инструкторката по аеробика и протегна напред първо дясната, после и лявата си ръка. — Още три.

— Повече не — изтананика Барбара, пренареди торбите в ръцете си и се заклатушка на високите токове на зимните си ботуши към задната част с уредите, чудейки се дали Сюзан и Вики са вече там. Вероятно. Тя бе закъсняла поне с половин час. Сюзан винаги бе толкова точна. А офисът на Вики бе само два етажа по-долу. Въпреки че бе събота, тя без съмнение бе прекарала сутринта в работа. Както и най-вероятно щеше да се върне там, след като свърши тук. Вики винаги работеше.

Тя дори не си даде труда да дойде на училищната пиеса на дъщеря си миналия месец. Твърдеше, че имала работа. Някакво неубедително извинение, че била вързана с някакъв клиент, не си дала сметка за времето и т.н., и т.н. Дали пак нямаше някоя авантюра, чудеше се Барбара и си помисли, че това нямаше да е първият път, в който мами съпруга си, но щеше да ѝ е за първи път да крие тази информация от приятелките си.

Не че Барбара бе доверила на Вики или Сюзан за кратката си забежка с Кевин. Защо ли не го направи? Притесняваше ли се? Срамуваше ли се? Боеше се да не я съдят? Или да не я съжаляват?

Нещата се бяха променили, тъжно си помисли Барбара, макар жените с всички сили да се преструваха, че не е така. Гранд дамите някак бяха понесли преместването на Вики от „Мариемонт“ в „Индиан хил“, но ненавременното напускане на Крис бе нанесло фатален удар върху тях. Бавно, неусетно, неумолимо живецът на групата бе угаснал. Това не бе съвсем неочаквано. В края на краищата, сега имаше три, вместо четири жени и Барбара се чувстваше излишна. Особено след развода си.

Барбара признаваше, че нито Вики, нито Сюзан имаха намерение да я изключват. Те просто по-добре си пасваха, и двете образовани жени, със съпрузи, които ги обожаваха, с богати доходи и успешни кариери, които им носеха удовлетворение. Те не можеха да си представят какво е да си в нейното положение, да си без образование, без любов, без сигурност. И макар че Вики и Сюзан никога не го казваха гласно, Барбара бе сигурна, че си мислят, че за нея е крайно време да се вземе в ръце и да започне да прави нещо полезно с живота си. Рон никога нямаше да се върне; беше ѝ време да продължи напред.

Само че тя не можеше да се помръдне.

Бе вързана.

И не знаеше как да излезе от кашата, наречена неин живот.

Ако поне Крис бе тук да си поговорят. Крис би я разбрала. Но Крис си бе отишла, отвлечена посред нощ от едно чудовище, което тихомълком бе продало къщата ѝ на Гранд авеню и я бе затворило в малка къща под наем в недалечното предградие „Батавия“. Вики нае един частен детектив, който бързо откри местонахождението им и жените отидоха на „Елм стрийт“ и се изправиха срещу Тони на входната им врата. После, когато той отказа да им позволи да видят Крис, повикаха полиция. Но полицаите ги уведомиха, че нищо не може да се направи, понеже Крис отказва да подаде оплакване и им изнесоха строга лекция за това, че трябва да си гледат своята работа.

Барбара бе пренебрегнала предупрежденията им и в следващите няколко седмици продължи да ходи до „Батавия“ почти всеки ден, паркираше колата пред миниатюрното дървено бунгало, с надеждата да зърне Крис. Но завесите бяха винаги дръпнати. Нямаше признаци на живот. Месец по-късно Барбара спря пред къщата, за да открие, че предната врата зее разтворена и къщата е напусната. Крис бе изчезнала.

Не последваха други опити да я намерят. „Нищо не можем да направим“ — казваха от време на време жените през следващите години, но Барбара не вярваше в това, а бе сигурна, че и другите не вярват. В процеса на времето, неизречената им вина се сгъстяваше, после се втвърди като защитна обвивка. Когато се срещнеха, те вече не се целуваха по бузите, а вместо това си пращаха въздушни целувки. Когато се прегръщаха, вината им ги държеше на разстояние.

Гранд дамите не бяха толкова велики без Крис.

Барбара стигна до залата за упражнения в дъното на дългия коридор и забеляза Сюзан да се бъхти на една от шестте ленти за тичане, докато Вики упражняваше тласъци на най-близкия от трите гладиатора. Това не е много подходящо за теб, помисли си Барбара, бутна стъклената врата с рамо и незабавно усети гореща вълна в лицето си.

— Ето я! — извика Вики и пет запотени глави се обърнаха в нейната посока. — Чудехме се какво ти се е случило.

— Започнахме да се притесняваме — упрекна я Сюзан.

— Извинявайте. Изгубих представа за времето. — Барбара пусна пликовете си на земята, свлече палтото си от раменете и остана по току-що закупеното си трико на синьо-черни райета. Тя осъзна, че си е забравила гащетата.

— Хубав екип — каза Сюзан. Носеше свободни сиви панталони за джогинг и безформена бяла тениска. Кафявата ѝ коса, дълга до брадичката, бе влажна от усилията. — Кога го купи?

— Тази сутрин.

Сюзан поклати глава и няколко едри капки пот се плъзнаха надолу от челото до върха на носа.

— Нещо ми подсказва, че известен колежански професор няма да е особено щастлив. — Струйка пот се търкулна към устата ѝ и несигурно се задържа върху извивката на горната ѝ устна.

— Следващият път, когато се развежда, трябва да чете и най-ситно изписаното — каза Вики, скочи от уреда и стисна ръката на Барбара, отправяйки се към свободните тежести в центъра на помещението. Носеше черни шорти и подходяща тениска със знака на „Тела по поръчка“ върху лявата си гръд.

— Тя отново е бременна — съобщи Барбара. Думите отекнаха в ушите ѝ, замаяха я.

— Какво?

— Кой?

— Гаднярът Рон и Гнусната Пами — каза им Барбара и се подпря на най-близката скамейка. — Чакат друго бебе през юни. Можете ли да повярвате? Тя все още кърми невръстния Брандън, за бога.

— Кога разбра?

— Трейси ми се обади от дома им рано сутринта.

— Тя как го приема?

— Напълно спокойно — удиви се Барбара. — Знаете каква е Трейси. Нищо не е в състояние да я развълнува.

— А ти? — Сюзан намали скоростта на пътеката си и загрижено погледна Барбара.

— Добре съм. — Барбара сви рамене, макар че в действителност бе всичко друго, но не и добре. От седмици не бе спала като хората, а уикендите, които Трейси прекарваше у Рон, бяха особено тежки. Бе свикнала Трейси да спи до нея в леглото. Новината за бременността на Пам се бе стоварила върху нея с тежестта на петкилограмова плесница. Да харчи парите на бившия си съпруг бе само временно облекчение за нея. Дори догадката, че най-вероятно бившата ѝ свекърва плаща сметките, донесе само моментно удовлетворение.

Такава каша забърках, помисли си сега Барбара, досещайки се колко ядосан щеше да е Рон от безконечните ѝ прищевки. Нима вече не я бе заплашил да се върнат отново в съда, ако не започне да контролира разходите си? Какво се опитваше да направи тя? Не знаеше ли, че като му извива ръцете може да получи шамар по лицето?

Барбара се завъртя, стараейки се да избегне отражението си в огледалните стени наоколо. Какво толкова имаше да се види в крайна сметка, освен една истерична жена на средна възраст в нелепо трико на синьо-черни хоризонтални ивици, които само подчертаваха наедрялата ѝ талия. И какво изобщо правеше тук? Упражненията нямаше да ѝ помогнат. Нищо не можеше да ѝ помогне.

— Е, чу ли новината за Кевин? — питаше Вики.

— Кевин? — повтори Сюзан, а сърцето на Барбара спря.

Мили боже, помисли си тя. Той има СПИН. Аз съм мъртва.

— Треньорът ми — обясни Вики. — Нашият треньор. — Тя протегна ръка в посоката на Барбара. — Бивш треньор май трябва да кажа.

— Да не е умрял? — ахна Барбара.

— Умрял! Не, просто го уволниха, това е всичко. Защо си мислиш, че е умрял, за бога?

— Защо са го уволнили? — попита Барбара, пренебрегвайки въпроса, опитвайки се да си възвърне самообладанието.

— Явно е спял с половината си клиентки. Стигнало до управата и те изритали сладкия му малък задник.

— И ти ли? — попита Барбара, ужасена от мисълта, че тя и приятелката ѝ може да са споделяли един и същ сладък малък задник.

— Какво и аз ли? Дали съм спала с Кевин? Ти майтапиш ли се? Аз си имам правило никога да не спя с някой, който е по-хубав от мен. А ти?

— Какво? Разбира се, че не.

— Твърде лошо — каза Вики и върна петкилограмовата щанга на стенда ѝ. Взе две гири по два килограма и половина и почна да ги повдига последователно зад врата си и над главата си. — Предполагам, че теб няма нужда да те питам — добави тя, поглеждайки към Сюзан, която само превъртя очи. — Не съм си и помислила. Както и да е, боя се, че трябва да си съкратя тренировката. Един мой клиент ще дойде в два часа.

— Днес е събота — припомни ѝ Сюзан.

— Това е бизнес — отговори Вики. — Какво става с обяда в петък? Аз си сверих календара и действително имам свободен час тогава.

— Не мога — каза Сюзан. — В петък ще обядвам с прекия ми началник.

— О-о, това звучи интересно. Какъв е той, все пак?

— Много мил. Много умен.

— Много готин, както схващам.

— Не съм забелязала.

Сега беше ред на Вики да превърти очи.

— Господи, Сюзан, не си никак забавна. Нали, Барбара?

Барбара сви рамене. Очакваше Вики да отправи поканата си за обяд и към нея. Но Вики продължи да повдига гирите над главата си в тишина и не каза нищо повече за обяда в петък.

— Добре, трябва да тръгвам. По-късно ще се чуем, момичета — след няколко минути обяви Вики, пусна гирите, събра си нещата, прати им въздушни целувки и с бързи, резки движения, които ѝ придадоха вид на размазана фотография, напусна залата.

Само въпрос на време е тя напълно да изчезне от живота ми, помисли си Барбара, докато гледаше как вратата се затваря зад гърба ѝ. Първо Крис я напусна, после Рон. А сега Вики и Сюзан се сближаваха, прекарваха си времето заедно, споделяха си и все повече я изоставяха навън, на студеното. По дяволите, дори сладкият малък задник на Кевин си бе отишъл. Колко ли време оставаше, докато Трейси реши, че предпочита да живее с баща си? Колко още имаше, докато остане съвсем сама?

— Барбара?

Сюзан слезе от пътеката и направи няколко стъпки към нея.

— Барбара, какво става?

— Да става ли? Какво имаш предвид?

— От две минути ти говоря, а ти нищо не чуваш, не е ли така?

— Извинявай.

— Добре ли си?

— Разбира се. Защо? Има ли някакъв проблем?

— Ти ми кажи. Стоиш си просто така по средата на залата. Не си помръднала, откакто си свали палтото.

Барбара преглътна неочакваните си сълзи. Какво ѝ ставаше?

— Предполагам, че нямам много настроение да се упражнявам днес.

— А за какво имаш настроение?

— За сладоледа на Грейшър — тихо отговори Барбара, очаквайки Сюзан да я упрекне.

Но вместо това тя се засмя.

— Звучи чудесно.

— Участваш ли?

— Не мога — извини се Сюзан. — Оуен ще дойде да ме вземе след половин час. Ще идем да видим майка ми.

Барбара незабавно се почувства виновна, задето не се бе поинтересувала за майката на Сюзан, която бе в болница и се възстановяваше от последната си операция. Горката жена — мастектомия миналата година, а сега още една операция за премахване на раков лимфен възел на врата.

— Тя как е?

Сюзан се опита да се усмихне, но едва помръдна устни и ги прехапа.

— Ще се оправи.

— Зная. — Сюзан се качи на един от стационарните велосипеди, но тутакси слезе отново. — По дяволите упражненията. Животът е адски кратък, а имам половин час, докато се покаже Оуен. Какво чакаме? Да поемаме за Грейшър. — Ръката ѝ се плъзна по рамото на Барбара. — Казвала ли съм ти напоследък, че те обичам? — попита я тя с тъжна усмивка.

— Кажи ми отново — отговори Барбара.

Тъкмо излизаше от „Сакс“, когато го видя.

Не, каза си моментално Барбара и докосна очите си да изтрие от тях късното следобедно слънце. Почувства ги влажни от избликналите сълзи. Какво ѝ ставаше? Защо плачеше, за бога? Продавачката не искаше да я разстройва. Та тя бе още дете, бога ми. Какво разбираше от дипломатичност, от такт, от живота? „«Лалик» тъкмо пуснаха тази чудесна нова серия за зряла кожа“ — бе казала тя, когато Барбара я попита за някакъв нов крем за лице. И тогава изведнъж се разплака. Точно там, в центъра на отдела с гримовете, в „Сакс“. Точно пред ужасената продавачка и любопитните клиенти.

Напоследък май плачеше през цялото време, сякаш всички я гледаха накриво или казваха не каквото трябва, или поне си го мислеха и тя тутакси започваше да лее сълзи, за което доктор Стийвс без съмнение би ѝ казал, че е много лошо.

Толкова бе уморена. Уморена от дните си. Още повече от нощите си. Умори се да се справя. Умори се да страда. Умори се да пазарува, господи. Умори се да се преструва, че всичко ще се оправи, че Рон ще се вразуми и ще се върне у дома. Той никога нямаше да се върне. Сигурна беше. Той си имаше Пами и Брандън и още едно бебе на път. Цял един нов живот. А какво имаше тя? Раните от стария си живот.

Понякога си мислеше, че ще е хубаво да заспи някоя нощ и никога да не се събуди. Може анестезиологът да ме приспи, мислеше си тя по време на последната козметична процедура, нещо да се обърка и никога повече да не се съвземе. Случва се. Доста често бе чела за подобни неща. Тогава Вики би могла да ги осъди и да направи Трейси богата млада жена. Приятелките ѝ ще се грижат за дъщеря ѝ и повече няма да се налага Барбара да се притеснява как да остане млада и да си придвижва живота. Какъв живот?

Барбара си представи шишенцето с хапчета в аптечката вкъщи. Сигурно, ако ги погълнеше всичките това щеше да сложи край на нещастията ѝ. Нямаше да изпита буквално никаква болка. Жалкото ѝ подобие на живот щеше да приключи веднъж завинаги, без повече да чака тялото ѝ да се изравни с душата. Само че Трейси щеше да бъде тази, която да я намери и без съмнение щеше да обвинява себе си, да си мисли, че тя е провалила майка си. А Барбара не можеше да причини това на дъщеря си, не би могла да натресе този ужас на единственото същество, което за нея значеше повече от всичко друго на света. Барбара си припомни колко опустошена бе самата тя след смъртта на майка си, колко самотна се бе почувствала, колко черен ѝ изглеждаше светът и колко безсмислено собственото ѝ съществувание.

Но Трейси я бе спасила. Барбара не си бе позволила лукса да се разпадне, защото имаше невръстна дъщеря, за която трябваше да се грижи. Същото важеше и сега. Трейси може и да бе тийнейджърка, но все още си беше нейното бебче. И то имаше нужда от майка си. Колкото и всеки друг път. Може би дори повече. Заедно двете можеха да преминат през всичко това. Заедно биха могли да преминат през всичко.

Какво ѝ ставаше? Защо не можеше да заприлича поне малко на Сюзан, която приемаше трудните ситуации като предизвикателство, или на Вики, която със сила си проправяше път право през тях? Или на Крис, която сякаш приемаше всяка трудност и унижение, които животът ѝ предоставяше. О, господи, горката Крис. Горката, сладка, чудесна Крис. Защо ли мислеше толкова много за нея напоследък? Дали защото до Коледа оставаше само един месец, а Крис винаги бе изпитвала детинско удоволствие от празниците? Загубата на Крис бе като ампутация. Крайникът бе премахнат, но дори и сега, години по-късно, фантомните болки оставаха.

Което обясняваше защо ѝ се привиждаха духове, видения, които не бяха истински. Излиза си от „Сакс“, в ушите ѝ звучи коледна музика, някакъв непознат пресича улицата, лицето му е заровено в яката на дебелото яке, умът ѝ ѝ погажда номера, мисли за Крис се въртят в мозъка ѝ като безразборните снежинки, които вятърът хвърля в очите, слънчевият блясък рисува чертите на Тони върху лицето на непознатия, мъжът изчезва в тълпата и видението се стопява.

Разбира се, това не беше Тони.

Само че, ето го пак. Барбара го видя, докато изкарваше колата си от паркинга зад пощата на „Пета“ и „Мейн“. И този път нямаше никакво съмнение, че е някой друг, а не самия той — подло, злобно, малко човече.

— Боже мой — прошепна Барбара, сърцето ѝ учести биенето си, на предното стъкло се образуваха замъглени петна от дъха ѝ. — Какво да правя сега — прошепна си тя, забави колата, наведе брадичката и очите си, в случай че Тони се обърне и я види.

Той вървеше бързо, с дълги и уверени крачки и тръгна по „Шеста улица“. Барбара зави зад ъгъла, като внимаваше да спазва достатъчна дистанция помежду им. По някое време Тони спря за секунда да си завърже обувката и тя паркира на едно свободно място до тротоара. Естествено, той не носеше ботуши, подигравателно си помисли Барбара. Те не бяха за такъв мачо като него.

Къде отиваха? Колко време смяташе да го преследва?

На „Рейс стрийт“ Тони свърна наляво. Намираха се точно в центъра на хотелската област: „Синсинейшън“, „Клериън“, „Теръс Хилтън“. Възможно ли бе да е отседнал в някой от тези хотели? Може би по-добре бе да слезе от колата и да го последва пеша, помисли Барбара, но реши, че идеята не е добра. Нямаше да насмогне на неговото темпо, особено с тези високи токчета, пък и какво щеше да прави, ако той внезапно се качеше на колата си и потеглеше?

Даде си сметка, че се връщат обратно в „Сакс“. Защо? Къде отиваше той? В кръг ли се въртеше? Знаеше ли, че тя го следи? Барбара хлътна на мястото си и рязко натисна спирачки. Мъжът в колата зад нея изрази негодуванието си със силно натискане на клаксона. Барбара дишаше на къси, болезнени спазми. Страхуваше се да се изправи, да вдигне очи. Ами ако Тони стоеше до прозореца на колата? Ако точно сега бе застанал там и гледаше надолу към нея с онази своя ужасна, самодоволна усмивка?

Нетърпеливите шофьори отзад надуваха клаксоните си. Барбара бавно повдигна глава, като костенурка, която се подава от черупката си. Тони бе изчезнал.

— По дяволите! — извика тя и удари с длан по волана. С ужас долови звука на собствения си клаксон да цепи въздуха.

И тогава той отново се появи. Караше стар син „Нисан“, влезе в потока коли и зави надясно по „Елм стрийт“. Барбара засече един черен „Фолксваген“, чийто собственик незабавно ѝ показа среден пръст, после изпревари друга кола от вътрешната лента. Тони зави надясно по „Шеста улица“, после пак надясно по Сентръл авеню и отново надясно по „Седма улица“. Тогава изведнъж се оказаха извън район „Квадратния фонтан“, на Джилбърт авеню. Подминаха автобусната спирка „Грейхаунд“, подминаха район „Маунт Адамс“ и навлязоха в 184-те красиви акра, които съставляваха историческия район „Идън парк“.

Какво правеше Тони тук, почуди се Барбара, заобиколи покрай градския резервоар и сезонния „Павилион на Мърей“, построен през 1959 година в чест на бившия кмет. След още няколко завоя те се озоваха пред „Художествения музей на Синсинати“, после пред водната кула на „Идън парк“, отличителен знак на долината на Охайо, която не функционираше от 1908 година. Минаха покрай консерваторията „Ървин М. Крон“, покрай каменните орли, които украсяваха стария мост „Мелан арч“, за да се озоват на входа на онази част от „Идън парк“, която се наричаше „Туин лейкс“. „Туин лейкс“ някога е бил каменна кариера, затова предоставяше великолепни изгледи към река Охайо, особено през пролетните и летни месеци. Сега обаче дърветата бяха голи, а алеите кални. Нямаше деца, които да си играят край водата, само от време на време по някой случаен любител на джогинга. Какво правеше тук Тони?

Те минаха покрай колежа „Еджклиф“ на „Виктори паркуей“, подминаха старите черкви по „Медисън роуд“ и продължиха край „Провинциалното висше дневно училище“ и „Крайградския клуб“ на Синсинати, докато не стигнаха виадукта „Грандин роуд“ на възвишението „Лукаут“. Дали Тони не възнамеряваше да спре и да се порадва на гледката? Какво щеше да прави тя тогава?

Той не спря. Тони продължи по „Грандин роуд“, навлизайки в един чудесен квартал, с просторни домове, озеленени площи и гледки към реката. Възможно ли бе те с Крис да живееха тук? Барбара затаи дъх. Възможно ли бе той да я отведе при Крис?

Но те завиха надясно покрай красивите къщи и живописните терени и навлязоха в зоната за отдих на „Алмс парк“, за да завият обратно в подножието на един хълм. Няколко пресечки преди изхода на „Колумбия паркуей“ Тони паркира отстрани на пътя и изключи мотора. В следващия миг той бе вече извън колата и се движеше право към нея.

Барбара замръзна. За секунда през главата ѝ мина налудничавата мисъл да го блъсне, после — да скочи от колата и да хукне пеша, но не направи никое от тези неща. Вместо това, тя също паркира, свали стъклото и се загледа в глупавата усмивка, залепена на лицето му. Като си помислиш само, че изобщо някога го бе намирала за привлекателен. Нешлифован диамант, бяха решили тогава.

— Здравей, кукло Барби — каза той, думите му сякаш се понесоха към нея на бяло въздушно мехурче. — Хареса ли ти разходката? Да знаеш, че обикновено вземам такса за това.

— Ти си знаел, че те следя — проговори Барбара, повече на себе си, отколкото на Тони.

— Трудно е да се пропусне тази коса, скъпа. — Тони се засмя. — На няколко пъти си помислих, че може да съм те загубил, но трябва да ти призная, че ти ми се лепна идеално. Харесвам това в една жена.

— Къде е Крис? — попита Барбара, пренебрегвайки подигравателната усмивка и циничния поглед.

— Крис е вкъщи, където ѝ е мястото, грижи се за децата, приготвя вечеря за мъжа си. Затова ли ме следеше? Надяваше се да зърнеш моята невеста? А аз си помислих, че животинският ми магнетизъм те привлича и възбужда. — Той се наведе по-близо, усмивката му се разтегна и добави: — Не бих имал нищо против да те привлека и възбудя.

— Върви по дяволите!

Тони настръхна.

— Отивай си вкъщи. Гледай си своята работа. На хората, които не си гледат работата, им се случват лоши неща.

— Заплашваш ли ме? — невярващо попита Барбара.

Но Тони вече вървеше към колата си. Тя го чу да подвиква нещо през рамо. В следващия миг репликата му стигна до ушите ѝ:

— Карай внимателно.

15.

Крис внимателно слизаше надолу по стълбите към малкото помещение с пералнята до гаража. На всяко стъпало тя спираше да си почине, поемаше си въздух на малки глътки, защото така я болеше по-малко, притискаше ризите на Тони до все още болезнените си ребра, не поглеждаше нито наляво, нито надясно, само надолу към пантофите си. Не искаше краката ѝ да поддадат. Не можеше да рискува още едно падане. Нали така каза на лекарите при последното си посещение в спешния кабинет — че е стъпила на някакъв лед и е паднала по външните стълби?

— Сигурна ли сте? — бе попитал младият лекар с нисък глас. Той бе първият доктор, който се усъмни в рутинния ѝ отговор. — Сигурна ли сте, че някой не ви е причинил това? — И бе погледнал към завесата, зад която Тони крачеше нетърпеливо напред-назад, глухият шум от стъпките му отекваше по коридора. Тя знаеше, че Тони подслушва. Слуша и чака. Чака я да направи някоя грешка, да каже погрешното нещо.

Тя винаги грешеше.

Единственото, в което никога не го разочароваше.

— Стъпих на някакъв лед — бе настояла упорито, а по момчешкото лице на доктора се изписа разбираща гримаса, подобна на сянка. — Никой не ми го е причинявал.

— За какво, по дяволите, бе всичко това? — ядосано попита Тони в колата на път за вкъщи. — Ти стоя с оня почти половин час. Какво, по дяволите, стана там?

Крис се взря през прозореца на колата, без да каже нищо.

— Какво? Сега пък не ми говориш ли? Откарвам ти тромавия задник до болницата, а ти не ми говориш? Какво ти има, Крис? Изприказва си приказките ли? Новото ти гадже те е изтощило от приказки и не можеш да говориш с мъжа си ли? Какво ти става все пак? Трябва ли да тичаш след всеки мъж, който видиш? Трябва ли да ме притесняваш така? Какво, по дяволите, ти става?

— Извинявай. — Сълзи потекоха надолу по наранената ѝ брадичка, а мислите ѝ вече бяха в тяхната спалня, подготвяха я за бруталността, която знаеше, че ще последва. Мисълта за нея с друг мъж изглежда го възбуждаше. Той използваше безоснователните си обвинения като стимулант. Подобни тиради бяха просто предварителна любовна игра. Сексът в резултат на нея обикновено биваше жесток и противен, юмрукът му притискаше устата ѝ, за да заглуши писъците. Но това нямаше значение. Никой никога не чуваше нищо.

Откакто напуснаха Мариемонт се бяха местили много пъти. Първо наеха къща в Батавия, после друга в градската зона Андерсън, след това в Амелия, а сега тази — мебелирано дървено бунгало в Ню Ричмънд. Колкото по-далеч от приятелките ѝ се местеха, толкова по-страшно ставаше насилието над нея, сякаш сега, когато вече не се налагаше Тони да се притеснява от тях, неговата бруталност се бе разюздала напълно. И защо не? Наоколо нямаше никой, който да го спре.

Крис стигна подножието на стълбите, намести размъкнатите си розови пантофи, нахлузени на босите ѝ крака, и се усмихна на децата си, струпани около баща си в оскъдно мебелираната всекидневна. Монтана си пишеше домашното; Уайът седеше на пода и си играеше със своя „Геймбой“; Рауди се бе сгушил в скута на Тони и гледаше „Роузен“.

— Къде отиваш? — попита Уайът с гласа на баща си, втренчил в нея обвинителен поглед.

— Да пера. — Крис протегна трите ризи в ръката си почти като оправдание.

— Можеш да свършиш това по-късно, скъпа — каза Тони и протегна към нея едната си ръка. — Защо не седнеш и не си починеш за малко? — Той потупа празното място до себе си на износения морскосин кадифен диван. — Хайде, Криси. Пералнята няма да избяга.

Звучеше толкова смислено, разумно, обичливо, помисли си Крис. Ако само можеше да се научи да не го предизвиква, всичко щеше да бъде наред. Можеха отново да са щастливи, както в началото на брака си. Крис затвори очи и се опита да си припомни последния път, когато бе изпитала нещо, което поне малко се доближаваше до щастие.

— Какво има, Криси? Не искаш ли да правиш компания на мъжа си?

Крис почувства скритата заплаха в мекия глас на мъжа си. Не ставай глупава, напомни си тя. Нямаше никаква заплаха. Причуваха ѝ се разни работи, точно както Тони казваше винаги. Приписваше му измислени думи. Правеше неверни заключения. Прибързани изводи. Сама си създаваше проблеми.

Крис стоеше в коридора, неспособна да помръдне. Пристъпваше от крак на крак, тялото ѝ се клатеше неуверено, докато наблюдаваше семейството си, скупчено в другата стая. Къде бе нейното място, почуди се тя. Никъде ли нямаше място за нея?

— Прави каквото искаш — каза Тони, оттегляйки поканата си, и отново насочи вниманието си към телевизора.

Крис остана замръзнала на мястото си, опитвайки се да реши кое ще ѝ донесе по-малко пагубни последици по-късно.

— Какво чакаш? — с равен глас се обади Тони, без да откъсва очи от телевизора. — Да дойде Коледа ли?

Рауди избухна в детински кикот.

— Коледа! — весело заповтаря той. — Какво чакаш? Да дойде Коледа ли?

Коледа, безмълвно повтори Крис. Не се бе сещала за Коледа, а тя бе почти дошла, след по-малко от три седмици. Тони бе споменал нещо, че ще ги изведе всички тази седмица да изберат елха. Може би щеше да го уговори да ѝ даде малко допълнителни пари, за да купи картички и да ги изпрати на приятелките си. Не беше ги виждала от толкова дълго време. Те нямаха представа къде е тя, нито че все още е в областта на Синсинати. Нито че е още жива.

— И докато переш тези ризи — обади се Тони, тъкмо когато се бе обърнала да излиза, — можеш да помислиш дали да не изпереш и тази нощница на тебе. Приличаш на пачавра.

— Пачавра! — високо повтори Рауди. — Пачавра, пачавра, пачавра.

— Млъкни, глупчо — заповяда му Уайът и за миг Крис си помисли, че той може би се опитва да я защити. Тя се обърна, в очите ѝ избиха сълзи на благодарност, но това което видя, бе как Уайът ядосано размахва своя „Геймбой“ пред лицето на по-малкия си брат. — Сгреших заради теб! Развали всичко!

— Мамо! — проплака Рауди, слезе от скута на баща си и изтича към нея. Блъсна се в коленете ѝ и тя изпусна ризите на Тони, които се свлякоха на пода.

Тони тутакси се озова до тях и насила откъсна ръцете на Рауди от краката ѝ.

— Ти какво, да не би да си някакво мамино синче — тичаш при майка си, вместо сам да се защитаваш? Върни се обратно и фрасни брат си по носа.

— Тони!

— Ти нямаше ли да переш? — попита той, а Рауди се върна във всекидневната и се изправи срещу брат си. Крис с тревога наблюдаваше как двете момчета започнаха да се блъскат. Тя се наведе и вдигна ризите от земята.

Тони се усмихна и закачливо я плесна по задника, докато се отдалечаваше. Сигурно замисля нещо специално за нея по-късно, помисли си Крис, отвори вратата на пералното помещение, после я затвори след себе си, приглушавайки звуците от битката на двамата си сина. Всяка секунда Монтана щеше да затръшне учебниците си и раздразнено да избяга от стаята, крещейки към майка си: „Какво ти става? Не можеш ли да направиш нещо?“. А какво можеше да отговори тя? Нищо. Крис бе точно толкова безполезна, колкото всички твърдяха.

Тя пусна топлата вода и внимателно положи ризите на мъжа си в големия леген до автоматичната пералня със сушилня. Тони отдавна бе решил, че химическото чистене е ненужен разход и че предпочита ризите му да се перат и гладят на ръка. Крис имаше много свободно време. Нямаше причина да не може да включи прането на ризите му в дневната си програма. Ръчно изпрани, бе настоял той, дори и след като тя му показа инструкциите, разясняващи, че няма опасност ризите да се перат и сушат машинно. Спорът бе приключил с една звучна плесница през лицето ѝ, която отекна чак до окото и предизвика нервен тик на бузата, задържал се три седмици, преди да изчезне.

Отначало Тони имаше навика да я гледа, докато пере и да критикува всяко нейно действие. Водата беше или твърде гореща, или твърде студена; използваше или твърде много препарат, или твърде малко; изстискваше или твърде силно, или твърде слабо. Какво ѝ ставаше, не можеше ли нещо да направи като хората?

Но след известно време той се отегчи, остави я и Крис откри, че всъщност ритуалът по прането на ризите му ѝ доставя удоволствие. Харесваше усещането на ръцете си, потопени в топлата вода, уверените движения на пръстите си, които премахваха потта от яките му, неуловимият ритъм на влажната памучна материя, когато шляпаше по стените на емайлирания леген. Харесваше ѝ спокойствието и тишината. Тръпката да бъде сама. Пералното помещение се оказа единственото място, където се чувстваше сигурна, единствената стая, която можеше да нарече своя.

Собствена стая, помисли си Крис, припомняйки си новелата на Виржиния Уулф. Сюзан ѝ я бе заела и тя жадно я бе погълнала. Преди колко години бе това? Преди цял един живот, помисли си Крис. В един друг живот, в който тя не бе нито глупава, нито безполезна. Живот, който включваше книги, филми и приятно прекарване. Живот, в който тя имаше чувство за хумор, способна бе да накара хората да се смеят и самата тя да се смее в отговор. Някога имах такъв живот, спомни си Крис, изплаквайки сапуна от ризите на Тони. Имах радост. Имах любов. Имах приятели.

Гранд дамите, помисли си с усмивка тя и си представи четирите млади жени, накацали внимателно на ръба на пясъчника в малкия парк на края на Гранд авеню. Какво стана с нас?

Тя все още следеше отстрани какво става с тях. Важни подробности от живота им достигаха до нея от разстояние, от време на време, на отделни парченца, като в сън. Понякога прочиташе във вестниците за подвизите на Вики, във вечерните новини чу за последните постижения на Джереми. Веднъж, докато чакаше в чакалнята на болницата, видя името на Сюзан сред редколегията на един изоставен брой на списание „Виктория“. Тони злорадо ѝ бе съобщил за развода на Барбара. Крис плака, защото се досещаше през какво преминава Барбара, искаше ѝ се да можеше да помогне на приятелката си, но съзнаваше, че не може. Как би могла, като не бе в състояние да помогне дори на себе си?

Крис струпа мокрите ризи на Тони отгоре на пералнята и изсипа сапунената вода от легена. Гледаше как и последните сапунени мехурчета танцуват около дупката на канала, преди да потънат. Нейният живот се бе изплъзнал между пръстите ѝ също толкова лесно, помисли си тя. Изчезна пред очите ѝ.

— Какво правиш тук, Крис? — чу Тони да вика. — Колко време отнема да се изперат няколко ризи?

— Почти свърших. — Тя бързо пусна студената вода да изплакне ризите.

— Малко съм гладен. Имаш ли нещо против да направиш на мъжа си един сандвич?

— След минутка.

— И внимавай да не извиеш яките като миналия път.

Ръцете на Крис трескаво се заеха да оправят гънките по влажните яки на бледосините ризи на Тони. Но ризите бяха стари и лесно се сбръчкваха. Без значение колко внимателно ги переше, колко педантично ги гладеше, яките им все пак се набръчкваха. „По дяволите тези ризи“ — прошепна тя с нарастваща паника, докато пръстите ѝ безуспешно разтриваха упоритата материя. — „По дяволите тези тъпи ризи.“

Тони почука на вратата.

— Крис, какво правиш тук, скъпа? — Вратата се отвори. Главата му надникна вътре. Той се усмихваше. Крис затаи дъх. — Имам малък подарък за теб — каза той със закачлива усмивка.

— Подарък ли?

— За по-късно.

Крис усети как сърцето ѝ заби учестено и устата ѝ пресъхва.

— Ще го оставя на леглото.

Тя кимна.

— Побързай с тези ризи — добави той.

Точно след новините в единайсет часа Тони обяви, че е време за лягане. Монтана измърмори, но иначе не се противопостави. Момчетата бяха вече в стаите си, макар че Крис се съмняваше Уайът да е заспал. Представи си го как яростно натиска копчетата на своя „Геймбой“ под чаршафите в тъмното и се усмихна. Няма ли малко място и за мен там, почуди се тя. Искаше ѝ се да можеше така лесно да изчезне. Но за нея никъде нямаше място. Знаеше това. Особено в живота на децата си. Тони се бе погрижил за това. За тях тя бе съвсем малко повече от добра прислужница, някой, на когото крещяха заповеди или пренебрегваха, в равни дози.

Крис не се чудеше на момчетата — съвсем естествено бе да последват примера на баща си. Рауди бе на седем години, растеше бързо и макар че все още тичаше при нея, щом нещо не вървеше както трябва, това щеше скоро да престане. Вече чувстваше, че го губи. Още половин-една година и той ще се отдръпне. Тя тъжно си даде сметка, че Уайът никога не е бил неин. Той бе син на баща си още от деня, в който грубо си проправи път извън утробата ѝ.

Монтана бе тая, от която Крис най-много се изненадваше. Тя винаги се бе надявала, че Монтана ще прозре манипулациите на баща си, не дотам прикрития му тормоз, явните побоища. Може би не, докато беше на възрастта на Рауди, нито дори колкото Уайът. Но сега вече Монтана със сигурност бе достатъчно голяма, за да схване какво всъщност става. Въпреки това, тя безгрижно поглъщаше всяка скръбна приказка за измислената непохватност на майка си, приемаше за даденост това, че майка ѝ е чисто и просто „предразположена“ към инциденти. С еднаква лекота пренебрегваше видяното със собствените си очи и страха в очите на Крис. Нямаше много търпение, още по-малко пък съчувствие към съдбата на майка си. Всъщност, ако Монтана съчувстваше на някого, това бе баща ѝ. Как бе възможно?

Крис си припомни една прочетена във вестника статия, в която се обясняваше как жените съдебни заседатели съчувстват по-малко на изнасилените жертви, отколкото мъжете. Това бе някакъв женски начин да се дистанцират от жертвите, твърдеше статията. Ако жените съдебни заседатели намерели начин да държат жертвите поне частично отговорни за това, което им се е случило, то тогава те се чувствали по-спокойни, по-сигурни, че подобна ужасна съдба не би могла да сполети самите тях. Да съчувстваш на жертвата, означава да се чувстваш уязвим. Да се идентифицираш с насилника, означава да се чувстваш силен. Да си безпомощен или да владееш контрол над нещата. Това бе изборът, който предлагаше на дъщеря си.

Нищо чудно тогава, че Монтана се придържаше на страната на баща си. Каква друга възможност имаше?

— Е, какво чакаш? — попита я Тони. Той седеше на ръба на двойното легло и наблюдаваше Крис, докато тя въртеше малкия пакет в ръцете си. — Отвори го.

Тя бързо разкъса ярковиолетовата хартия, по която на равни интервали, с големи розови букви, бе щампована фразата „Страстно време“. Тя затвори очи. Моля те, Господи, нека бъде просто шал, отправи молитва тя и почти се засмя. Кой каза, че нямала чувство за хумор?

— Харесва ли ти?

Крис отвори насила очи, макар че нямаше нужда да гледа, за да разбере какво е. Чекмеджетата ѝ бяха пълни с евтини черни бикини, колани с жартиери и воланчета, чорапогащи и неудобни червени бюстиета. Тони редовно ѝ ги купуваше, настояваше да ги носи, да се разхожда с тях пред него и да имитира пози от „Пентхаус“ — всичко това като прелюдия към все по-ексцентричен секс. Мили боже, какво ли ѝ бе приготвил тази нощ? Крис се втренчи в прозрачния лилав комплект от изрязан сутиен и бикини, украсени с изкуствена кожа. За презрамките на сутиена бе прикрепено наметало от шифон. Сигурно се шегува, помисли си Крис и щеше да се засмее, ако не бе толкова ужасена.

— Не мога да нося това — думите се изплъзнаха от устата ѝ, преди да успее да ги спре.

Тони незабавно се изправи на крака и тръгна насреща ѝ.

— Защо не? Не ти ли харесват?

Крис започна да отстъпва.

— Много са малки, Тони. Сигурна съм, само като ги погледна.

— Половината удоволствие е в това да са малки. — Той се притисна към нея и потърка ръка между бедрата ѝ. — Хайде, Крис. Облечи ги.

Крис го изчака да си махне ръката и треперейки се упъти към банята. Какво ѝ ставаше? Защо му създаваше проблеми? Само отлагаше неизбежното. На нищо ли не се бе научила досега?

Гласът на Тони я спря до вратата:

— Мислех си за приятелката ти Барбара.

Крис бавно се обърна, боеше се да му отговори. От къде дойде пък това?

— Преди няколко седмици се натъкнах на нея. Не ти ли казах?

— Видял си Барбара?

— Забравил ли съм да ти спомена?

Крис кимна. Тя знаеше, че Тони никога нищо не забравя.

— Как е тя?

— Изглежда великолепно.

Крис се усмихна, представи си приятелката си и се зачуди как ли са я променили годините.

— Какво каза тя? Пита ли за мен?

— Какво каза тя? Пита ли за мен? — злобно ѝ се подигра Тони. — Чуй се само. Човек би си помислил, че сте били любовници, като те гледа как се държиш.

— Исках само…

— Защо не се обадиш на кукличката Барби — внезапно предложи Тони.

— Какво? — Сигурно не бе чула добре.

— Обади ѝ се като толкова те интересува как е.

— Не разбирам.

— Сигурно е много самотна да живее сама в онази грозна стара къща и да няма с кой друг да си поговори, освен с дъщеря си. Вероятно започва да изпитва отчаяна нужда от малко мъжка компания. От колко време мислиш, че не са я чукали?

Крис не каза нищо, умът ѝ препускаше напред, опитваше се да разбере накъде води този разговор.

— От колко време? — повтори Тони.

— Не зная.

— Обзалагам се, че от достатъчно дълго. Което е срамота. Тя изглежда дяволски добре, казвам ти.

Крис мачкаше тънкото бельо, докато то се превърна в стегната малка топка.

— Ти не би имал нищо против, ако ѝ се обадя?

— Защо да имам нещо против? По дяволите, обади се на куклата Барби. Покани я тук.

— Да я поканя тук? Кога?

— Кога? А ти кога мислиш? Тази нощ. Веднага.

— Сега? — На къде клонеше той? — Късно е, Тони. Тя няма да дойде по това време.

— Сигурен съм, че ще дойде. Само да чуе гласа ти и ще е на половината път. Ще довтаса преди още да си затворила телефона.

И тогава какво, зачуди се Крис.

— И тогава какво?

— И тогава ще оставим природата да си вземе своето. — Тони млъкна за малко и прокара многозначително език по долната си устна. — Ние, тримата.

Крис поклати глава. Сигурно се шегуваше. Наистина ли намекваше за тройка, включваща нея и най-добрата ѝ приятелка? Допускаше ли и най-слабата вероятност Барбара да се съгласи?

— Какъв е проблемът, Криси? Да не би да искаш да запазиш малката си приятелка само за себе си?

— Сигурно се шегуваш — прошепна Крис и болезнено ѝ се прииска да изтича до телефона и да се обади на приятелката си, дори само за да чуе гласа ѝ отново.

— Майка ти не те ли е научила да си даваш нещата? Не ти ли е казвала, че не е учтиво да си пазиш играчките само за себе си?

— Това е смахнат разговор, Тони.

— Моля? Какво каза? — Главата му се наклони на една страна. — Какво става тук, Криси? Трябва ли да ти давам урок? Това ли ме караш да направя?

Крис паникьосано се огледа от едната стена в убит цвят на горчица, към другата. На горната ѝ устна и челото изби пот.

— Виж, нека се преоблека в това хубаво бельо, което си ми купил. — Тя започна да го разгъва и да го приглажда върху бедрата си. — Не се нуждаем от никой друг, за да си прекараме добре.

— Виждал съм те как гледаш другите жени, Крис. Зная, че би искала лично да опиташ как е. Просто се опитвам да направя нещо хубаво за теб.

— Ти си единствения, когото искам, Тони.

— Наистина ли?

— Знаеш, че е така.

— Защото понякога не чувствам да ме цениш достатъчно — говореше той, сякаш на себе си. — Случва се да отделя време и грижи да ти купя нещо хубаво — той посочи все още смачканото бельо в ръцете ѝ, — а ти не изглеждаш наистина щастлива от това. Ето защо си помислих, че може би ще се зарадваш повече, ако включим още някой, когато правим любов.

О, боже, помисли си Крис. От колко ли време зрее тази идея?

— Не е нужно да е куклата Барби, ако това ще те накара да се чувстваш твърде неудобно. Бихме могли да намерим някой друг.

— Наистина, Тони. Не искам никой друг. Ние двамата сме всичко, което ми е нужно.

— Наистина ли?

Тя трескаво закима.

— Позволи ми да ти го докажа. Моля те, Тони, нека ти докажа.

— Преобличай се.

Крис се втурна в банята, затвори вратата след себе си, а от очите ѝ се стичаха сълзи надолу по бузите, докато разкопчаваше нощницата си. „Моля те, Господи, помогни ми.“ Какво щеше да прави? Достатъчно добре познаваше Тони, за да знае, че тази идея не му е хрумнала просто така, че от известно време я е обмислял и е изчаквал удобно време да ѝ я подхвърли. И нямаше да я изостави. Само защото временно е изоставил тези мисли, не означаваше, че ги е забравил. Не, помисли си Крис и изхлузи нощницата през главата си. После обу тънките лилави бикини с тяхната абсурдна гарнитура от изкуствена кожа и несръчно ги опъна на бедрата си. Нямаше начин Тони да се откаже от последната си гадост, докато не я принуди да се съгласи. „Не мога да го направя“ — прошепна тя, докато нахлузваше неудобния сутиен с нелепата му шифонена пелерина. „Няма да го направя.“

Само дето си знаеше, че ще я принуди. Щеше да ѝ се кара, да я тормози и да я бие, докато накрая тя не просто щеше да се предаде, но и сама да го желае. Точно както стана тази нощ. Нима не го бе молила сама? „Ти си всичко, от което се нуждая“ — бе повторила повече от един път. — „Моля те, Тони, позволи ми да ти го докажа.“

— Отвращаваш ме. — Тя заплю отражението си в огледалото и видя как една струйка от слюнката потече надолу по стъклото. — Жената чудо — подигра се и размаха лилавата шифонена пелерина, украсена с изкуствена кожа, която падаше свободно по гърба ѝ. Сети се за трите си деца в стаите им надолу по коридора, какво ли щяха да си помислят, ако видеха майка си, облечена като някаква противна анимационна героиня. Какво по дяволите, каза си и отвори вратата на банята, скочи в спалнята, сякаш скачаше от висока скала.

— Аз съм Супермама! — обяви, съзнавайки, че е обезумяла, че Тони няма да намери нищо смешно в нелепото ѝ поведение, че предизвиква бедствие, подписва си присъдата, подпечатва собствения си смъртен акт. Нарочно ли го направи?

Подготви се за яростта на Тони, стегна се да посрещне юмруците му. Нека просто да свършваме, помисли си тя. Довърши ме. Можеш. Един добър ритник в главата и всичко ще приключи милостиво. Лилавата Жена гушва букета!

Само че ръцете на Тони си останаха отпуснати, а краката му — на тънкия кафяв килим. Той спокойно се взираше в нея, устните му се сключваха в равна линия, тъмните му очи бяха кухи. Крис го погледна и разбра, че вижда най-лошия си кошмар, че всичко, случило се до този момент, бе нищо в сравнение с това, което щеше да последва.

— Мислиш, че това е някакъв майтап ли? — попита той с нисък, уверен и овладян глас.

— Просто се опитвах…

— Аз съм просто един голям майтап за теб. Така ли?

— Не. Разбира се, че не.

— Обади се на куклата Барби.

— Какво?

— Докажи ми, че не съм един голям майтап за теб. — Тони се пресегна за телефона. — До тук с твоите тъпи игрички. Обади се на Барбито веднага. Покани я тук. Сега.

— Не мога. — Крис се чу да мърмори. И по-силно: — Няма.

— Не можеш? — с удивление повтори Тони, сякаш за първи път чуваше тази дума. — Няма? — Направи физиономия, сякаш бе сдъвкал нещо кисело.

Крис поклати глава. Нямаше начин да се обади на Барбара. Независимо как я заплашваше Тони, какво ѝ правеше, независимо колко отчаяно ѝ се искаше да види приятелката си, да чуе гласа ѝ.

— Ще те напусна — прошепна тя, но думите се блъснаха в черепа ѝ със силата на необуздан писък. Крис тутакси се опита да преглътне неочакваните си слова, да ги натика обратно в гърлото си, но бе твърде късно. Тони вече се приближаваше към нея с протегната ръка, пръстите му яростно сграбчваха въздуха, думите избликваха в стакато, като пушечен откос, изстрелван от устата му.

— Какво каза? Ще ме напуснеш? Това ли каза?

— Тони, моля те…

— Искаш да ме напуснеш? Веднага? Облечена така? Разбира се. — Той сграбчи Крис за лакътя и я заблъска към коридора.

— Какво правиш? Тони, спри! Пусни ме.

— Престани да викаш, Крис. Искаш да събудиш децата ли? — Той я изблъска към стълбите. — Да не би да искаш да те видят в този вид? Това ли искаш да е последният им спомен за майка им? — Той заметна шифонената пелерина над главата ѝ. Тя падна върху очите ѝ като було.

Крис се вкопчи в парапета, бореше се да се задържи права, но Тони издърпа пръстите ѝ, изрита ѝ краката и я избута по първите две стъпала.

— Последният им спомен ли? Какво говориш?

— Да не би да си мислиш, че някога отново ще видиш децата си? — Тони сграбчи развяващата се пелерина и изправи Крис на краката ѝ. — Ставай! Нали искаше да напуснеш? Върви! Махай се от къщата ми, по дяволите!

— Какво правиш? Не можеш да ме изхвърлиш навън облечена така!

Без дума да каже, Тони продължи да блъска Крис надолу по стълбите. Всеки път, когато се препънеше, той я изправяше обратно и продължаваше да я бута по-надолу. Тя се подхлъзна на последните няколко стъпала и падна най-долу на коленете си.

— Моля те, Тони. Позволи ми да си облека нещо.

Но той бе вече зад нея, сграбчил я за ръцете и я дърпаше към входната врата. Мили боже, наистина ли щеше да я изхвърли навън в смразяващия декемврийски студ, без нищо по нея, освен бельото? Боса и без пари? Без нищо на гърба ѝ, освен проклетата шифонена пелерина?

— Не можеш да направиш това!

— Само гледай. — Тони отвори входната врата с една ръка, а с другата дръпна Крис.

Снежният вихър я блъсна по голата плът.

— Не, Тони! — изпищя тя. — Не прави това! Дай ми поне да се облека!

Той се спря.

— Може би малко свеж въздух ще ти проясни главата — спокойно ѝ заяви. После я грабна под мишниците и я изхвърли през вратата.

— Тони!

Вратата се затръшна в лицето ѝ.

— Тони! — Крис започна яростно да блъска по вратата, ужасният студ на площадката изгаряше босите ѝ крака, сякаш бе стъпила на горещи въглени. — Тони!

Тя слезе няколко стъпала надолу и като обезумяла огледа пустата заснежена улица. Зачуди се какво да предприеме. Треперейки вдигна глава и видя Монтана да я наблюдава от прозореца на стаята си.

— Монтана — извика тя, но думата бе отнесена от ледения пристъп на вятъра. Крис безпомощно видя как дъщеря ѝ се отдръпна от прозореца и една по една всички светлини в къщата угаснаха.

16.

Барбара си беше в леглото и се опитваше да свърши първа глава на книгата, за която всички твърдяха, че била чудесна, но не успяваше да се съсредоточи. Прочете последния абзац поне четири пъти и пак нямаше представа за какво се отнася. Тя затръшна книгата и я пусна до коленете си. Трейси спеше до нея, с възглавница, захлупена на главата, за да не ѝ пречи светлината. „Мило дете“ — прошепна Барбара. — „Какво щях да правя без теб?“ — Тя постави книгата на нощното шкафче и загаси. После внимателно махна възглавницата от лицето на Трейси и приглади разпиляната по челото ѝ коса, поглъщайки дъщеря си с очи, както сюнгер поглъща водата. Трейси се размърда и се обърна по гръб. Очите ѝ потрепнаха, като че ли щяха да се отворят.

— Трейси? — с надежда попита Барбара. Понякога Трейси сякаш подсъзнателно усещаше кога на Барбара не ѝ се спи, събуждаше се, изправяше се в леглото и те разговаряха. За филми, мода, козметика, тържества. Барбара съзнаваше, че говори най-вече тя, а Трейси предимно слуша. Понякога Барбара отиваше по-далече — споделяше своите страхове, разочарования, колебания, а Трейси спокойно я окуражаваше. От време на време Барбара си мислеше, че струпва твърде много на крехките ѝ рамене, но Трейси никога не се оплакваше. Чувстваше се удобно в ролята си на възрастна. Кога ли си бяха разменили ролите, зачуди се сега Барбара. Кога точно тринайсетгодишното момиче във фланелена пижама на синьо-бели точки бе станало родителя, а тя — детето? Не се ли предполагаше, че тя трябва да знае всичко, да бъде мъдра и опитна, търпелива и силна? Вместо това беше глупава, несръчна, слаба. Измамница. Нищо не знаеше. Дали Трейси го усещаше? Затова ли споделяше толкова малко за самата себе си с майка си?

Не че Трейси бе потайна, груба, или дори трудна. Не, дъщеря ѝ бе неизменно учтива, отзивчива и внимателна. Тя отговаряше на всички въпроси на майка си — за училището, приятелите, момчетата — откровено и с лекота. С две думи, училището беше наред, приятелите ѝ — чудесни, а на хоризонта се мотаеха няколко момчета. Когато Барбара я притиснеше за подробности, Трейси незабавно ги излагаше, предавайки фактите от ежедневието си внимателно и точно, сякаш рецитираше стихотворение пред класа. Изглеждаше, че няма истински амбиции, нито изгарящо желание да бъде това или онова, в резултат на което рядко, ако изобщо някога, биваше разочарована или потисната. Лесно се бе справила с развода на родителите си, добре се приспособяваше към растящото си ново семейство и успяваше да продължи напред със собствения си живот по такъв начин, че майка ѝ можеше само да гледа отстрани и да ѝ се възхищава, понеже самата тя бе толкова неспособна да се справи.

— Трейси? — попита отново Барбара, но очите на Трейси си останаха плътно затворени.

Барбара потупа бузите ѝ и си даде сметка, че изобщо не познаваше както трябва дъщеря си.

Свършила си чудесна работа, уверяваха я приятелките ѝ. Трейси е прекрасно дете, съгласяваха се те.

Което не би могло да се каже за всичките дъщери от Гранд авеню.

Докато дъщерята на Вики, Кирстен, се развиваше забележително добре — забележително, като се има предвид фактът, че бе отгледана от поредица детегледачки и рядко виждаше изобщо майка си, което бе пряко отражение на начина, по който е била отгледана самата Вики, осъзна Барбара — първородната дъщеря на Сюзан, Ариел, в най-добрата си светлина бе едно начумерено дете, а в най-лошата — направо груба. Което, според майка ѝ, се случваше през повечето време. Ариел бе непокорна и войнствена, бързо се ядосваше и бавно прощаваше, в почти всяко отношение бе пряка противоположност на Сюзан.

Колкото до дъщерята на Крис, Монтана…

Барбара изрече безмълвна молитва и затвори очи. Крис рядко напускаше мислите ѝ, откакто се бе натъкнала на Тони преди няколко седмици. Но сега не можеше да си позволи да мисли за Крис. Ако ѝ позволеше да навлезе в мислите ѝ, щеше да остане там цяла нощ, а вече беше късно, тя се чувстваше уморена и беше време да поспи. Барбара се отпусна по гръб, а мислите за Крис витаеха някъде зад очите ѝ, като изгубен самолет, който търси своята писта в мрака.

Напомни си да се отпусне. Започнете с пръстите на краката, пишеше в едно скорошно издание на „Виктория“. Пръсти, отпуснете се, заповяда им мислено, но ги усещаше, че мърдат под завивките. Сега бавно се придвижете нагоре по тялото. Първо краката. Крака, отпуснете се. Сега глезените. Глезени, отпуснете се. Може би, ако започнеше да носи по-практични обувки, помисли си Барбара, нямаше да ѝ е нужно толкова време, за да се почувстват краката ѝ удобно. Прасци, отпуснете се. Сега коленете. После бедрата. Моите дебели бедра, неспокойно си помисли тя. Преди имаше такива великолепни крака, че само с тях бе спечелила състезанието по бански костюми. А сега я ги погледни! Не, не ги гледай. Ще видиш само целулит, разширени вени и прораснали навътре косми. „Крака, отпуснете се“ — заповяда на глас Барбара, мятайки се неспокойно в леглото. А сега, задника ти, каза си тя. О, бива си го и него. Моят голям, дебел, непрекъснато растящ задник. Ако го отпуснеше още малко, той щеше да заеме цялото легло. „Отпусни се, да те вземат мътните“ — изсъска Барбара и мислите ѝ се завъртяха около корема. Моят голям, дебел, подут корем, помисли си тя с отвращение. Глупавото проклето нещо. Първата ѝ работа сутринта щеше да е да се обади на доктор Стийвс, да си запише час и да върви по дяволите и болката, и колко струва, и всичко.

Барбара се надигна и отхвърли завивките. Е, малкото упражнение завърши с шумен успех, каза си тя, с усещането, че адреналинът ѝ е скочил. Със същия успех би могла да погълне една доза кофеин. Сега щеше да будува цяла нощ. „По дяволите!“ Тя потърси Трейси в тъмното. — „Трейси? Трейси, будна ли си?“

В отговор Трейси се обърна на другата страна, с лице към стената.

— По дяволите. — Барбара завъртя неспокойно глава насам-натам. Почуди се дали да не стане и да иде до банята, но реши да не си прави труда. Пресегна се за книгата, но вместо нея хвана телефона. — Почти полунощ — отбеляза със задоволство, докато набираше цифрите, които пръстите ѝ знаеха наизуст. — Вече всички би трябвало да сте заспали.

Телефонът иззвъня веднъж… втори път…

— Ало? — Гласът на младата жена бе натежал от сън.

Барбара се засмя. О, горкичката, събудих ли те?

— Ало? — отново попита гласът.

Глупаво момиче, помисли си Барбара. Човек би си помислил, че вече си е взела поука.

— Барбара, ти ли си? — внезапно попита Пам.

Барбара постави слушалката на мястото ѝ, ръката ѝ гореше, като че ли бе попарена с киселина. Сърцето ѝ биеше така силно, че заплашваше да изскочи от гърдите. Мили боже, какво беше направила?

Успокой се. Отпусни се. „Сърце, отпусни се“ — каза си тя и се изсмя на глас с пронизителен звук, който отекна в тъмнината като пропукване на лед.

— Мамо? — промърмори Трейси и обърна глава към майка си.

— Всичко е наред, миличка. — Барбара потупа рамото на дъщеря си. — Просто имах кошмар. Заспивай пак.

Всичко е наред, повтори си безмълвно тя. Всичко бе наред. Пам просто се мъчеше да отгатне, подхвърли първото име, което ѝ дойде наум. Нямаше начин да докаже каквото и да било. Няма нищо. Лягай. Опитай се да поспиш.

Минаха няколко минути и постепенно сърцето ѝ се нормализира. Изтощена, уплашена, уморена, накрая тя се унесе в неспокоен сън, в който тичаше по Гранд авеню, преследвана от един бесен доберман. Кучето дишаше в петите ѝ и всеки момент щеше да я ухапе, но изведнъж спря, извърна глава и се ослуша. За какво ли, почуди се Барбара.

И тогава тя чу звука.

Барбара се надигна и погледна часовника. Десет минути след полунощ. Тя почака и реши, че звукът е бил част от съня ѝ. Помоли се и обаждането до Пам също да е било част от него. Тъкмо се канеше пак да си легне, когато отново чу този звук.

Какво бе това?

Първата ѝ мисъл беше, че трябва да е Трейси, че е станала и е отишла до кухнята да хапне нещо. Но Трейси дълбоко спеше до нея, Барбара го осъзна, без да я поглежда. Това означаваше, че е нещо друго, някой друг и че този някой се движи около стълбите. Крадец?

Защо един крадец би избрал нейната къща, когато по улицата имаше толкова по-хубави къщи, които не изглеждаха нито изоставени, нито занемарени? Защо изобщо някой би избрал тази къща?

Освен ако знаеха кой живее тук. Освен ако имаха лична причина за посещението.

Тони.

Той трябва да е, осъзна Барбара и затаи дъх. Той я беше заплашил. Лоши неща се случват на хората, които не си гледат своята работа, беше ѝ заявил. Това бяха точните му думи. И сега бе тук да изпълни заканата си.

Мили боже, какво можеше да направи? Ако само посмееше да докосне Трейси…

Барбара вече се пресягаше за телефона да набере 911, когато долови приглушените стъпки по стълбите и чу познатия глас.

— Барбара — произнесе гласът, после пак, по-настойчиво: — Барбара.

Тя затвори очи. Не знаеше да плаче ли, или да се смее. Нямаше нужда да пита кой е. Познаваше този глас толкова добре, колкото и собствения си. Барбара мълчаливо стана от леглото и наметна тъмносин халат върху бледосинята си нощница. Хвърли поглед към Трейси, която все така шумно спеше, и се отправи към коридора.

Той я чакаше на върха на стълбите. Твърдата поза на раменете му под тежкото зимно палто издаваше, че е ядосан.

— Какво правиш тук? — попита тя.

— Какви, по дяволите, ги вършиш ти? — попита той на свой ред.

Барбара вдигна пръст към устните си.

— Трейси спи — прошепна тя. — Да слезем долу.

— Какво, по дяволите, си мислиш, че правиш? — попита я отново, преди да са стигнали всекидневната.

— Би трябвало аз да те попитам същото — отговори Барбара, почувствала се изведнъж изненадващо спокойна, сега, когато се изправи лице в лице с бившия си съпруг. Нима Вики не бе твърдяла винаги, че най-добрата защита е доброто нападение? — Как влезе?

— Имам ключ — напомни ѝ Рон.

— Бих искала да ми го върнеш.

— Това е моята къща.

— Вече не. Нямаш право да нахлуваш тук посред нощ.

— Аз ли нямам право?

— Можеш ли да понижиш гласа си, ако обичаш? Не мисля, че би желал Трейси да те чуе.

— А може и да искам. Може би си мисля, че е време Трейси да разбере какво прави майка ѝ в свободното си време.

О, боже.

— Рон, няма нужда от това.

— Няма нужда? Няма нужда?

— Моля те, успокой се.

Рон закрачи напред-назад пред нея, размахвайки ръце във всички посоки, така че от черното му палто из въздуха се разлетяха снежинки, сякаш бе вкарал зимата вътре. Дори и в яростта си си оставаше красив, не можа да се сдържи да не си помисли Барбара. Дори и сега трябваше да се бори с желанието си да се хвърли в тези ядосани ръце и да го моли да се върне обратно. Какво ѝ ставаше? Никакво самоуважение ли не ѝ бе останало?

— Какво, по дяволите, си мислиш че правиш, като звъниш в дома ми по всички часове на нощта и безпокоиш жена ми?

— Не зная за какво говориш. — Наистина ли очакваше да ѝ повярва?

— Не ме баламосвай, Барбара. Зная, че ти се обаждаш. Не зная само защо. Някакво перверзно удоволствие ли изпитваш да безпокоиш семейството ми? Това ли е? Защото ми дойде до гуша. На всички ни омръзна. И сега съм тук да те предупредя, че ако това не престане, и то веднага, ще отида в полицията.

— Полицията ли?

— И в съда.

— В съда? За какво говориш? — Какво ставаше? Кога бе изгубила контрола над разговора, над ситуацията? Какво бе станало с най-добрата ѝ защита?

Споразумението по развода чудодейно се озова в ръцете на Рон. Той го размаха пред лицето ѝ.

— Това не е за вечни времена, нали знаеш? Ако се наложи, ще се върнем обратно в съда.

Барбара чу стъпките на Трейси горе на стълбите и разбра, че дъщеря ѝ слуша.

— Мисля, че трябва да се успокоиш.

— Омръзна ми, Барбара. Предупреждавам те. Още едно обаждане, и аз самият ще проведа няколко разговора.

— Няма да има повече обаждания — тихо каза Барбара и видя как ръцете на Рон се отпуснаха отстрани на тялото му.

— Това място е същинска кочина — каза той, почти на себе си.

Барбара погледна към модните списания, разпръснати по пода, към мокрите петна по масичката за кафе пред намачкания тревистозелен диван. Той бе прав — въпреки че лунната светлина смекчаваше гледката, мястото си беше кочина.

— Наложи се да уволня чистачката. Нямаме достатъчно пари.

— Давам ти доста пари.

— Не са достатъчни.

— Повече от достатъчни са.

— Тази къща е скъпа за поддръжка.

— Тогава я продай.

— И да ти дам половината?

— Ти подписа такова споразумение.

— Споразумението казва, че мога да остана тук, докато Трейси завърши гимназия.

— В къща, която не можеш да си позволиш да поддържаш както трябва?

— В къщата, която обичам.

— Би могла да намериш нещо по-малко.

— Не искам нещо по-малко.

— Би могла да живееш под наем, за бога. Или да си купиш апартамент. Точно сега на пазара има голямо разнообразие от предложения.

— Не искам апартамент. Не искам да живея под наем — заяви Барбара, опитвайки се да не изостава от разговора. — Не искам да откъсна Трейси от корените ѝ.

— Всичко е наред с Трейси. Тя няма да има проблеми с местенето.

— Аз ще имам проблеми с местенето.

— И защо? Половината ти приятелки вече се изместиха. Какво те задържа тук, освен ината?

— Не е необходимо да се оправдавам пред теб.

— Аз съм професор, Барбара — каза той, в опит да звучи разумно. — Не печеля много пари. Не мога да си позволя да издържам две семейства.

— Може би трябваше да помислиш за това, преди да напуснеш — горчиво отбеляза Барбара, — преди да решиш, че искаш повече деца.

— Затова ли е всичко? — Изражението в погледа на Рон се колебаеше между съжаление и презрение. — Защото имам син? Защото аз и Пам очакваме второ бебе?

— Трейси също е твое дете.

— Зная това. И съм напълно съгласен да осигурявам Трейси. Бъди разумна, Барбара. Не е като да те карам да живееш на улицата.

— Няма да напусна Гранд авеню.

— Правиш това само на инат.

— Кое? Това, че оцелявам?

— Доста добре оцеляваш, бих казал, като съдя по банковата си сметка.

— Това бе твоя идея.

— Идеята беше сметката да се използва само в спешни случаи.

— Наистина ли? Аз не я разбрах така.

— Няма значение — заяви Рон и поклати глава в знак, че приключва разговора. — От този момент нататък, считай кредита си за отменен.

— Какво?

— Имате лош кредит, госпожо.

— Не можеш да направиш това.

— Само виж.

— Ще се обадя на моя адвокат.

— И аз ще се обадя на моя. Сигурен съм, че всеки съдия би проявил разбиране относно спешния случай „Армани“ за три хиляди долара миналия месец, особено в светлината на среднощните обаждания, които правиш в дома ми.

Барбара погледна към стълбите.

— Говори по-тихо, ако обичаш!

— Ще ми направиш ли една услуга, Барбара? Следващият път, когато отидеш при доктора си за лифтинг, накарай го да ти прегледа главата.

Откровената злъч на Рон сякаш зашлеви Барбара и я блъсна към стената.

— Махай се от тук — тихо произнесе тя, твърде вцепенена, за да направи каквото и да било движение. — Искам да напуснеш къщата ми веднага.

Рон се загърна в палтото си и закрачи към входната врата.

— Ти се нуждаеш от помощ, Барбара. Превърнала си се в смачкана стара чанта, в злобен паразит, и никаква пластична хирургия не може да направи и едно проклето нещо, за да промени това.

Вратата се затръшна след него. Краката на Барбара мигом се подкосиха и тя загуби опора. Плъзна се по стената, срина се в безформена купчина, като мръсно пране, струпано от някого и забравено.

Тя все още седеше там, когато няколко минути по-късно Трейси плахо се подаде откъм стълбите.

— Мамо? Мамо, добре ли си?

Барбара кимна, без да каже нищо, понеже не можеше да се довери на гласа си.

— Той е просто ядосан — каза Трейси и коленичи до майка си на износения зелен килим. — Знаеш, че не мислеше това, което каза. Мамо?

Думата загатваше цял куп неизречени въпроси. Мамо, какво правеше татко тук? Мамо, защо той бе толкова разстроен? За какви телефонни обаждания говореше? Мамо, моля те, говори с мен. Кажи ми, за какво всъщност ставаше дума тази нощ. Аз ли съм виновна?

— Мамо?

Барбара се усмихна на Трейси през пълните си със сълзи очи, удивена, както винаги, от чудото, което бе създала. Трейси се взираше обратно в майка си с кръгли, тъмни очи, които не издаваха нищо. Какво ли всъщност си мисли за мен, помисли Барбара, пресегна се и нежно погали косата на дъщеря си. Пръстите ѝ се заплетоха в разбърканите ѝ от съня къдрици. Дали вижда онова, което и Рон — истерична разведена жена на средна възраст, изоставена от съпруга си, оставена да си седи сама в тъмното, витаеща в бледи спомени за отминала слава? Смачкана стара чанта, злобен паразит?

— Би трябвало да спиш — каза Барбара на дъщеря си.

— Ти също.

Може би трябваше да приеме съвета на Рон, колкото и злъчно да бе запратен в лицето ѝ, и да се посъветва с лекар, някой, който да ѝ помогне да се справи с проблемите си, да продължи с живота си. Само че лекарите струваха пари, а Рон недвусмислено ѝ бе заявил, че банката е затворена.

— Трябва да си лягаш — каза тя на Трейси.

— Ти също.

— Върви, миличка. Идвам след няколко минути.

— Ще те почакам.

— Не, върви — настоя Барбара. — Моля те, миличка. Ще се оправя. Просто имам нужда от няколко минути.

Трейси погледна майка си твърде изморено, за да спори, после се изправи на босите си крака.

— Обещаваш ли, че няма да се бавиш?

— Две минути.

Трейси се наведе, целуна майка си по челото, после бавно тръгна да излиза от стаята.

— Благодаря ти — каза Барбара.

— За какво?

— За това, че толкова добре се грижиш за мен.

— Опитай се да не мислиш за онова, което каза татко — посъветва я Трейси, сякаш четеше мислите на майка си, сякаш те бяха изписани на челото ѝ и светеха в тъмното.

— Вече го забравих — излъга Барбара и затвори очи. Обгърна я успокояваща тъмнина, когато Трейси неохотно напусна мястото си.

— Мамо? — почти веднага я повика Трейси отгоре. — Минаха две минути. Идваш ли?

Барбара се изправи с уморена усмивка и като в транс тръгна към стълбите. Беше вече на първото стъпало, с ръка на парапета, когато чу по алеята да се задава кола, после стъпки по пътеката. Рон ли е, зачуди се тя. Връща се да изплюе още омраза към нея, да изрече още думи, които е забравил в първия рунд? Дали този път ще почука или пак ще използва ключа си? Още утре трябва да иде до ключаря и да уговори смяната на всички брави в къщата. После ще изпрати сметката на Гадняра Рон. Да види той, че старата чанта крие още няколко коза в ръкава си.

Но чукането по вратата бе тихо, почти плахо, макар че, докато тя се колебаеше, стана по-настойчиво. Барбара бавно се приближи към вратата и погледна през шпионката към мразовитата нощ.

— О, боже мой!

— Мамо — извика откъм стълбите Трейси. — Кой е?

Барбара отвори вратата и протегна ръце. В следващия миг Крис грохна в тях.

17.

— Боже мой, какво ти се е случило? — Барбара размахваше ръце около Крис, без да знае къде да ги спре. Тя докосна треперещите ѝ рамене, подгизналата ѝ от сняг коса, измокреното ѝ от сълзи лице. — Трейси, донеси ми няколко одеяла. Побързай!

Крис погледна назад към алеята, към шофьора на таксито, който се бе облегнал на вратата на колата и гледаше нервно.

— Това е неговото сако — дрезгаво прошепна тя и смъкна окаяното черно кожено яке от раменете си. Барбара го хвана, преди да е паднало на пода. — Нямам никакви пари.

— Ние ще се погрижим за това. — Барбара се чудеше, какво по дяволите ставаше тази нощ. Всички ли бяха полудели? Дори не беше пълнолуние, разсеяно помисли тя. В това време Трейси слезе забързано по стълбите, носейки в ръце няколко сини и зелени одеяла, които Барбара незабавно уви около Крис. Мили боже, в какво бе облечена тя? — Върни това яке на шофьора и вземи малко пари от портмонето ми — инструктира дъщеря си Барбара и поведе Крис към всекидневната. — И донеси някакви по-дебели чорапи — извика тя към Трейси, която вече тичаше нагоре за портмонето на майка си. — Не мога да повярвам, че си била навън в студа боса. Нещастните ти крака — добави и взе да ги масажира.

— Ще приготвя малко горещ чай — няколко минути по-късно предложи Трейси. Вече бе платила на шофьора, след което го увери, че всичко е наред. — Добре ли сте, госпожо Маларек? — Тя гледаше как майка ѝ нахлузва дебелите сиво-бели чорапи за аеробика на посинелите от студ крака на Крис.

Тялото на Крис трепереше толкова силно, че не бе ясно дали нарочно кимна с глава или не.

— Чорапите стават ли?

— Напълно, мила — отговори ѝ Барбара. — И чаят е добре дошъл.

Барбара бързо обгърна с ръце приятелката си и нежно я залюля напред-назад, като бебе. Не можеше да повярва, че Крис наистина е тук, че я държи в ръцете си. Колко бе жадувала да я види. И колко красива беше Крис, въпреки отминалото време и ужасите, които несъмнено бе изживяла. Барбара целуна леденото ѝ чело, жестоко измръзналата ѝ буза и усети как годините и болката се стопяват. Изведнъж те някак се озоваха отново в пясъчника в далечния край на Гранд авеню. Смееха се, бяха щастливи и безгрижни, също като децата, които си играеха в краката им. Нищо лошо не би могло да им се случи. Не и докато бяха заедно.

— Можеш ли да ми кажеш какво се е случило?

Крис се взря в Барбара с объркани, уплашени очи.

— Тони и аз се скарахме ужасно. — Тя потрепери, но Барбара не можеше да каже дали от студа, или от спомена. — Той ми купил това. — Крис разтвори отпред одеялата и втренчи празен поглед в бельото си. — Настоя да го облека. Можеш ли да повярваш? — попита с растящо недоумение. — Искам да кажа, чувствах се такава идиотка в това нещо, с тази шантава кожена украса и вееща се пелерина. Не можех да повярвам, че го прави на сериозно.

Барбара погледна към кухнята, чу Трейси около мивката да сипва вода в чайника.

— И какво стана?

— Опитах се да се пошегувам. „Аз съм супермама“ — казах. Помислих си, че може би ще се засмее, но той така побесня. Никога не съм го виждала толкова ядосан.

— Удари ли те?

Крис я погледна учудено, отне ѝ време да осъзнае въпроса, сякаш той трябваше да преодолява дебели пластове замръзнала кожа, за да достигне до нея.

— Не — произнесе тя след дълга пауза. — Не е ли странно? Той не ме удари.

— Защо да е странно?

— Защото ме бие през цялото време.

Барбара почувства как бузите ѝ се изчервяват от срам.

— Какво стана, Крис? Какво те накара да избягаш от къщи без пари, без дори да се облечеш? Защото можем да повикаме полиция…

— Моля те, не викай полиция.

— Защо не? Ако те е заплашвал…

— Не ме е заплашвал.

— А какво направи?

— Изхвърли ме навън. — Крис се засмя с пресеклив глас, който при допира с въздуха сякаш се счупи като ледена шушулка от стряхата.

— Изхвърлил те е от къщи практически гола?

— Моля те, не викай полиция.

— Защо не? Този човек е луд. Можеше да измръзнеш до смърт.

— Той каза, че никога повече няма да видя децата си.

— Е, той може да си бълва каквото поиска — твърдо заяви Барбара. — Ако някой няма да види вече децата си, то това по-скоро ще е той.

Крис се опита да се усмихне.

— Не може да ми попречи да виждам децата си, нали, Барбара?

— Разбира се, че не. Първата ни работа сутринта ще е да се обадим на Вики. Тя ще знае с кого трябва да говориш.

— Ако повикаме полиция, нещата само ще се влошат.

— Как могат да се влошат повече от това? Те ще арестуват копелето, Крис. Натикай го в затвора.

— Той ще излезе и ще се върне. Ще бъде моята дума срещу неговата. И тази на децата — меко добави Крис. — Той не би могъл да ми попречи да виждам децата, нали?

Барбара чу чайника да изсвирва в кухнята.

— Не, не може да ти попречи.

В следващия момент се появи Трейси с две чаши димящ чай в ръце.

— Билков е — отбеляза тя и отмести няколко списания от масичката пред дивана, за да постави чашите. — Ягода и киви. Нов вид.

— Благодаря. — Крис се наведе напред и взе да си топли ръцете на парата.

Въздухът се изпълни с успокояващия мирис на екзотични плодове.

— Благодаря ти, миличка — каза Барбара, изпълнена с чувство на гордост от единственото си дете. Нека Рон да произвежда бебе след бебе с младата си жена. Тя вече бе взела най-доброто от неговото семе. — Защо не се върнеш вече в леглото, скъпа? Утре сутрин си на училище.

— Мога ли да ви донеса още нещо, госпожо Маларек? Може би малко бисквити?

— Не, благодаря ти, Трейси. Много си мила.

Трейси се помая, пристъпи от крак на крак, сякаш се опитваше да си представи какво е да имаш сняг между пръстите на краката и лед по петите.

— Лека нощ, госпожо Маларек. Лека нощ, мамо. Ще съм в стаята си, ако ви потрябвам за нещо. — Тя целуна майка си по бузата и изчезна нагоре по стълбите.

Барбара вдигна едната от чашите и я приближи до устните на Крис, която засърба горещата течност.

— Хубав е — каза Крис, пое чашата от ръцете на Барбара и я обгърна със своите.

— Значи той просто те изхвърли на улицата — поде отново Барбара, в опит да подреди фактите, да чуе подробностите и да осмисли цялата история. Дали Крис е изтичала при съседите? Дали те са отказали да я приемат? Как ли е намерила такси, което да я откара до Мариемонт в почти един часа през нощта, при положение че имаше вид, сякаш е излязла от някой филм на ужасите.

— Не знаех какво да правя. — Погледът на Крис се мяташе насам-натам, сякаш търсеше отговорите. — Не можех да повярвам, че това се случва, че Тони ме изхвърля от къщи гола, че наистина стоя навън в мразовития студ без палто, без обувки и пари, и той не ме пуска вътре. Удрях по вратата. Хукнах към задния вход. Помислих дори да счупя един от прозорците. Но се уплаших, че ако го направя, той ще побеснее още повече. И тогава си помислих… о, господи, ужасно е, че децата ми са все още вътре… Помислих си, не, не искам да се върна в къщата. Аз напуснах. Наистина напуснах. Той вече не е над мен. Не ми диша във врата. Не ме изнасилва.

— О, боже.

— Аз съм свободна. — Крис се огледа из всекидневната на Барбара, невярваща и благодарна. — Напуснах.

Очите на Барбара се напълниха със сълзи.

— Да, така е. Не се налага да се връщаш повече там.

— Но децата ми…

— Ще измъкнем децата ти от там. Никой съд на света няма да присъди децата на това чудовище.

Крис кимна и пое нова голяма глътка от чая.

— Мислех си да ида при съседите — продължи тя нишката на разказа си. — Но вече бе почти полунощ. Всички къщи бяха тъмни. Знаех, че всички вече сигурно спят. Не можех да разбудя хора, които едва познавам и да им позволя да ме видят в този вид. Така че просто взех да тичам.

— Тичала си? Къде? Как?

— Не зная. В кръг. Подхлъзнах се, паднах няколко пъти, накрая се намерих на някакъв главен път. Няколко коли ме отминаха с надути клаксони, но никой не спря. Предполагам, че съм ги изплашила. После изведнъж се появи това такси. То спря, шофьорът не говореше много добре английски, но разбра, че съм в беда и каза, че ще ме откара до болницата или полицията, но аз отвърнах не, закарайте ме до Мариемонт, при приятелката ми Барбара, тя ще ви плати, когато пристигнем. Тогава той си свали сакото и го наметна върху мен. — Гласът ѝ заглъхна. Тя погледна към входната врата.

— Погрижила съм се — успокои я Барбара.

— Да. Благодаря. — Крис допи остатъка от чая и постави чашата обратно на масичката.

Барбара незабавно постави втората чаша в ръцете ѝ.

— Децата чуха ли нещо? — Барбара си мислеше за Трейси и как тя слушаше от върха на стълбите сблъсъка ѝ с Рон. Каквото и да е копелето, помисли си сега тя, поне не беше като Тони.

— Момчетата спяха.

— А Монтана?

Крис поклати глава, че не знае. По бузите ѝ потекоха сълзи.

— Всичко ще се оправи. Сега си в безопасност. Той не може да те нарани повече.

— Той държи децата ми.

— Не за дълго. Още утре сутрин ще се обадим на Вики. Тя знае какво трябва да се направи. Междувременно ще останеш тук с мен. А веднага щом вземем твоите деца, и те ще останат тук, поне докато нещата се изяснят. Което и ще стане, обещавам ти. Сега нека се качим. Ще махнеш тези смешни дрехи, аз ще ти напълня една хубава гореща вана и после ще поспиш. Как ти звучи?

Крис се усмихна:

— Твърде хубаво, за да е вярно.

Барбара приседна на ръба на ваната, загледа се във водата, която течеше от кранчето, протягаше от време на време ръка към струята, за да провери и намести температурата. Гореща, но не прекалено. Не толкова, че Крис да не може да се отпусне. Не искаше по никакъв начин да увеличава страданията ѝ. Мили боже, през какво е трябвало да премине тази жена? Явно нещата, които сподели с Барбара тази нощ, бяха само върхът на айсберга. Въпреки че това не я учудваше, нима Тони не я тормозеше от години? Та той бе отрязал косата ѝ, за бога! И тя — всички те — се бяха отдръпнали и не бяха направили нищо!

Гранд дамите. Приятелки за цял живот.

Какви ти приятелки.

Барбара затвори очи от срам и разкаяние. Твърде лесно бе да се заключи, че никой нищо не може да направи. Твърде лесно бе да се прехвърли отговорността само на треперещите рамене на Крис и бруталните юмруци на Тони. Всички те бяха отговорни.

И все пак, какво би могла да направи тя?

— Вината не е твоя — внезапно се обади Крис, влезе в банята и седна до Барбара на ръба на ваната. Тя бе загърната в широкия кадифен халат на Барбара, а косата ѝ, пораснала отново до раменете, бе втъкната зад ушите.

Конската опашка си бе отишла завинаги, каза си Барбара и осъзна колко много ѝ липсва.

— Трябваше да съм до теб — прошепна тя. — Трябваше поне да съм до теб.

— Ти беше. — Крис се пресегна и взе ръката на Барбара в своята.

— Не. Спрях да се опитвам да те намеря.

— Какъв избор си имала?

— Мислех за теб през цялото време.

— Зная.

— Всички си мислехме. Гранд авеню никога не беше същото без теб.

— Как са останалите? — попита Крис с внезапно жадни за информация очи. — Вики и Сюзан? Оуен и Джереми? Децата?

— Всички са добре.

— Заедно ли са още? Добре ли са?

— Заедно са и са добре.

— Толкова се радвам. А ти, как си ти?

Барбара се усмихна:

— Сега, като си тук, съм по-добре. — Тя докосна красивото лице на Крис, сякаш да се убеди, че тя наистина е там, а не просто видение на самотното ѝ въображение. — Моля те, кажи ми, че никога повече няма да се върнеш при него — помоли се тя. Почти не смееше да произнесе думите на глас, от страх какво може да ѝ отговори Крис.

— Никога няма да се върна при него. — Гласът на Крис бе изненадващо твърд.

— Независимо какво може да каже или да направи.

— Никога няма да се върна — повтори Крис още по-твърдо.

— Обещаваш ли?

Крис кимна:

— Обещавам.

Барбара се изправи.

— Влез във ваната.

Крис развърза колана на кръста си и махна прекалено големия халат. Като пеперуда, която се измъква от пашкула си, помисли Барбара. Тя вече се канеше да излезе от банята, когато я спря гласът на Крис:

— Остани.

Барбара не каза нищо. Вместо това затвори капака на тоалетната чиния, седна на него и се загледа в Крис, която се отпусна гола във ваната, а тялото ѝ бързо потъна в топлата вода. Винаги ли е била толкова слаба, така ужасно крехка, почуди се Барбара и трепна при вида на многобройните синини по тялото на приятелката си — по вътрешната страна на ръцете ѝ имаше мръсножълти петна, по бедрата — ярколилави кръгове, навсякъде охлузвания. Имаше и други белези, осъзна Барбара, неспособна да отмести поглед. Драскотини по врата и ребрата, следи от ухапвания на лявото рамо и на гърдата, точно над малкото кафяво зърно.

— Как е водата? Не е ли твърде гореща? — Барбара си даде сметка, че говори само за да чува собствения си глас, защото в противен случай щеше да заплаче и нямаше да може да спре.

— Идеална е.

— Сигурно си изтощена.

— Мислех си същото за теб.

— Не се тревожи за мен — каза Барбара.

— Ти не се тревожи за мен.

Двете жени кимнаха мълчаливо, разбиращо.

— Искаш ли да ти изтрия гърба? — след няколко минути попита Барбара.

Крис се засмя, взе сапуна от поставката и го подаде на Барбара. После повдигна колене, наведе се към тях и приближи бедрата си до гърдите, а Барбара натопи гъбата във водата и започна да разтрива гърба ѝ. Крис простена, изви глава наляво-надясно и затвори очи.

— Силно ли е?

— Чудесно е. Съвършено.

Барбара натри сапун на гъбата и започна да я хлъзга по гърба и врата на Крис. Нежните движения хипнотизираха и двете.

— Обещай ми, че никога няма да се върнеш при него — настоя както по-рано Барбара.

И Крис отново обеща:

— Никога няма да се върна.

Едва по-късно, когато Крис пак бе загърната в белия кадифен халат, мократа ѝ коса завита в дебела бяла хавлия и двете жени седяха на леглото ѝ, Барбара забеляза, че Крис я гледа с особен, любопитен поглед, сякаш я вижда за първи път.

— Какво има?

— Лицето ти. — Крис повдигна ръка към бузата ѝ. — Има нещо различно.

Барбара стеснително потупа крайчеца на косата си:

— Наскоро си направих малка операция.

— Каква операция?

— Малко подръпване оттук-оттам. Момичетата трябва да остават красиви.

— Ти винаги изглеждаш красива.

Барбара усети, че очите ѝ натежават от сълзи.

— Наистина си красива. — Крис нежно изтри сълзите от лицето на Барбара.

— Благодаря. — Барбара прехапа устни, за да не изхлипа.

— Толкова ми липсваше.

— И ти на мен. — Барбара притисна другата жена към себе си и двете се разплакаха.

В същия момент всяка се отдръпна и започна да трие сълзите на другата.

— Обичам те — каза Крис.

— И аз те обичам.

Тогава Крис внезапно се наведе и притисна устни до устните на Барбара, толкова нежно, че Барбара не бе сигурна дали ги усеща наистина.

Боже мой, какво става, запита се Барбара. Опита се да си представи, че всичко е сън, че цялата налудничава нощ е сън, само че знаеше, че не е. Не знаеше само как да реагира. Не знаеше какво да направи сега. Тя обичаше Крис. Обичаше я с цялото си сърце и душа. Но никога не си бе мислила за нея в сексуален смисъл, никога не си бе фантазирала нещо подобно да се случи между тях. Крис също бе уплашена и объркана. Тя току-що бе избягала от един луд мъж. Бе благодарна и отпусната и отчаяно се нуждаеше от топлина. От привързаност. От любов.

Това бе всичко.

Една изгубена душа протягаше ръце към друга.

И тогава те чуха звука. Бързо се раздалечиха.

— Какво беше това? — попита Крис. Страхът бързо се върна в очите ѝ и те се замятаха от прозореца на спалнята към коридора, после пак към прозореца.

Барбара изтича до прозореца, надникна зад тежките завеси към задния двор. Тя се взря в тъмнината, опитвайки се да зърне някой или нещо. Но видя само безмълвна зимна картина — голям, колкото пощенска картичка двор, обилно посипан със сняг, обледените клонки на малките дръвчета се люлееха безредно на студения вятър. Дали някоя от тях не бе изпукала или паднала на земята? Дали някой не бе хвърлил камък по прозореца?

Барбара огледа за стъпки по земята и за драскотини по прозореца, но не откри нищо необичайно. Дали Тони не бе разбрал, че Крис бе дошла тук? Дали сега не се криеше отвън, притихнал в тъмното и наблюдава къщата?

— Стой тук — нареди Барбара и се отправи към коридора. Имаше ли вероятност Рон да се е върнал и сега да претърсва къщата за нещо, което е забравил първия път?

— Къде отиваш?

— Веднага се връщам.

Барбара пресече коридора, отвори вратата към стаята на Трейси и погледна към леглото. Може Трейси да е отишла до банята. Може това да са чули. Само че Трейси си спеше дълбоко в леглото, дишаше спокойно и ритмично.

— Приятни сънища, мое мило момиче — произнесе Барбара и целуна челото на дъщеря си. После оправи завивките на раменете ѝ и излезе на пръсти от стаята.

Стигна до стълбите като опипваше с пръсти стената. Предпазливо заслиза по стълбите, готова всеки момент да почувства неприятелски ръце на раменете си. Но нямаше нищо. Никакви нежелани гости не бяха проникнали в къщата. Не се носеха зловещи духове. И входната, и вътрешната врата бяха добре заключени. Барбара отново надникна навън, но не видя никого.

— Махай се, който и да си — заяви тя в злокобната тишина. — Стой настрани.

— Барбара? — Гласът на Крис достигна до нея от върха на стълбите.

— Всичко е наред. Няма никой.

— Може би беше от самата къща — каза Крис, когато Барбара се върна при нея. — Знаеш как понякога къщите пукат, когато стане много студено.

Барбара предпазливо се огледа.

— Сигурно е било това.

Двете жени стояха неловко по средата на стаята. За първи път се чувстваха неловко една с друга, тъжно си помисли Барбара.

— Барбара — започна Крис, но млъкна, чувствайки се несъмнено по същия начин.

— Трябва да поспиш — каза Барбара. Опитваше се да не мисли какво се бе случило помежду им само преди няколко минути. — Сигурно си напълно изтощена.

— Да — с готовност се съгласи Крис. — Така е.

Барбара кимна с облекчение.

— Аз също.

— Това, което стана преди малко…

— Разбирам — прекъсна я Барбара.

— Наистина ли? Защото аз не съм сигурна за себе си.

Барбара се опита да изобрази една от своите красиви усмивки, но устните ѝ отказаха.

— Може ли да поговорим за това сутринта?

— Разбира се.

Без повече думи, двете жени легнаха в леглото на Барбара. Гърбът на Крис се изви пред нея, като две лъжици сме, помисли си Барбара и позволи на ръката си да се отпусне върху Крис.

— Лека нощ — промърмори Крис. Дрямката приглуши думите ѝ, те прозвучаха повече като въздишка.

— Приятни сънища — прошепна Барбара, докато тялото на Крис се отпускаше под ръката ѝ. В следващия миг Крис вече спеше. Барбара обаче упорито оставаше в съзнание, не се предаваше на съня. Тя лежа будна през остатъка от нощта, гледа как тъмното небе избледня и накрая просветна, стоеше като страж до любимата си приятелка до сутринта.

Трета част

1991-1992

Сюзан

18.

— Ариел, виждала ли си лилавия ми кашмирен пуловер? — Сюзан стоеше посред вградения си гардероб, около босите ѝ крака бе разхвърляна купчина пуловери. Тя чуваше радиото да гърми откъм стаята на Ариел, така че дъщеря ѝ си бе там и вероятно още се излежаваше. Сюзан си погледна часовника. Осем и трийсет и пет. Което означаваше, че Ариел ще закъснее за училище. Отново. А това бе нещо, с което Сюзан не бе подготвена да се заеме точно в този момент. В девет часа имаше съвещание на редколегията и тъкмо сега липсата на лилавия ѝ пуловер бе по-важна от нейната патологично мудна тийнейджърка. — Ариел?

На вратата на гардероба се показа главата на Оуен.

— Нещо не е наред ли?

— Лилавият ми пуловер го няма. Сигурна съм, че Ариел го е взела.

— Нищо няма да постигнеш, докато стоиш в гардероба и крещиш.

Сюзан се засмя, но всъщност ѝ се искаше да метне някоя обувка към главата на мъжа си. Винаги ли трябваше да бъде толкова дяволски логичен? А и тя не крещеше.

— Ариел, скъпа — извика по-силно, — виждала ли си лилавия ми пуловер?

Този път последва бърз, яростен отговор, който се блъсна в стената помежду им като възпламенен динамит:

— Откъде да зная къде е глупавия ти пуловер!

— Не казвай нищо. — Сюзан предупреди съпруга си, който бързо отстъпи назад и изчезна от погледа ѝ. Тя пое дълбоко въздух и насочи вниманието си обратно към рафтовете, които вече бе претърсила. — Ако се караш — хапеш — тържествено произнесе тя мантрата, препоръчана ѝ от доктор Слотник за случаите, когато я обхващаше неудържимото желание да удуши трудната си по-голяма дъщеря или лесно отстъпващия си съпруг. Според изтъкнатия семеен терапевт, с когото за кратко се бе консултирала Сюзан, Ариел просто опипваше почвата, бунтуваше се, защото от тийнейджърите се очакваше да го правят. Това бе нейният начин да се отдели от родителите си, обясни добрият доктор, нейният начин да добие индивидуалност, да докаже своята уникалност и независимост. Сюзан трябваше да положи усилия да не го приема лично. Което и щеше да направи, само да не беше уникалната независимост на Ариел толкова уникално непоносима.

Оуен, от друга страна, изглежда, че не срещаше трудности да следва съвета на доктор Слотник. Той се отнасяше към дъщеря им с нейния лош характер също толкова мило, както и към пациентите си. Бе нежен, проявяваше разбиране и неизменно уважение, независимо колко грубо и невъзпитано се държеше Ариел. Той бе класически модел за правилно родителско поведение, помисли Сюзан и осъзна, че наистина започваше да ѝ лази по нервите.

Тя издърпа най-горното чекмедже, ръката ѝ претършува сред спретнато подредените бикини и сутиени и без изненада установи, че пуловерът не е там. И защо би го сложила другаде, а не при останалите пуловери? Тя затръшна чекмеджето, забравяйки, че пръстът ѝ все още е вътре.

— По дяволите! По дяволите, по дяволите, по дяволите! — Заподскача в тясното пространство, мятайки пръсти във въздуха, сякаш да изтръска ужасната болка.

— Какво има сега? — попита от спалнята Оуен.

Не какво има, а какво има сега? Къде отиваше прословутото му търпение, когато ставаше дума за нея? Сюзан влезе с окаян вид в спалнята.

— Прищипнах си пръста с чекмеджето. — Тя протегна ръка към мъжа си.

— Ще се оправиш. — Той хвърли бегъл поглед към сгърчените ѝ пръсти. — Престани да ги мяташ така.

— Боли ме. — Не можеш ли поне да ги целунеш, за да ми стане по-добре, почти произнесе, но замълча. Бе уморена от формалните целувчици, които осейваха дните ѝ. Целувка за добро утро на закуска, целувка за довиждане, когато всеки тръгваше на работа, целувка за здрасти, когато се върнеха, целувка за лека нощ, когато изтощени се покатерваха на леглото. Целувки като препинателни знаци, помисли си Сюзан, зачудена кога приятностите бяха изместили страстта в брака ѝ, кога сексът бе станал привичка, нещо, което правеха, защото така се очакваше, почти от любезност. Все още бяха съхранили способността си да се задоволяват един друг, но вече не успяваха да се изненадат. Кога за последен път бяха опитали нова поза или техника? Кога за последен път бяха правили любов сутринта? А защо не сега, хвана се, че мисли тя и направи крачка към съпруга си. Може би бих могла да го сграбча, да разтворя чистата му бяла риза, да разкопчея лъскавия му черен кожен колан.

— Не мислиш ли, че трябва да се обличаш? — попита Оуен.

Сюзан се вледени, погледна надолу към сутиена и бикините си в телесен цвят и се почувства, сякаш я бяха залели с кофа студена вода.

— Добре ли си? — попита мъжа ѝ.

— Да.

— Не закъсняваш ли малко?

— По дяволите — възкликна Сюзан, осъзнала времето, върна се при гардероба, пребори се с чифт боксерки, смъкна една бежова копринена рокля от закачалката, нахлузи я през главата си, вмъкна ръце в дългите ръкави, после нервно я придърпа надолу по бедрата си. Влетя в банята, бързо прокара четка през своенравната си, дълга до брадичката коса и се намръщи на отражението си в огледалото. Отново бе взела да пълнее. Нищо чудно, че Оуен бе почнал да губи интерес. Не че самият той бе в кой знае каква форма. Не и като Питър Басет, който работеше упорито, за да поддържа тялото си стегнато с три посещения седмично в гимнастическия салон.

— Би трябвало да се присъединиш към мен някоя вечер — беше ѝ предложил едва миналата седмица, а тя се засмя, макар че не знаеше защо и каза, че ще си помисли.

Какво толкова имаше да му мисли? Нямаше начин да позволи на Питър Басет да я види по спортни гащи-страстоубийки или по-лошо — по трико. Дотолкова не беше във форма, че сигурно нямаше да минат и десет минути, преди да ѝ паднат акциите. Не бе спортувала от векове. Което беше глупаво. Редовните упражнения не само щяха да ѝ помогнат да свали излишните килограми, но и щяха да подобрят самочувствието ѝ. Общо взето прекарваше твърде много време да се тревожи за майка си, да воюва с дъщеря си и да поглъща всичко, което ѝ се изпречи на пътя.

— Изглеждам ужасно — произнесе на глас.

— Добре изглеждаш — обади се Оуен, приближи се зад нея и я целуна по врата.

— Благодаря — потиснато отговори тя. Добре не бе най-въодушевяващата подкрепа.

— Лек ден — каза ѝ той на излизане от стаята.

Минута по-късно Сюзан чу дрънченето на гаражната врата, докато се отваряше и затваряше.

— И на теб също — промърмори тя.

— Пак ли си говориш сама? — сухо попита Ариел, която изскочи отнякъде. Току-що разрошената ѝ синьо-черна коса стърчеше като прясно боядисани бодли на таралеж на върха на главата ѝ.

Сюзан скочи, както правеше напоследък, щом видеше по-голямата си дъщеря, това крехко малко ангелче, откърмено от нея, с мека златна косица, излъчваща чудесни бебешки миризми и обещания за бъдещето. Обещания за какво, почуди се Сюзан, опитвайки се да изпълни съвета на доктор Слотник и да мисли позитивно.

Е, я да видим: Ариел имаше красиви очи, независимо че упорито ги обграждаше с нещо като дебел слой сажди; имаше чудесна кожа, макар че понякога бе трудно да се забележи под всичката тая бяла пудра; имаше красива фигура, въпреки че прекомерно големите парцали, които навличаше далеч не я правеха привлекателна; имаше остър ум.

И още по-остър език.

Мисли позитивно. Мисли позитивно.

Имаше си собствено мнение.

Това положително ли беше?

— Откъде изкопа тая рокля? — въпросът на Ариел прозвуча като обвинение.

От същия магазин, от който си купих и лилавия пуловер, искаше ѝ се да отговори, но си замълча.

— Не трябваше ли вече да си на училище? — каза вместо това и мълком се прокле. Определено не беше правилното нещо да се каже, ако искаше да избегне сблъсъка. Нали доктор Слотник я бе посъветвал да остави училището да се справя с патологичните закъснения на Ариел? Това е тяхна работа, не твоя, бе заявил оплешивяващият терапевт.

Внезапно Сюзан си припомни първия път, когато Питър Басет я бе повикал в своя кабинет. Говореше по телефона с училището на дъщеря си, обсъждаха същия проблем. Нищо чудно, че толкова добре я разбираше. Имаха много общо помежду си, помисли си тя с усмивка.

Изненадващо, Ариел също се засмя. Ясно изразени трапчинки се очертаха изпод дебелия слой бяла пудра, който покриваше лицето, но свършваше до врата ѝ, така че тя изглеждаше като пострадала от някаква пълзяща кожна болест.

— Да — призна Ариел. С пръстите на дясната си ръка тя пукаше кокалчетата на лявата, а Сюзан се стараеше да не потръпва при звука им. — Закъснявам, а днес е класното по математика за първия срок.

— Тогава по-добре тръгвай. — Сюзан на два пъти си погледна часовника. Почти девет часа. Даже ако Ариел тръгнеше на секундата, нямаше шанс да стигне навреме в училище. А тя дори не бе облечена още. Или пък беше? Сюзан се опита да не се взира в развлечената риза осеяна с мръсни петна и торбестите раздрани дънки, които носеше дъщеря ѝ.

— Има ли нещо? — Самият тон на Ариел бе провокиращ.

Сюзан поклати отрицателно глава и се втренчи в пръстите на краката си. Ако се караш — хапеш.

— Надявах се, че ще ме хвърлиш.

— Да те хвърля?

— До училище. Така няма да си изпусна класното.

Сюзан затаи дъх, мълчаливо преброи до десет, отвори уста да каже нещо, после я затвори и пак преброи до десет. Колко пъти вече бяха говорили за това?

— Това вече сме го говорили.

— Хайде де, мамо. Един път…

Никога няма да се научи, ако през цялото време я спасяваш, бе я предупредил доктор Слотник. Трябва да я оставиш да си носи последствията от собствените постъпки.

— Не мога — чу се да казва Сюзан.

— Какво искаш да кажеш с това „Не мога“?

— Ариел, имам важно съвещание в девет часа. Нямам време да те закарам.

— Ще отнеме само една минута.

— Не мога.

— Не можеш или не искаш?

— Трябва да се обличам.

— Ти си облечена.

— Изглеждам ужасно.

— Е, и?

Въпросът изумяваше с простотата си. Кой го е грижа, ако изглеждаш ужасно, означаваше той. Така или иначе, кой те поглежда? Кой те вижда? Ти си жена на средна възраст, за бога, не съзнаваш ли, че си невидима?

— Боя се, че просто ще трябва да отидеш до училище сама.

— И да закъснея за класното?

— Може би е трябвало да помислиш за това преди половин час.

— Може би ти трябва да вървиш по дяволите — изстреля в отговор Ариел.

— Една минута, млада госпожице — започна Сюзан, но Ариел бе вече изчезнала, обзета от собствената си ярост, краката ѝ тропаха надолу по стълбите. Входната врата се отвори и затръшна, неприятни вибрации отекнаха из къщата. Сюзан се завтече към стаята на Ариел и си проправи път до прозореца, който гледаше към улицата.

— Не си взе чадър — разстроено промърмори тя. Видя как дъщеря ѝ извади от задния си джоб пакет цигари, запали една и, без да обръща внимание на априлския дъжд, леещ се върху нея, бавно се упъти към ъгъла. — Вали като из ведро, а тя дори не забелязва.

Трябваше да закара Ариел до училище. Само още веднъж. Една цигара по-малко. Валеше, за бога. Сега дъщеря ѝ ще закъснее, няма да си направи класното и отгоре на всичко ще хване пневмония. Сюзан стоеше насред стаята на Ариел, която изглеждаше, сякаш през нея току-що е преминала тропическа буря и едва не се разплака. Какъв хаос! Леглото, бюрото, пода, всяко налично пространство бе отрупано с дрехи, гримове, касети. Подобно на трохи, по килима бяха пръснати монети. На пода, до крака на леглото стоеше пластмасова опаковка от използван тампон. Сюзан затвори очи и се помоли да не намери и другата му част, когато се наведе да го вдигне. Пусна го в празното кошче за боклук, може би единствената вещ в стаята, която не бе запълнена с нищо.

— Господи, как може да живее така? — Тя автоматично се захвана да събира дрехите от пода, да ги изтръсква и скатава. Отвори вратата на гардероба, махна замърсените и изпомачкани дрехи и направи място за другите.

И тогава го видя — смачкан на стегната топка и заврян в най-отдалечения ъгъл на втория рафт. Нейният лилав кашмирен пуловер. Пуловерът, в търсене на който отиде половината ѝ сутрин, същият за който Ариел отрече да знае каквото и да било, пуловерът, който искаше да носи на съвещанието тази сутрин, онзи, за който Питър бе казал, че подчертава синьото в очите ѝ.

— Ще я застрелям — прошепна Сюзан, когато видя друг свой пуловер, едно бяло ангорско поло, което не бе виждала от месеци, да се подава изпод купчина смачкани тениски. Тя грабна пуловерите и се върна с тях в стаята си, въпреки че знаеше, че са твърде мръсни, твърде пропити с цигарен дим, за да ги носи където и да било в скоро време. Мисли позитивно, каза си тя. Може би това означаваше, че вкусът на Ариел се подобрява. — Тя ме излъга — каза Сюзан и спря. Гласът на дъщеря ѝ още ехтеше в ушите ѝ.

Откъде да знам къде е глупавият ти пуловер?

— Опитай се да не го приемаш лично — припомни си съвета на доктор Слотник.

— Майната ти — заяви Сюзан на добрия доктор, върна се при своя гардероб и нахлузи чифт нови кафяви обувки с високи токчета. Бяха малко по-високи, отколкото носеше обикновено и отколкото ѝ беше удобно да носи, но реши, че има нужда малко да си повдигне духа.

Бог ми е свидетел, че имам нужда, помисли си тя.

— Сюзан, мога ли да поговоря с теб за минута? — попита я Питър Басет, докато тя напускаше заседателната зала след края на сутрешното съвещание.

— Разбира се. — Сюзан присви пръстите в обувките си, които ѝ убиваха цяла сутрин. Другите редактори и асистентите им напускаха залата.

— Защо не затвориш вратата?

Тя тутакси затвори вратата на просторното помещение, едно от общо двете на етажа, които не бяха със стъклени врати. Питър предпочиташе тази зала за съвещанията, защото тук по-малко се разсейваха. Нямаше прозорци, нито вътрешни, нито външни, които да привличат окото. Четири бежови стени обграждаха дълга дървена маса и шестнайсет скучни бежови стола. Единственото цветно петно в стаята се привнасяше от подредените в три редици обложки на „Виктория“, поставени в рамки и подредени на едната стена. Останалите стени бяха празни. На отделен плот в единия край на залата бе поставена кафемашина. Поднос с недокоснати сладкиши стоеше зад нея.

Сюзан се бореше с желанието да си грабне от тях, още откакто бе влязла, но бе закъсняла с десет минути и съвещанието течеше с пълна пара. Освен това, забеляза, че никой друг на масата не ядеше нищо. Очевидно всички бяха имали време да закусят, поне онези, които изобщо ядяха. По дяволите всички тези тънки бедра, така или иначе, прокле ги Сюзан и реши, че започва да звучи като Барбара. Кога бе започнала да се тревожи от такива неща?

— Извинявайте, че закъснях — бе изрекла тя, преди шефът ѝ да има време да я упрекне.

— Всичко наред ли е?

Сюзан сви рамене. Което означаваше: все същото.

— Дъщеря ти още ли ти създава проблеми?

Сюзан се засмя.

— Не би трябвало да ѝ позволявам да си играе с мен.

— Понякога не е лесно. Повярвай ми, зная го от личен опит.

— Така или иначе, това не извинява закъснението ми. — Не трябваше ли той да го каже, зачуди се тя.

— Няма значение — каза вместо това Питър. — Не е краят на света. Как е майка ти?

— Не много добре.

— Съжалявам да го чуя.

— Благодаря. — Тя се върна на стола си, без да е сигурна защо е тук. Бе предположила, че Питър иска да я смъмри за закъснението, да ѝ напомни, че колкото и да ѝ влиза в положението, те имаха да правят списание и тя не бива да допуска личните ѝ проблеми да пречат на работата ѝ. Нима Джуди Бътлър не бе уволнена по съвсем същата причина преди няколко месеца? Вместо това обаче, ето, шефът ѝ ѝ казва да не се притеснява, че не е дошъл краят на света. И се усмихваше, не се мръщеше, с протегнати напред крака и ръце, подвити под главата му, която лежеше отпусната в дланите. — Искаше да говорим за нещо? — започна предпазливо тя.

— Исках да ти възложа да изготвиш програмен доклад.

— Програмен доклад? — За какво говореше той?

— Нали не си си помислила, че съм забравил предложенията ти относно подобряването качеството на списанието?

На Сюзан ѝ трябваше една минута да проумее какво имаше предвид Питър Басет. Онзи разговор бе толкова отдавна, че тя дори не си спомняше какви бяха предложенията ѝ.

— Нещата в нашия бизнес се придвижват много бавно. Отговорните фактори не обичат да променят формулата на успеха си, дори когато тя започва да става безнадеждно остаряла. Доста трудно бе да убедя висшестоящите да променим основната насока, особено в светлината на растящите цифри от продажбите. Менажерите твърдят, че читателската аудитория на „Виктория“ ще продължава да се разширява, само ако списанието остане сладко и лъскаво и най-вече повърхностно. — Той поклати глава. Жестът говореше: заедно сме в това. — Но искам да знаеш, че не съм се отказал, че имам намерение да продължа да настоявам за подобрение. И съм решен повече от всякога да пробутам няколко съществени статии.

— Как можеш да направиш това?

— Много внимателно — отговори той с намигане. — Ще открадна тук една страница, там — друга. По-аргументирани, с по-богат контекст и дълбочина. Накрая — кой знае — може дори да успеем да вмъкнем между другото и някоя напълно сериозна статия.

— Това би било чудесно. Всъщност, имам цял куп идеи.

— Например?

— Ами, надявах се, че ще можем да измислим нещо във връзка с тази нова терапия чрез замяна на хормони, около която толкова се вълнува медицинското съсловие. Темата в действителност витае от доста време, но изведнъж стана много актуална. Зная, че не е нещо, което непременно ще ангажира по-младите ни читатели, но…

— Можеш ли да го направиш да звучи секси? — прекъсна я Питър.

— Какво?

— Секси. Като обувките ти. — Той отново намигна.

Сюзан усети как бузите ѝ силно се изчервяват. Добре че не си сложи лилавия пуловер, помисли тя. В този момент никак нямаше да ѝ отива.

— Предполагам, че бихме могли да му придадем някакъв секси нюанс — заекна тя, опитвайки се да се съсредоточи върху мисълта си. — Нещо като: „ТЗХ — новият извор на младост?“.

Питър наклони глава, сякаш се опитваше да си представи заглавието.

— Мисля, че това може и да е находка.

— Наистина ли?

— Абсолютно. — Питър Басет се изправи на крака, заобиколи масата до мястото, където седеше Сюзан и седна на стола до нея. Краката му леко докоснаха нейните, но той не даде вид, че е забелязал.

Сюзан изживя шок, подобен на онзи, сутринта, когато си прищипна пръста, само че този път трепереха бедрата ѝ от вътрешната страна.

— Защо не опиташ самата ти да го напишеш? — попита той.

— Какво?

— Това е твоя идея. Защо не я осъществиш ти?

— Наистина ли?

— Не обещавам нищо, разбира се.

— Разбира се. — Тя се опита да стане, но той седеше толкова близо до нея, че не можеше да мине. — Веднага се захващам.

— Защо бързаш?

Тя се засмя, глупав момичешки смях, помисли си, отвратена от звука.

— Нещо смешно ли казах? — попита отново той.

Сюзан поклати глава, а той се наведе още по-близо.

Боже мой, нима щеше да я целуне?

— Имаш нещо под окото — каза и наплюнчи пръста си. — Стой спокойно. — Той се наклони дотолкова към нея, че устните им се оказаха само на сантиметри едни от други. Лявата му ръка се протегна и хвана брадичката ѝ, а средният пръст на дясната остави мокра следа от слюнка под лявото ѝ око. Сюзан имаше чувството, че се разтапя от допира му, сякаш щеше да се превърне в поток гореща лава. Кога за последен път някое докосване на Оуен бе имало такъв наелектризиращ ефект върху нея? — Ето — каза Питър. — Така е по-добре.

Щеше ли да я целуне?

Как щеше да постъпи тя, ако го направеше?

Той се облегна назад и се усмихна. Боже мой, какво ѝ ставаше? Разбира се, че нямаше да я целуне. Той ѝ беше шеф и можеше да има която си пожелае жена. Клюките мълвяха, че вече бе имал няколко. Не възтежки майки на средна възраст с бежови дрехи, които ги правеха да изглеждат като част от мебелировката, присмя се на себе си Сюзан, а привлекателни по-млади жени, като Роза Леони и Джуди Бътлър, неработещи вече за списанието. Не че Сюзан вярваше на клюките в офиса. Тя разбираше, че зачестилите обеди и частни срещи на Джуди с шефа ѝ бяха строго ограничени до работата. И все пак, не можеше да се каже, че е нещастна от напускането на Роза Леони или Джуди Бътлър. Не че беше ревнива, за бога. Та тя бе омъжена жена. Щастливо омъжена жена, патетично си напомни и сключи ръце в скута си. Мили боже, какво ѝ ставаше? От къде се взеха тези странни мисли?

— Кажи ми нещо лично за себе си — каза Питър Басет.

Сюзън помълча, несигурна накъде бие.

— Не съм сигурна, че разбирам. Какво би искал да знаеш?

— Каквато и да е информация, която можеш да довериш. Ти си мистериозна жена, Сюзан Норман.

Тя би могла да се изсмее, ако не бе така нелепо поласкана.

— Едва ли.

— Не мога да намеря път към теб.

— Така ли?

— Работим заедно вече, от колко време? Почти две години? А ти все още ме интригуваш.

— Аз те интригувам? — повтори Сюзан, хипнотизирана от думите, които бе подбрал. Тя бе на четирийсет и три години. През целия си живот не бе интригувала никого.

— Ти си очарователна жена.

Мистериозна, интригуваща, а сега и очарователна, помисли си Сюзан. Нямаше повече съмнения — Питър Басет флиртуваше с нея и тя го знаеше. И той знаеше, че тя знае, и всичко това бе толкова очевидно и глупаво, че Сюзан би превъртяла очи и би се изсмяла в лицето му, ако не се нуждаеше от цялата си енергия, за да се възпира да не скочи в скута му и да не обвие бедра около кръста му. Мили боже, какво ѝ ставаше?

— Наистина бих искал да те целуна точно сега — прошепна Питър Басет.

Сюзан не каза нищо. Разнесе се звук, сякаш някой имаше проблеми с дишането и тя знаеше, че собственото ѝ тяло я предава. Питър се наклони още по-близо, докато тя почти усети дъха му на върха на езика си. Миглите му докоснаха нейните. Устните му обхванаха нейните. Тя усети някаква искра, като от клечка кибрит, да изгаря кожата ѝ. Какво правя, помисли си Сюзан, докато устните му се притискаха все повече към нейните, а езикът му нежно обхождаше устата ѝ.

Твърде интелигентна съм за подобно нещо, помисли си и сякаш се наблюдаваше някак отстрани, как ръцете му я придърпват още по-близо. Коя е тази жена? Със сигурност не е принципната, практична, възтежка Сюзан Норман, жената на добрия доктор. Не беше ли казала веднъж на Вики, че няма начин някога да помисли да мами съпруга си?

Никога не казвай никога, бе я предупредила Вики.

Почукване по вратата изведнъж ги раздели.

— Да? — попита Питър, скочил на крака и вече до вратата, владеещ се напълно.

— Джейсън Елиът чака в кабинета ви — Сюзан чу секретарката му да съобщава.

— Веднага се връщам. — Питър се обърна към Сюзан, която продължаваше да седи на мястото си, неспособна да помръдне. — По-късно — каза ѝ той.

19.

Звънът на телефона събуди Вики от сън, в който тя преследваше една жена без лице по непозната улица. Точно когато жената спря и се обърна, Вики с всички сили се блъсна в коравата тухлена стена. Пред очите ѝ се замятаха искри, в ушите ѝ звъннаха камбани, после осъзна, че това е телефонът и неохотно си възвърна съзнанието.

— Ало — прошепна в слушалката и взе да разтрива чело, в опит да пропъди надигащото се главоболие. Червеното вино бе твърде много, помисли си и се помъчи да си спомни колко бутилки бяха пресушили.

— Добро утро. Поръчали сте събуждане за шест и половина.

Вики автоматично погледна часовника до голямото двойно легло. Точно шест и половина. Точно както го бе поръчала. Кой каза, че провинциалните хотелчета не предлагали четиризвездно обслужване?

— Благодаря. — Тя постави слушалката, седна в леглото, повдигна колене към гърдите си и намачканият бял чаршаф се свлече от малките ѝ голи гърди. Как може да е вече шест и половина? Не си ли бяха легнали току-що? — Ей, ти, поспаланко — подвикна тя към голия мъж до нея. — Събуди се, скъпи. Време е денят да почне.

— Кой казва? — Гласът на мъжа звучеше като ниско ръмжене, със следи от съня, сякаш си правеше гаргара с пясък.

— Аз. — Вики скочи от леглото и се отправи към банята.

Е, добре, не бе точно „Риц“, помисли си тя, пусна душа, влезе във ваната и се мушна под струята. Почувства как тялото ѝ постепенно се разбужда от горещата вода, обгръщаща я отвсякъде. Прозя се, после се насапуниса със скъпия „Шанел“, който бе донесла от къщи и бавно изви врата си назад. Така водата обливаше врата ѝ като език на любовник.

Тогава чу някакъв шум, почувства студената струя въздух от отварянето на вратата и видя една сянка да се движи към нея. Завесата се отметна и сянката се материализира в гол мъж. Той стъпи във ваната зад нея и пое сапуна от ръката ѝ.

— Позволи на мен — каза ѝ.

Джереми винаги бе обичал да прави любов под душа, помисли си Вики с усмивка. Казваше, че му напомняло за медения им месец на Хаваите. Там бяха успели да си намерят един уединен водопад, недалеч от хотела и всяка нощ правеха любов под звездите.

Само че тук не беше Хаваи.

И мъжът не беше Джереми.

Хлъзгавите от сапуна ръце на мъжа се обвиха около нея, обхванаха гърдите ѝ и Вики въздъхна. Джереми бе във Флорида да преговаря с някаква местна телевизионна станция за партньорство, а тя бе тук, в провинциалния хотел на летище Синсинати, който всъщност се намираше в Ерлангер, Кентъки, заедно с помощник щатския прокурор Майкъл Роуз, с който имаше наистина гореща афера през последните три месеца. Може би беше време да я прекрати, мислеше си Вики, а той бързо проникна в нея изотзад, пръстите му се впиха в миниатюрната татуирана маргаритка, която наскоро си би поставила на вътрешната страна на бедрото. Тласъците му бяха изпълнени с такава утринна страст, че тя почти припадна и за да запази равновесие се наложи да се подпира с ръце на покритите с бели плочки стени.

Само това ми трябва, помисли си, нагласяйки се към неговото темпо. Да си счупя някоя ръка или крак. Как да го обясня после? Макар че се съмняваше Джереми да иска обяснения. Не ми задавай въпроси, ако не искаш да те лъжа. Нали това бе мълчаливото им споразумение? Тя самата се съмняваше, че мъжът ѝ прекарва сам многобройните си нощи надалеч от нея, въпреки че напоследък той бе успокоил малко топката, така че вероятно сексът за него вече не бе кой знае какво.

— Господи, това беше добре — чу се да казва, доволна, че той стоеше зад нея. Така не се налагаше да го гледа и да се преструва, че е нещо повече, отколкото бе в действителност. Достатъчно бе, че е млад, поне пет години по-млад от нея и не бе нужно да бъде предразполаган. Вики обичаше мъжа си, но бога ми, понякога с него бе трудно. Стоеше по двайсет минути на колене и за какво? — наградата бе трийсетсекундна. Мъже като Майкъл Роуз бяха нейният начин да изравни уравнението.

— Ти си нещо различно — прошепна той в ухото ѝ.

Защо мъжете считаха за нужно да говорят? Особено когато не казваха нищо конкретно. Ти си нещо различно. Какво по дяволите означаваше това? Вики изсумтя възхитено, но в интерес на истината, не се чувстваше възхитена. Тя, във всеки случай, не правеше нищо, заслужаващо възхищение. Просто си стоеше там и си гледаше живота. Не бе кой знае колко яко, както би се изразил синът ѝ Джош. Господи, какво ли би казало момчето, ако можеше да види какво прави майка му сега.

А Кирстен?

— Не разбирам. Защо няма да си вкъщи тая нощ? — с негодувание бе попитала дъщеря ѝ, когато Вики я уведоми за плановете си.

— Казах ти. Един клиент пристига със самолет от Ню Йорк и ще се срещнем на летището. Предполагам, че срещата ще продължи до полунощ. Ще бъде по-лесно, ако просто остана там.

— Не разбирам — повтори Кирстен, макар че може би разбираше, помисли си сега Вики. Може би твърде добре разбираше. В края на краищата, бе почти на петнайсет години. Вики си представи дъщеря си, абсолютно нейно копие на същата възраст, цялата кокалести крайници и остри колене, малки, щръкнали гърди, хлътнал корем. Само косата ѝ бе различна. Червената коса на Кирстен бе един-два нюанса по-тъмна отколкото на майка ѝ и свободно падаше по гърба и челото, прикривайки лице, което бе по-скоро интересно, отколкото красиво, лице, което тепърва имаше какво да разкрива. Може би тя предпочиташе очите ѝ да са по-големи, а носа по-малък, същото, което искаше и Вики на времето.

Дали и нейната майка бе желала същото за себе си?

Вики тръсна глава да прогони неочакваното натрапничество на образа на майка си. Не бе мислила за нея от месеци. В крайна сметка, след цялото това време, бе освободила частния детектив, когото бе наела да я издири. Каза му, че не се нуждае повече от услугите му. Човек трябваше да знае кога да спре. Нямаше нито време вече, нито търпение да се занимава с тази, продължила твърде дълго, игра на котка и мишка. Ако майка ѝ имаше някакъв интерес да я види отново, е, тогава неин ред бе да направи нещо по въпроса. Вики свиваше бойните знамена и вместо тях развяваше бяло знаме. Ти печелиш, аз се предавам.

В такъв случай, какво правеше сега тук майка ѝ, нежелана и неканена, нервно си помисли Вики и отново тръсна глава, толкова силно този път, че цялото ѝ тяло се разтресе. Майкъл Роуз изтълкува погрешно внезапните ѝ движения като сигнал, че се приближава до оргазъм и тутакси пое инициативата. Започна яростно да блъска тяло в нейното, докато тя се озова толкова тясно притисната до мократа стена, че едва дишаше. Усети как Майкъл потръпна, щом стигна до кулминацията, почувства устните му на рамото си, докато леко се измъкваше от нея.

— Ти си нещо различно — повтори той.

Само това ли се сещаше да каже, зачуди се Вики. Тя грабна сапуна и отми онова, което бе останало от него между краката ѝ. Нищо чудно, че заключителните му речи пред журито винаги оставяха по още нещо да се желае. Нищо чудно, че никога не бе срещала трудности да го разбие в съда. Ти си нещо различно, повтори си наум и обърна очи направо към струята вода.

Добре де, аз съм нещо различно, помисли и си представи Джереми да спи в леглото си в „Бразилски двор“ в Палм Бийч. Трябваше да отиде с него. Няколко дни във Флорида щяха да ѝ се отразят добре. Имаше нужда от почивка, а в офиса сигурно щяха да се оправят и без нея. Но пък тогава щеше да изпусне обаждането на Сюзан, а каквото и да искаше Сюзан да обсъди с нея, звучеше неотложно. Първата ѝ работа сутринта щеше да бъде да я посети. В осем часа, преди да отиде на работа. Вики спря рязко водата, заобиколи помощник щатския прокурор Майкъл Роуз и излезе от ваната. Какво ли бе толкова дяволски важно, че Сюзан не можеше да почака?

Когато Майкъл се показа от банята, Вики бе вече почти облечена. Тъмната му коса падаше върху широкото чело, тънките му бедра бяха загърнати с хавлия. Висок, мургав, с традиционна хубост, помисли си Вики, без да гледа право в него. Тя винаги обръщаше повече внимание на общите впечатления, отколкото на подробностите, внимаваше да не задълбава. По този начин ѝ бе по-лесно да пази дистанция. Да каже сбогом.

— Трябва да тръгвам — обяви тя.

— Сега? Мислех да поръчаме румсървис.

— Нямам време. — Вики намести сивата си разкроена пола, така че гънките да падат гладко по бедрата ѝ и грабна елегантното си сако от плюшения стол до леглото.

— Рано е още. — Майкъл Роуз погледна китката си, на която обикновено стоеше часовникът му.

Вики се опита да не забелязва въпроса в очите му, нарастващата болка в гласа му.

— Един клиент ще ме посети в осем. — Тя прокара набързо гребен през късата си влажна коса.

— А довечера? Вечеря в кафе „Де Фелис“?

— Не мога. — Тя мушна ръце в ръкавите на сакото си, закопча копчетата от изкуствени перли.

— Мислех, че мъжът ти ще отсъства до края на седмицата — неприятна нотка си проправи път между думите му.

— Така е. Но аз имам две деца, забрави ли?

— Кажи им, че ще работиш до късно.

— Не мога.

— Вики…

— Майкъл…

Той се засмя, но в смеха му се чувстваше поражението.

— Какво ще кажеш за утре?

— Майкъл…

— Вики…

Неин ред бе да се засмее, но в смеха ѝ се усещаше заплахата от лоши новини.

— Мисля, че може би е време да си дадем малко почивка.

— Почивка от какво? — Изненада, загриженост, после и недоверие преминаха по лицето му. — От нас?

— Няма никакво нас, Майкъл. — Вики спря да си оправя дрехите и го погледна право в очите за първи път, откакто бяха станали. — Аз си имам съпруг. Ти имаш жена.

— Е, и?

— И… — Вики вдигна ръце, сякаш питаше: Това обяснение не е ли достатъчно?

— Това никога преди не те е спирало. — Недоверието бързо прерастваше в гняв.

Вики усети как гърдите ѝ се стягат, като че ли я бяха притиснали.

— Съжалявам. Не исках да те наранявам.

— Мисля, че пукната пара не даваш как се чувствам.

— Майкъл, моля те. Нужно ли е това?

Майкъл безпомощно се огледа из стаята.

— Мислех, че нещо става между нас.

— То стана. — Става, става, стана, помисли си тя. — Не е заради теб, Майкъл.

— Няма да обиждаш интелигентността ми с изтърканото „Не е заради теб, заради мен е“, нали?

— Не, разбира се, че не — излъга Вики. — Виж, наистина съжалявам.

— Не мога само да разбера как така ролите ни се размениха — каза след малко той и отметна глава невярващо, докато Вики вървеше към вратата. — Искам да кажа, аз съм този, който се предполага, че трябва да бърза за работа. Ти си тази, която би трябвало да стои гола по хавлия и да ме молиш да остана.

Значи заради това бе тази малка сцена, удиви се Вики. Не любов, не и похот. Нито разочарование, нито нещастие. Отнасяше се до нараненото его, до желанието да напусне пръв.

— Съжалявам, Майкъл — повтори Вики, макар вече да не се чувстваше така. После не можа да се въздържи и добави: — Предполагам, че ще се видим в съда.

— Добре, какъв е проблемът? — Вики седна зад бюрото си с чаша горещо кафе в ръка и повдигна току-що очертаните си вежди към приятелката си. Времето тъкмо ѝ стигна да се гримира, преди Сюзан да пристигне, десет минути по-рано от уговореното. Сюзан се усмихна, но определено изглеждаше, че ѝ е неудобно, което за нея бе непривично, тя винаги се чувстваше чудесно в собствената си кожа. Сега неспокойно се въртеше в стола си, поглеждаше от прозореца към скута си, после обратно, не забелязваше кафето пред себе си, очевидно уплашена от онова, което се канеше да каже. Бе облечена в стилен костюм с панталон, а косата падаше около облото ѝ лице на меки вълни. Това бе един от плюсовете да си с наднормено тегло, помисли си Вики. Лицето ти е по-пълно, с по-малко издаващи възрастта бръчки около очите и устата. Вики отбеляза бледопрасковеното червило, придаващо свеж блясък на плътните ѝ устни и лекия руж, който подчертаваше закръглените ѝ бузи. В очите ѝ светеше непознат блясък. Вики с учудване забеляза, че всъщност Сюзан цялата грее. — Да не си бременна? — ахна тя.

— Да не си луда? — ахна в отговор Сюзан.

Вики с облекчение се засмя.

— Какво става тогава? Какъв е проблемът?

— Всъщност, няма проблем.

— Поради което първата ти работа сутринта бе да дойдеш да ме видиш в офиса ми?

— Мислех, че така ще е по-дискретно.

— А се нуждаем от дискретност, защото…?

— Не съм сигурна от къде да започна.

Не бе в характера на Сюзан да звучи двусмислено. Обикновено биеше право в целта. Това бе едно от нещата, които Вики най-много харесваше в нея. Не като Крис, която прекалено се срамуваше, за да изтъква своята гледна точка пред останалите, нито като Барбара, прословутият чар на която бе в това, никога да не изглежда напълно сигурна точно за какво става дума. Сюзан бе от онези рядко срещани хора, които ободряваха с това, че винаги казват каквото мислят и винаги мислеха каквото говорят.

— Как са момичетата? — попита Вики, давайки възможност на Сюзан да си събере мислите.

— Добре.

Ясно, не са момичетата.

— Оуен?

— Добре.

Още един е добре.

— Майка ти?

— Все същото.

— Съжалявам да чуя това. — Не е и майка ѝ. — Продължаваш ли да си харесваш работата?

— Обичам си работата.

Вики сви рамене, което означаваше: не ми остана никаква възможност.

— Още някакви заплашителни обаждания от Тони?

— Напоследък не. А при теб?

— Не. Май се е поуспокоил, след като съдът му присъди временно попечителство.

Двете жени поклатиха глави в недоумение.

— Как стана така? Можеш ли да ми обясниш?

— Да пукна, ако знам — искрено призна Вики, все още ядосана от решението на съдията. — Май това, че всичките деца заявиха, че искат да останат с баща си, малко или много подписа работата.

— Задник — промърмори Сюзан.

— Лайнян шибан задник — доразви мисълта Вики. — Но ти не си тук за това — меко добави тя.

— Не.

— Ще ми кажеш ли, или да продължавам да гадая?

Сюзан пое дълбоко дъх и погледна към прозореца.

— Има един мъж.

Вики проследи погледа на Сюзан до прозореца. Как можеше от тук да види някого?

— Мъж? Къде?

Сюзан наведе глава и леко се засмя.

— Не. Нямах предвид…

— О — възкликна Вики, изненадана, че я свариха толкова неподготвена. Възможно ли бе Сюзан наистина да казва това, което си мислеше, че казва? — Искаш да кажеш… мъж?

Лицето на Сюзан се покри с естествена руменина, стана яркорозово.

— Мъж, различен от Оуен? — попита Вики, внимавайки да не направи грешни предположения.

— Мъж, различен от Оуен — повтори Сюзан и покри уста с ръце, сякаш да върне думите обратно.

— Ти имаш афера? — Вики се опита, но не можа да прикрие удивлението в гласа си.

— Не. Разбира се, че не — побърза да отговори Сюзан.

— Разбира се, че не — повтори Вики, мъчейки се да следва обратите в разговора. Сюзан се намираше в кабинета ѝ от десет минути, а тя все още нямаше никаква представа защо бе тук, нито за какво говореше. — Не разбирам.

— Нуждая се от съвет.

— А аз от информация.

— Извинявай. Много ми е трудно.

— Имаме време. — Вики тайно хвърли око на часовника си. Един клиент щеше да дойде в осем и четирийсет и пет, но по дяволите, това тук бе по-важно. Ако се наложеше, клиентът щеше да почака.

— Има един мъж…

— В работата ли?

— Не!

— Добре — каза Вики, не напълно убедена. Отричането на Сюзан дойде малко по-бързо и малко по-развълнувано, отколкото трябваше. — Никога не е добра идея да си вадиш оная работа там, където си вадиш хляба.

— Моля?

— Джереми винаги казва: „Не бива да си вадиш оная работа там, където си вадиш хляба“. — Вики прогони от ума си мисълта за голия Майкъл Роуз. — Значи че…

— Работата и удоволствията не бива да се смесват.

— Именно. Така, къде срещна този мъж?

Сюзан се поколеба.

— Това има ли значение?

— Не зная. Ти ми кажи.

— Не мисля.

— Добре. Какво тогава?

— Не те разбирам.

Вики вдигна ръце, останала без търпение.

— Сюзан, по някое време ще трябва да ми кажеш нещо.

— Има един мъж, към когото установих, че съм много привързана.

— Добре.

— И не съм сигурна какво да направя по този въпрос.

— Какво искаш да направиш?

— Не зная.

— Мисля, че знаеш.

Сюзан събра ръце и закърши пръсти.

— Аз обичам съпруга си.

— Това няма нищо общо със съпруга ти.

— Няма ли?

— Освен ако не си влюбена в този мъж. Влюбена ли си?

— Мили боже, не! Не съм сигурна дори дали го харесвам.

Вики почти се изсмя. Понякога Сюзан можеше да бъде толкова наивна.

— Добре, срещнала си някого. Привлечена си от него. Искаш да спиш с него. Това ли е?

— Не зная дали искам да спя с него. Не зная какво искам. Просто…

— … си женена от дълго време — Вики продължи изречението ѝ.

— Да.

— Нещата вече не са толкова вълнуващи, както едно време.

— Не че Оуен не се старае.

— Но този приятел те кара да се чувстваш специална. Слуша всяка твоя дума. Когато те погледне, коленете ти омекват.

— Никой преди това не ме е гледал така.

— Не го прави — каза Вики и изненада себе си повече, отколкото Сюзан. Канеше се да каже на приятелката си да се хвърли в това, да поразпусне, да се позабавлява. Да се присъедини към клуба. Вместо това каза точно обратното.

— Какво?

— Не го прави. — Господи, каза го отново. Какво ѝ ставаше?

— Защо? Мислех, че ще ми кажеш…

— Че няма нищо? Така е. За някои хора.

— Но не и за мен?

— Не и за теб.

Сюзан гледаше така, като че ли не знае да плаче ли, или да се смее. Затова направи и двете.

— Погледни се. Още отсега плачеш, а дори не си направила нищо. Или си направила? — попита Вики, само за да е сигурна.

— Целунахме се.

— Това ли е всичко? Сигурна ли си?

Сюзан кимна.

— Добре, значи си целунала някого, който не е Оуен, това те е накарало да се разтрепериш и си си помислила, че може би ти се иска нещо повече, поради което си дошла да се консултираш със специалиста по взаимоотношенията между възрастни…

— Нямах намерение да те обиждам.

— Да ме обиждаш? Кой казва, че съм обидена? По дяволите, та аз съм поласкана.

— Просто имам нужда от съвет.

— Мисля, че искаш нещо повече.

— Какво?

— Мисля, че искаш разрешение.

— Разрешение ли?

— И аз няма да ти го дам — отговори Вики с твърд глас. — Ти не можеш да имаш афера. Ясно ли е? Върви си вкъщи при Оуен. Бъди добро момиче.

Сюзан скочи на крака.

— По дяволите. Уморих се да бъда добро момиче. През целия си живот съм била добро момиче!

— Ето защо сега е твърде късно да се променяш. Повярвай ми, не би искала да направиш това.

— Така ли?

— Да. Това, което ти се иска, е малко романтика, като в гимназията. Иска ти се да си държите ръцете, да правите дълги разходки и може би още нещичко в някоя кола, преди да си кажете лека нощ. Аз те познавам, Сюзан. На теб ти трябват меки целувки, не твърди пениси. Ще се почувстваш нещастна. На сутринта ще се мразиш. И ще бъдеш толкова смазана от чувството на вина, че най-вероятно ще признаеш всичко на мъжа си, което ще сложи край на брака ти, а той е един от добрите и аз няма да ти позволя да го прецакаш по какъвто и да е начин.

Сюзан се засмя и поклати глава. Какво още би могло да се каже? Вики беше права. И двете го знаеха.

— Понякога ме удивляваш.

— Понякога и сама себе си удивлявам. А сега се махай от тук, за да мога да удивлявам хората, които ми плащат, за да ги удивлявам. И не прави нищо глупаво — добави Вики, когато Сюзан се пресегна към вратата. — Ти си моят герой. Помни това.

Сюзан спря, обърна се, очите ѝ бяха натежали от благодарствени сълзи.

— А ти си моят.

20.

— Сюзан, трябва да те видя в кабинета си, когато ти остане минутка. — Питър Басет каза на минаване край кабинката ѝ.

Сюзан кимна мълчаливо, въпреки че той вече се бе отдалечил. Той очаква да го последвам, помисли си тя, неспособна да помръдне. Беше го избягвала цяла седмица, правеше така, че никога да не остават насаме, гледаше да е в офиса преди девет и да си тръгне точно в пет, постоянно да е заета, заета, заета. Не ѝ оставаше време нито за обяд, нито за кафе, нито за откраднати целувки в заключени заседателни зали. О, боже, какво ѝ ставаше? Трябваше да прогони тези мисли от главата си.

Сюзан се размърда на стола си и се втренчи в купчината книжа, струпани на бюрото ѝ. Кога за последен път бе видяла изподрасканата му дъбова повърхност? Започваше да прилича на пода в стаята на Ариел. Просто имаше твърде много неща и нямаше място за всички, точно както Ариел твърдеше редовно и на висок глас. Може би беше прекалено строга с по-голямата си дъщеря. Може би не бе зле да почне да обръща малко повече внимание на онова, което тя говори. Което крещи, поправи се тутакси Сюзан, съзнавайки, че вероятно Питър я очаква и дори наблюдава от кабинета си отсреща.

Може Ариел да крещи толкова, понеже си мисли, че не я чувам, даде си сметка Сюзан.

Може би е права.

Сюзан превъртя очи и установи, че се взира в един паяк, който бавно пълзеше по горния ръб на японския параван, отделящ кабинката ѝ от съседната. Паякът бе едно от онези измамно крехки създания, крачетата му представляваха деликатни сребърни нишки, които се протягаха в неестествени ъгли от миниатюрното черно топче на тялото му. Как така тези крака не се чупят, почуди се Сюзан и проследи бавното движение на насекомото по бежовата преграда, представяйки си миниатюрните мускули, движещи паяка, учудваща се дали паяците имат мозък, ум, чувства.

— Пак започваш да мислиш като първокласничка — промърмори си тя. Видя как паякът изчезна зад преградата и осъзна, че печели време. Защо ли стои тук и размишлява за тайнствения живот на паяците, когато би трябвало да е на път за кабинета на Питър Басет?

— Ела в кабинета ми, казал паякът на мухата — произнесе на глас.

— Извинявай — разнесе се глас от съседната кабинка. — Каза ли нещо?

Сюзан поклати глава, но се сети, че Кери не можеше да я види.

— Не. Извинявай.

Главата на Кери се подаде иззад преградата. Лицето ѝ беше слабо, бледо, ъгловато, обградено от безразборни руси къдрици, сякаш набързо втъкнати в главата ѝ. Бе на двайсет и пет, но вече два пъти разведена, с лек астигматизъм на лявото око, което я правеше да изглежда леко кривогледа.

— Добре ли си?

— Да.

— Великият Мъж те предизвиква?

— Не е нещо, с което да не мога да се справя — каза Сюзан, чудейки се дали това бе вярно. — Внимавай, има паяк — предупреди я тя, когато Кери облегна глава на паравана.

Без много да променя позата си, Кери се протегна и плесна с длан по преградата. Тя се разклати насам-натам, а Кери гордо показа разтворената си длан. Останките от паяка се бяха размазали по ръката ѝ като някаква абстрактна татуировка.

— Ти също — каза Кери и изчезна.

Сюзан си пое дълбоко въздух, неспособна да потисне ирационалното чувство, което се надигна в нея. Защо ѝ трябваше да убива проклетото нещо? То не правеше нищо. Просто си ходеше, гледаше си собствената работа и изведнъж — бам! В един миг беше живо, в следващия вече не. Смазано до неузнаваемост, мелодраматично си помисли Сюзан, удивена от безгрижието на младите. Нямаха ли представа колко ценен е животът? Тя самата имаше ли, когато бе на възрастта на Кери?

Освен това, да се убие паяк бе лоша поличба. Ако убиеш паяк, казваше майка ѝ, ще вали.

Сюзан погледна към прозорците на околните стени и отбеляза тежките тъмни облаци, събрани в единия край на небето. Почувства, че те вече се движат към нея. Природата претворява мислите на човека, припомни си тя един израз от часовете по английски. Патетична заблуда. Поне така си мислеше, че е правилният термин за подобно нещо. Годините, прекарани в университета бяха започнали да избледняват, да се смесват в съзнанието ѝ. Толкова много неща бе забравила вече. Започваше да се чуди какъв е бил смисълът? Взе си дипломата. Чудо голямо. Можеше ли дипломата ѝ да забави безмилостното прогресиране на рака на майка ѝ? Можеше ли да накара по-голямата ѝ дъщеря да я обича? Можеше ли да я предпази от най-голямата грешка в живота ѝ? Много лошо, че в университета не ги учеха на здрав разум, помисли в мига, в който телефонът звънна.

— Здрасти, скъпа — чу Оуен да казва. — В неподходящ момент ли те хващам?

— Всичко наред ли е?

— Всичко е наред. — Сюзан си представи милата му усмивка от другата страна на жицата. — Просто ми се обади Ед Фрайзингер да пита дали сме свободни в петък да вечеряме заедно. Казах му, че ще го съгласувам с теб и ще му звънна обратно.

— Петък е добре.

— Чудесно. Ще му кажа.

— Добре. Ще се видим по-късно.

— Обичам те.

— И аз те обичам. — Сюзан затвори телефона и зарови глава в ръцете си.

Телефонът иззвъня отново.

— Трябва да те видя — изръмжа в ухото ѝ Питър Басет. — Сега — добави той, точно преди да прекъсне.

Сюзан неохотно се изправи и леко се усмихна на Кери, докато минаваше покрай кабинката ѝ. Преди да стигне края на тесния коридор, тя се пресегна и закопча най-горното копче на памучната си розова риза. После отново пое дълбоко дъх — толкова бе въздишала, че започваше да се чувства замаяна — изпъна рамене и се отправи към кабинета на Питър Басет.

Вратата бе вече отворена. Питър седеше зад бюрото си и даваше вид, че е погълнат от някакво четиво.

— Затвори вратата — заповяда той, без да си дава труд да вдигне поглед, сякаш прелюдиите не го интересуваха.

Сюзан прочисти гърло и затвори вратата зад себе си. Сърцето ѝ силно биеше. Не бъди глупава, каза си тя и се насили да гледа право към своя началник, макар че той продължаваше да я пренебрегва. Нямаше за какво да се тревожи. Нищо не можеше да се случи. Не и сега. Не и посред бял ден в кабинет със стъклени стени, заобиколен от любопитни служители.

— Подлудяваш ме, знаеш ли това? — попита той, все още без да я поглежда.

Сюзан усети как дъхът ѝ замира в гърлото. О, боже, помисли си тя и почувства познатото треперене между краката си.

— Седя тук цял ден и се опитвам да работя, но не успявам нищо да свърша, понеже не мога да спра да мисля за теб. — Той вдигна глава и погледна право към нея.

Дори не е толкова красив, опита се да си каже Сюзан. Твърде слаб и подобен на кукумявка. Оуен изглежда много по-приятно. Само че, кога за последен път Оуен я бе поглеждал с такава младежка страст? Младежка, повтори мълком тя, проклинайки прекалено развинтеното си въображение. Никога ли не се отказваше?

Внезапно Питър Басет скочи от мястото си и ѝ връчи сноп листа.

— Последвай ме — нареди той и излезе, преди тя да успее да попита защо.

Знаеше къде отиват, още преди той да завие към заседателната зала. Моля те, Господи, нека да е заета, помоли се тя. Питър почука, после отвори вратата.

— Брегът е пуст — прошепна през смях той, после добави по-високо, така че близко стоящите да могат да чуят: — Подреди тези неща на масата пред всеки стол.

Сюзан поставяше книжата на масата, както ѝ бе казано, когато чу вратата да се затваря, а после и да се заключва зад нея.

— Какво правиш? — попита той.

— Мислех, че искаш…

— Знаеш какво искам. — Изведнъж той се озова точно зад нея, дишаше тежко и звучно. Сюзан усещаше как дъхът му я обгръща бавно, сякаш невидими кадифени въжета стягаха ръцете ѝ към тялото. — Толкова си напрегната — шепнеше той, а опитните му пръсти напипаха нежните мускули под раменете ѝ. — Опитай да се отпуснеш. — Ръцете му се плъзнаха към гърдите ѝ. Преди да успее да се възпротиви, те вече опипваха бедрата ѝ, повдигаха ѝ полата. Мили боже, наистина ли се канеше да я люби точно тук, посред офиса? Щеше ли да му позволи наистина?

Не го прави, чу Вики да казва.

— Недей — чу се да шепне, неубедителна дори за самата себе си.

— Искам да те целуна — каза той, завъртя я, ръцете му си проправяха път под блузата ѝ, дърпаха сутиена ѝ. — Искам да те целувам навсякъде.

О, по дяволите, помисли си Сюзан.

Бъди добро момиче, беше ѝ казала Вики.

— Отпусни се — дрезгаво произнесе Питър и трескаво задърпа ципа на панталона си.

Иди си вкъщи при Оуен.

Оуен, помисли Сюзан, отново чу гласа му по телефона, как гради невинни планове за петък вечер. Оуен, когото обичаше още от гимназията. Първата ѝ любов. Единствената ѝ любов. Добрият, мил, разумен Оуен, който никога не би я предал по начина, по който го предаваше тя сега. Нали винаги бе мразила мъжете, които мамят жените си? Помисли за Рон, напомни си тя. Помисли за ада, в който той хвърли Барбара. Това ли искаше за собствения си брак? Вики беше права. Щеше да се мрази на сутринта. По дяволите, тя вече се мразеше.

— Не — чу се да казва. — Не. Недей. Спри. — Сюзан започна да се дърпа, за да извие лицето си настрани от Питър, но устните му бяха залепени за нейните като анкерпласт. — Спри — повтори тя, изплювайки думите от вътрешността на устата си, единственото свободно останало ѝ място, но той не спираше. Тя сграбчи ръцете му, опита се да ги избута настрани, но той я държеше здраво. Трябваше ли да пищи, за да го накара да спре?

— Престани — помоли още веднъж и успя да се откъсне, да го задържи на разстояние.

— Какво има? — В очите му се мярна объркване, устните му се изкривиха.

— Не мога да го направя.

— Разбира се, че можеш. — Ръцете му отново я заопипваха навсякъде, по косата, по гърдите, под блузата. — Никой няма да влезе.

— Не е това.

— А какво тогава?

— Просто не мога да го направя. — Сюзан го отблъсна толкова силно, че Питър загуби равновесие и удари бедрото си в ръба на масата.

Той се взря в нея с очи, твърди като камък.

— Каква дяволска игричка си играеш, лейди?

— Съжалявам — извини се Сюзан, мъчейки се да намести дрехите си, да втъкне блузата си в полата. — Не исках нещата да стигат толкова надалеч. Не можем ли просто да забравим, че всичко това се е случило?

— Да го забравим ли? От месеци се бъзикаш с мен и изведнъж искаш да го забравим?

— Съжалявам.

— Кършиш снага край бюрото ми. Трепкаш с мигли всеки път, когато искаш някаква отсрочка. Навеждаш се ниско над бюрото ми…

— Не съм… — Така ли правеше?

— Играеш си на малката госпожичка Безпомощна. Малката госпожичка Потисната. Толкова загрижена за майка си…

— Аз съм загрижена за майка си.

— Загрижи се за работата си.

— Какво?

— Не обичам да си играят с мен.

— Не съм си играла с теб. — Как така всичко се оказа по нейна вина?

— Мислех, че ме харесваш — произнесе той умолително и нежно. — Мислех, че това искаш.

Сюзан чу шепот зад вратата.

— Съжалявам — повтори тя.

Питър се изправи, оправи си дрехите, притегна си вратовръзката. Погледна листата, които бяха паднали от масата, докато се боричкаха и сега лежаха разпилени по пода.

— Събери тия боклуци — каза той, отвори вратата и излезе от стаята, оставяйки я сама да оправя неразборията.

Три седмици по-късно телефонът в кабинета на Сюзан звънна.

— Трябва да те видя в кабинета си, колкото е възможно по-скоро — каза Питър Басет. — Донеси онази статия за терапията чрез замяна на хормони, по която работеше.

Статия? Каква статия, чудеше се Сюзан, ровейки из книжата по бюрото си. Той я натоварваше с толкова работа през последните седмици, че изобщо не ѝ остана време да работи върху статията. Бе подготвила само няколко предварителни бележки, в най-добрия случай. Резюме, може би. Къде беше то?

Телефонът отново звънна.

— Когато кажа, колкото е възможно по-скоро — каза Питър Басет, — нямам предвид, когато ти скимне, по дяволите.

— Идвам. — Сюзан нервно се покашля в ръката си.

— Не се разболяваш отново, надявам се?

— Да се разболявам? — Отново да се разболява? Кога за последен път беше боледувала?

— Просто донеси статията.

Най-накрая Сюзан откри единичния лист под други подобни на него и набързо си прегледа бележките, преди да се отправи към кабинета на Питър.

— Да видим какво си донесла — нетърпеливо произнесе той, щом тя влезе.

Сюзан се пресегна през бюрото, подаде му единствения лист, като гледаше да избягва погледа му. Всеки път, щом го погледнеше, изпитваше пристъп на гадене. Откачаше ли?

— Какво, по дяволите, е това? — попита Питър, достатъчно силно, че да го чуят стоящите в близката околност.

Сюзан почувства топла руменина да се надига от врата към лицето ѝ, като армия от огнени мравки.

— Това е всичко, с което разполагам в момента.

— Това ли наричаш задоволителна работа?

— Наричам го резюме, няколко предварителни бележки…

— Съзнаваш ли, че статията трябва да е готова до края на седмицата?

— Какво? Не, разбира се, че не. Никога не сме обсъждали някакви срокове.

— До петък сутринта статията трябва да е завършена и да е на бюрото ми.

— Но това е невъзможно. Вече ми даде да редактирам три други.

— Да не би да ми казваш, че не можеш да се справиш с работата си?

— Разбира се, че мога да се справя с работата си, но…

Питър Басет се усмихна и се облегна назад в стола си.

— Виж, Сюзан. Опитах се да проявя търпение.

— Какво? — За какво говореше той?

— Зная, че имаш тежки проблеми вкъщи, с майка си, дъщеря си и бог знае с какво още. Може би тази работа ти идва малко в повече.

— Какво?

— Химиотерапията взема своето от всекиго. Погледни се. Изобщо не изглеждаш добре. Изпуснала си се, наддала си още килограми.

Думите му я зашлевиха като шамар.

— Какво? — Колко ли пъти бе задала този въпрос?

— Не мога да ти давам повече шансове.

— За какво говориш?

— Зная, че обичаш работата си. Твоят ентусиазъм е възхитителен. И се опитах да бъда снизходителен към твоята неопитност. — Той поклати глава. — Но не съм сигурен, че мога да продължавам да те прикривам.

— Да ме прикриваш?

— Работата ти просто не отговаря на стандартите в това списание.

Сюзан не можеше да повярва, че чува това. Той наистина ли казваше тези неща? И наистина ли очакваше тя или някой друг да им повярва?

Усмивката в очите му ѝ даде отговор.

— Уволняваш ли ме?

— Не. — Той се пресегна през бюрото си и взе една черно-бяла писалка „Монблан“. — Аз съм добро момче, Сюзан. Ще ти дам последен шанс.

— Какво означава това?

— Означава, че те слагам на изпитателен срок.

— Изпитателен срок ли?

— Мисля, че имаш нужда от малко време да обмислиш нещата, да решиш точно колко означава за теб тази работа, дали можеш да ѝ посветиш цялото си внимание и да станеш колективен играч, както трябва.

Както трябва, повтори наум Сюзан.

— Не можеш да направиш това — каза на глас тя.

— А, мога, мога — каза той с весела нотка в гласа, докато подписваше временното ѝ отстраняване. — Това е, Сюзан. О, не забравяй първата ти работа в петък сутринта да бъде да донесеш статията на бюрото ми. И затвори вратата на излизане.

Това не може да се случва, мислеше си Сюзан, докато се движеше обратно по коридора към кабинката си, мърморейки под носа си: „Как смееш! Копеле такова! Как смееш!“.

Какво, по дяволите, се очакваше от нея да направи сега, чудеше се тя, без да поглежда вляво или вдясно, докато минаваше покрай дългата редица кабинки. Не обърна внимание и на озадаченото изражение на Кери, когато мина покрай бюрото ѝ. Тежко се отпусна на стола си, без да иска бутна книжата, които лежаха зад компютъра, видя ги как се разхвърчаха и се посипаха по пода, сякаш търсеха спасение. „Върви по дяволите, Питър Басет.“ Какво трябваше да прави сега? Нямаше нищо нередно в работата ѝ, знаеха го и двамата. Смисълът беше друг. Не ставаше дума за работата ѝ. Всъщност ставаше дума за това, че го бе отблъснала. Отблъснала го била! За каква се мислеше — за красива млада героиня в старомоден корсаж? Не, тя бе прекалено емоционална, възтежка жена на средна възраст, която бе допуснала да бъде така заслепена от вниманието на плейбоя в службата, че едва не извърши нещо невероятно глупаво и сега имаше опасност да изгуби работата си заради това.

Господи, какво изобщо я бе прихванало?

Вики бе невероятно права. За всичко.

Сюзан вдигна телефона и набра номера на Вики.

— Трябва да говоря с госпожа Латимър — каза тя на секретарката ѝ.

— В момента е на съвещание. Бихте ли оставили съобщение?

— Спешно е. Бихте ли ѝ предали, че приятелката ѝ Сюзан Норман иска да говори с нея веднага? Ще почакам колкото е необходимо.

Трийсет секунди по-късно Вики се обади.

— Сюзан, къде си? Какво става?

— На работа. Помниш ли за какво говорихме миналия месец?

— По дяволите — бавно произнесе Вики. — Вадила си си оная работа там, където си вадиш хляба.

21.

— По дяволите! — каза Барбара, когато нервните ѝ пръсти неволно мръднаха и четчицата на спиралата бръкна в дясното ѝ око. — По дяволите, по дяволите, по дяволите. — Тя мигаше бързо, от което тушът се размаза траурно под окото ѝ, сякаш някой я беше ударил. — Чудесно. Изглеждам направо чудесно. — Тя се пресегна за парче памук, изстиска на него малко лосион за отстраняване на грим, после внимателно изтри чернилката, така че да не премахне и останалото от грима си. — По дяволите — процеди отново, щом осъзна, че ще трябва да почне отначало, независимо от старанието си.

— Какво има? — Трейси, облечена в синя плюшена хавлия, същата като на майка ѝ, стоеше до вратата на банята.

— Погледни ме. Изглеждам така, сякаш току-що съм изкарала десет рунда с Майк Тайсън. — Барбара се пресегна за шишенцето с лосиона и взе да втрива кремообразното бяло вещество в бузите и челото си с опитни движения.

— Мисля, че изглеждаш добре.

— Благодаря ти, миличка, но добре не е точно наречието, към което се стремях.

— И какво толкова? Ще сме само ти, аз и Ричард Гиър.

Барбара се взря в образа на дъщеря си в огледалото.

За какво говореше Трейси? Какво общо имаше Ричард Гиър?

— Изпускам ли нещо?

— „Офицерът джентълмен“. Любимият ти филм. Дето ме накара да го взема от видеоклуба за тази вечер.

— О, боже.

— Забрави ли?

— Съжалявам.

— Излизаш ли?

— Съжалявам — повтори Барбара.

— Пак със същия мъж ли?

— С Хауърд, да.

— Ти каза, че ще гледаме филм. Накара ме да го взема. Купих пуканки.

— Толкова съжалявам, миличка. Наистина, съвсем забравих.

— Не можеш ли да откажеш?

Цял ден Барбара чакаше тази вечер — вечеря в „Мезонета“, най-изискания ресторант в Синсинати, заедно с Хауърд и няколко от най-близките му приятели. Нямаше начин да откаже, особено в последната минута. Трейси, естествено, щеше да я разбере.

— Не мога. Съжалявам, скъпа.

Трейси звучно въздъхна.

— А утре?

— Какво ще кажеш за неделя? — попита в отговор Барбара.

— Утре вечер пак ли ще излизаш?

— Фирмата на Хауърд ще празнува годишното си тържество. Сигурна съм, че ти казах за това.

— Не, не си. — Трейси се облегна на вратата. — Е, каква е работата? Действително ли го харесваш?

Барбара сви рамене и се опита да изглежда по-безразлична, отколкото беше в действителност. Нямаше смисъл излишно да тревожи дъщеря си. Тя и Хауърд се срещаха от по-малко от два месеца. Не можеше още да се каже до къде ще стигнат.

— Много го харесвам. — Тя насочи отново внимание към лицето си, изтри лосиона със салфетка, изми се с топла вода и се подсуши. — Би могла да поканиш някоя от твоите приятелки да гледате заедно филма — предложи тя, осъзнавайки, че би ѝ било много трудно да назове по име която и да било приятелка на дъщеря си.

Трейси поклати глава, макар и не толкова силно, че да размърда дългата си до раменете коса.

— Не, не мисля.

Възможно ли бе дъщеря ѝ да няма никакви приятелки?

Барбара видя как очите на Трейси я изучават, докато умело поставя грима си. Започна с разнообразни овлажнители и кремове за очи, после положи по една четка фон дьо тен под всяко око, блясък, бледосини сенки, морскосин молив, накрая обилно напласти черна спирала. Внимателно очерта устните си с черешовочервен молив, после ги запълни с тъмнооранжево червило и леко ги размеси.

— Как е? — попита дъщеря си, когато сама остана доволна.

— Красиво.

— Наистина ли?

— Какво толкова? — Трейси последва майка си извън банята до гардероба ѝ. — Искам да кажа, доколко е специален този приятел? Да не би да се жените или нещо такова? — каза го на шега, но Барбара различи сериозния тон.

— Не, разбира се, че не. Той е просто приятел. — Тя дръпна една черна официална рокля от закачалката.

— Тази рокля нова ли е?

— Всъщност не — излъга Барбара.

— Етикетът още ѝ виси.

Внезапно Барбара се почувства виновна, макар че не бе сигурна защо. Защо трябваше да се чувства виновна, че излиза на среща? Защо трябваше да се чувства виновна, че си е купила нова рокля? Защо излъга Трейси?

— Е, купих я миналия месец, така че технически погледнато не е нова — уточни тя, чудейки се защо чувстваше нужда да се оправдава пред дъщеря си.

— Хубава е.

— Взех я на разпродажба от магазина. Петдесет процента отстъпка плюс отстъпката ми на служител. Можех ли да откажа?

— Няма нужда да ми обясняваш. — Трейси се пльосна на земята до крака на леглото и загледа как майка ѝ си сваля хавлията и внимателно пристъпва в роклята. — Какви обувки ще си сложиш?

— Не съм решила още — пак излъга Барбара, понеже вече си мислеше за новите черни обувки, украсени с пайети, с осемсантиметрови токчета, които още не бе извадила от кутията им в гардероба. — Може да се обадиш на Ариел.

— Ариел? Защо да ѝ се обаждам?

— Не зная. Може да поиска да дойде и да гледа филма с теб.

— Тя е ненормална. Виждала ли си я скоро?

Барбара кимна и се зачуди как се оправя Сюзан с нея, благодарна, че Трейси не бе изпитала необходимост да си отреже косата или да си обезобрази тялото с противни татуировки. Три, по последна сметка, бе признала Сюзан. Имитация на някакъв японски символ на дясното рамо, нещо, което изглеждаше като изстискан ананас, на левия глезен, и последната, паяжина отзад на лявото бедро. Само почакай да порасне и всичко да започне да се разтяга. Тази паяжина щеше да изглежда като разширени вени. Барбара провери за следи от невидими сини нишки по собствените си крака, не откри никакви, слава богу, въпреки че без контактните си лещи, не бе много сигурна. Вероятно единственото положително нещо на остаряването, реши тя, е, че все по-трудно човек забелязва как собственото му тяло се разпада.

— Какво ще кажеш за Кирстен? — Барбара си представи чудесната дъщеря на Вики, с нейната огнена коса, колкото умна, толкова и популярна, на петнайсет години вече бе избрала да прави кариера в правото.

Невярващото изражение по лицето на Трейси ѝ каза всичко. Само защото ти и майка ѝ сте приятелки, казваше видът ѝ, не значи че аз трябва да съм приятелка с дъщеря ѝ.

Предполагам, че е така, тъжно си помисли Барбара, отпусна се на леглото до дъщеря си и я прегърна. Главата на Трейси моментално се зарови във врата на майка ѝ. Барбара винаги бе мислила, че подобно на майките, и дъщерите ще станат приятелки. Те се познаваха почти цял живот. И все пак, нито едно от момичетата не беше дори малко по-близко с някое от останалите, което може би не беше чак толкова изненадващо. Всички те бяха толкова различни.

Нямаше смисъл даже да се споменава дъщерята на Крис, Монтана. Никой не беше виждал момичето повече от година. Горката Крис, помисли си Барбара, сърцето ѝ се късаше.

Наистина ли бяха минали осемнайсет месеца, откакто Крис се появи на входната ѝ врата в онази студена декемврийска нощ? Осемнайсет месеца, откакто бяха седели заедно на същото това легло? Осемнайсет месеца, откакто си бяха разменили онази толкова неочаквана целувка?

Барбара вдигна пръсти до устните си и усети дъха на Крис нежно да я докосва. Тя поклати глава. Не беше време за такива мисли. Хауърд щеше да пристигне след по-малко от десет минути. Трябваше да привърши подготовката си.

— Какви обеци да сложа?

Трейси сви безразлично рамене, после се затътри навън от стаята и тежко заслиза надолу по стълбите към кухнята. Барбара я чу да рови в хладилника и се намръщи.

— Не пипай сладоледа — провикна се тя и забърза към банята да си тупира косата и да сложи лещите.

Точно в седем часа на вратата се звънна и Барбара се понесе надолу по стълбите да посрещне новия мъж в живота си.

— Няма да закъснявам — увери тя Трейси и на излизане целуна дъщеря си по челото.

Очите на Трейси обвинително се присвиха.

— Тези обувки нови ли са?

Барбара бе срещнала Хауърд преди шест месеца, когато се записа на курс по съвременна политика в центъра „Мариемонт“, малко по-надолу по улицата след модния бутик, в който работеше от почти една година. Курсът бе последното нещо на света, за което имаше настроение — интересуваше ли я наистина, че Ирак е пренебрегнал крайния срок, 15 януари, да се изтегли от Кувейт и че Обединените сили, включващи САЩ, Канада, Великобритания, Франция, Япония, Италия и Пакистан, както и членове на Арабската лига, са предприели ответна шестседмична въздушна атака, или че Съветският съюз потиска движенията за независимост в Прибалтийските републики? — но той бе съществена част от нейния план да се справи с живота си. Какъв избор ѝ бе оставил Рон?

Освен това, ако Крис можеше да напредва, въпреки непрестанните заплахи и тормоз на Тони, можеше и тя. По дяволите, това бе най-малкото, което можеше да направи.

За нейна изненада, след няколко седмици Барбара откри, че я е грижа какво става в Средния Изток и Съветския съюз, че искрено я вълнува съдбата на хората в Сомалия и Южна Африка. Установи, че ѝ е приятно да разбере, че светът съществува и отвъд Гранд авеню, че ѝ е приятно да знае какво става в него, да говори за това и да обсъжда важни актуални въпроси със Сюзан, Вики и Крис.

Не беше отишла да си търси мъж. Всъщност, почти не забелязваше Хауърд Кърбъл до последния час, когато той без да иска изтърва надраскания си от подчертаване вестник на пода, а когато се опита да го вдигне, целия го заля с кафето си.

— Някакви проблеми? — попита Барбара, докато му помагаше да оправи бъркотията.

— Цели купища — отговори той и глуповато се засмя. — И това е само един от моите проблеми.

Барбара се бе разсмяла на глас, с цялото си лице, не си спомняше да е правила това от години. Следващото нещо, което си спомняше бе, че тя и Хауърд пиха кафе след часовете, на следващата седмица обядваха заедно, а на по-следващата — вечеряха.

Хауърд Кърбъл бе вдовец с двама пораснали сина, а наскоро му се бе родил и внук. Срещам се с дядо, мислеше си от време на време Барбара. Нравеше ѝ се мисълта, че е поставена в ролята на по-младата жена, макар че в действителност разликата им беше само осем години.

Отначало Барбара възприемаше Хауърд Кърбъл единствено във връзка с бившия си съпруг. Хауърд бе висок, не толкова, колкото Рон, но малко по-масивен от него. Косата му бе по-рядка и по-прошарена. Очите му бяха сини, не кафяви; пръстите му бяха по-дълги, а ръцете — по-малки. И ако Рон безспорно бе по-красивият от двамата, Хауърд определено бе по-забележителен, макар и не толкова суетен, колкото Рон, и по-достъпен. Той беше точно толкова интелигентен, колкото и Рон, но не тъй склонен да го изтъква. Никога не говореше за работата си — застрахователно дело — докато разговорите на Рон винаги се въртяха около неговото преподаване. Хауърд никога не караше Барбара да се чувства глупава, за разлика от Рон. Хауърд ѝ даваше усещането, че е ценена. А Рон успяваше винаги да я накара да се почувства неадекватна.

— Искаш ли да видиш апартамента ми? — питаше я сега Хауърд. Седяха в черния му „Линкълн“ пред един нов модерен хотелски комплекс в „Меринг Уей“.

— Бих искала, но… — Но какво? Но е почти единайсет часа и трябва да се прибирам? Но беше такава чудесна вечер, защо да я разваляме? Но не съм била с мъж от онзи ужасен маратон с Кевин и дори не съм се целувала с никого след…? Боже мой, осъзна Барбара. След Крис.

— Изглеждаш прекрасно — беше ѝ прошепнала онази нощ Крис. — Толкова ми липсваше.

— Ти ми липсваше.

— Обичам те.

— И аз те обичам.

А после целувката, незабавно последвана от шума, който ги раздели, тласна ги да се щурат в различни посоки и установи неловко мълчание помежду им.

— Това, което стана преди малко… — беше се опитала да обясни след това Крис.

— Разбирам — каза ѝ Барбара.

— Наистина ли? Защото аз не съм сигурна за себе си.

— Можем ли да поговорим за това сутринта?

Само че никога не го направиха. Целувката, която си размениха, се бе изпарила като в сън, фрагменти от нея се явяваха, дразнеха, търсеха по-дълбоко значение, после пак изчезваха, връщаха се, накрая избледняваха и никоя от жените не бе напълно способна да я осмисли, и двете се бояха дори да опитат. Така че, нищо от случилото се помежду им не бе обсъждано повече, нито споменавано. Барбара и Крис се върнаха всяка в своя живот, в старите си роли на приятелки и довереници. В крайна сметка Барбара реши, че целувката е била израз на две самотни, уязвими жени в един особено самотен, уязвим момент от живота им. Нищо повече.

А истината бе, че макар често да не ѝ се искаше да си го признае, Барбара предпочиташе мъжете — самата им маса, тела, размери, естествена сила, грубостта на кожата им, мириса им. Бе продължило някак твърде дълго, реши тя сега, почувства вятъра и се усмихна на Хауърд:

— Много бих искала да видя апартамента ти — каза му тя.

Двустайният апартамент бе толкова хубав, колкото очакваше. Семпъл, но не прекалено мачовски. Прозорци от пода до тавана, дървен под, мека кожена мебелировка, цветни килими, великолепен изглед към река Охайо.

— Би ли желала едно питие? — попита Хауърд.

Барбара поклати глава.

— Не съм сигурна, че мога да го направя — прошепна тя.

Той не я попита какво има предвид.

— Искаш ли да те откарам у дома? — попита вместо това.

— Не. Не искам да си ходя у дома.

— А какво би искала? Ще направя всичко, което пожелаеш.

— Това май е най-хубавото нещо, което някой някога ми е казвал — произнесе Барбара и двамата се засмяха.

— А ако кажа, че мисля, че може би се влюбвам в теб? — попита Хауърд.

Тя усети, че очите ѝ се напълват със сълзи.

— И това е много хубаво.

— Тогава, накъде ще вървим сега?

— Още не си ми показал спалнята.

Минута по-късно те стояха до огромното легло и той със сигурни ръце разкопчаваше дрехите ѝ.

— Мина известно време — предупреди го тя. — Не съм сигурна дори дали ще си спомня какво трябва да правя. Нали няма да ми кажеш, че е като карането на колело?

— Не, по дяволите — възкликна с неподправен ужас в гласа Хауърд. — Всеки път, когато се кача на колело, падам и си чупя китката.

Тя усети как роклята ѝ се плъзва надолу и пада на пода. Вдигна ръце пред черните си дантелени бикини и сутиен, сякаш да се предпази.

— Тези цици не са мои — не се сдържа, когато Хауърд се наведе да я целуне по врата.

Той я погледна объркано.

— А на кого са?

— Аз ги… как се казва? Уголемих. С хирургическа операция.

— И си платила за тях?

Барбара кимна, сдържайки дъха си. Защо бе изрекла такова глупаво нещо?

— Ако си платила за тях, бих казал, че са си твои. — Хауърд се наведе и ги целуна една по една.

— Направих си операция и за стягане на корема — продължи Барбара, неспособна да спре нежелания изблик от признания, докато Хауърд нежно я полагаше върху пухкавата бяла завивка на леглото. — Казвам ти всичко това, защото може да забележиш някои белези.

— Аз пък претърпях операция на апендикса преди няколко години. — Хауърд си вдигна ризата нагоре и разкри дълъг разкривен белег.

В този момент Барбара разбра, без всякакво съмнение, че се влюбва.

Внимателно, без да бърза, той изследваше тялото ѝ с нежни пръсти, макар че Барбара бе твърде нервна, за да се наслаждава истински, твърде нетърпелива да се свърши работата по-бързо. Следващият път ще се отпусна повече, каза си тя. Следващият път нямаше да се тревожи толкова за подробностите, нито за това да направи добро впечатление. Хауърд бе страстен и нежен любовник и не бе негова вината, че тя не бе способна да изпита оргазъм, помисли Барбара. След около пет минути на упорити тласъци тя имитира няколко стона и въздишки, които винаги бяха имали успех с Рон, но изглежда, че изобщо не измамиха Хауърд. Може би и Рон не бяха мамили. Какъв бе онзи ужасен виц, който веднъж бе подслушала да си разправят двама мъже? „Защо жените имитират оргазъм?“ Отговорът бе: „Защото си мислят, че ни пука“.

Но на Хауърд му пукаше.

— Какво правиш? — попита той с потайна усмивка, докато тя се мяташе енергично под него. — Зная, че не си готова.

Откъде знаеше?

— Вината не е твоя — бързо го увери тя. — Аз никога не получавам оргазъм. Това няма нищо общо с теб.

— А би трябвало, не мислиш ли? — Той леко се измъкна от нея. — Легни. Затвори очи. Не мисли за нищо. — И тогава главата му изчезна между краката ѝ.

— Не, Хауърд, не трябва да правиш това.

— Да трябва? — измърмори той, заровен в бедрата ѝ. — Шегуваш ли се?

Езикът му бе навсякъде, проправяше си път във всичките ѝ скрити гънки. Нежен, силен, твърд, мек.

— О, боже мой — чу се да проплаква Барбара. — О, боже. О, боже. — После изведнъж изкрещя, извика на глас от чистото удоволствие на това, което преживяваше. — Не спирай — молеше му се тя. — Не спирай. Не спирай.

Той не спираше. И когато по-късно отново проникна в нея, тя бе повече от готова. Тялото ѝ изригна в серия от яростни спазми, каквито никога не бе вярвала, че са наистина възможни.

— За какво си мислиш — попита я той, докато лежаха в прегръдките си, потънали в пот.

Барбара силно се засмя и едва проговори:

— Че нямам търпение да разкажа на приятелките си за това — и двамата се засмяха.

— Можеш ли да останеш за през нощта?

Изведнъж Барбара си представи Трейси, която сигурно я чакаше и поклати глава.

— Може би следващият път. — Тя целуна Хауърд по устните и усети на езика му собствения си вкус.

Те се облякоха. Той я откара вкъщи, изпрати я до вратата, увери се, че е на сигурно място вътре, отново я целуна.

— Ще се видим утре — каза ѝ и тя затвори вратата след него.

Барбара дълбоко въздъхна, отметна глава назад и тихо изписка от удоволствие. Притисна уста с ръката си да заглуши звука. Къщата тънеше в тъмнина. Телевизорът не се чуваше. Може би в края на краищата Трейси бе заспала. Барбара си изхлузи обувките и тъкмо се канеше да ги отнесе нагоре по стълбите, когато забеляза нещо да се движи пред нея.

Внезапно къщата се изпълни с писъци. Те следваха един след друг — първо Барбара, после Трейси, пак Барбара, и пак Трейси.

Бяха само двете, осъзна Барбара, дишайки накъсано, докато дъщеря ѝ изплува от сенките със стик за голф в ръцете. Той падна от разтворените ѝ пръсти, тупна на пода и отскочи към краката на Барбара. Трейси се хвърли в ръцете на майка си, хълцайки неудържимо.

— Боже мой — проплака Барбара, вкопчена в дъщеря си. — Какво става? Какво се е случило? Добре ли си?

— Толкова се изплаших. — Трейси се тресеше толкова силно, че едва изричаше думите.

— От какво? Какво става?

— Бях в кухнята да си взема нещо за ядене и изведнъж чух шум, обърнах се и видях на прозореца някакво лице.

Барбара хукна към кухненския прозорец, взря се в тъмнината, но не видя нищо.

— Лице? Чие лице?

— На мъж. Не съм сигурна. Стана толкова бързо. Така се изплаших.

Тони, стреснато си помисли Барбара. Трябва да е бил той. Кой друг? Не му стигаше, дето продължава да тормози Крис, трябваше да тероризира и беззащитни млади момичета също.

— Горкичкото ми дете. — Не трябваше изобщо да излиза. Не трябваше да оставя Трейси сама. Като си помислиш само — докато тя се е мятала в екстаз, дъщеря ѝ е умирала от страх. Проклет да бъде този Тони Маларек! Вовеки проклет!

— Намерих един от старите стикове за голф на татко в дъното на гардероба. Помислих си, че бих могла да го използвам да се защитя, нали разбираш, ако се наложи. Предполагам, че трябваше да повикам полиция, но не се сетих. Просто бях много уплашена. — Сега Трейси бърбореше непрестанно, очите ѝ бързо се стрелкаха, сякаш се опитваха да догонят думите ѝ. — После изведнъж стана много тихо и след малко аз се качих горе. Предполагам, че съм заспала. Не зная. Внезапно чух вратата, грабнах стика и хукнах към стълбите. Не мислех ясно. Забравих, че може би ти се връщаш от срещата си.

— О, миличка, толкова съжалявам, че излязох.

— Не си виновна ти.

Дали въображението на дъщеря ѝ не ѝ бе изиграло шега или наистина някой бе надничал отвън?

— Утре ще си остана вкъщи.

— Не, не ставай глупава. Всичко е наред.

— Ще си остана вкъщи — повтори Барбара и силно притисна Трейси. Поведе я нагоре по стълбите. — Ще си направим пуканки и ще гледаме Ричард Гиър и Дебра Уингър в оня страхотен филм. Как ти звучи?

— Чудесно — с благодарен смях отговори Трейси.

Те се изкачиха.

— Искаш ли да спиш при мен тази нощ? — попита Барбара и Трейси енергично кимна. Напоследък Барбара бе настояла Трейси пак да спи в собственото си легло.

— Като в доброто старо време. — Трейси отметна завивките на леглото на майка си и се мушна под тях.

Минути по-късно Барбара легна до нея. Сутринта щеше да се обади в полицията и да съобщи за скитници. Хауърд щеше да я разбере за вечерта. Трябваше. Просто нямаше да може да го понесе, ако нещо се случеше с Трейси.

— Имало едно време едно малко момиченце — започна Барбара с тих напевен глас, обхвана Трейси с ръце и приглади косата ѝ. — То имало малка къдрица, точно по средата на челото си.

— И когато била добра — продължи Трейси, — тя била много, много добра.

— А когато била лоша…

— Тя била наистина лошо момиче! — в един глас изрекоха майката и дъщерята.

22.

— В началото си мислех, че е чудесна — говореше на притихналата зала Питър Басет. — Може би работата ѝ не беше на нивото на професионалните стандарти, но тя бе интелигентна, ентусиазирана, пълна с идеи и аз си помислих, че ще се научи. Освен това, очевидно бе, че си пада по мен. Предполагам, че съм се почувствал поласкан. Вижте, зная, че бе глупаво. Не се гордея с това, което съм направил — аз съм женен мъж. Но инициаторът бе Сюзан, не аз.

Сюзан прочисти гърло, втренчи се в скута си и пак си прочисти гърлото. О, боже, помисли си тя и погледна за помощ към Вики. Но Вики само се усмихна с онази нейна малка полуусмивка, която изобрази още щом започна прослушването, и не каза нищо.

Трябваше ли да си дава този дяволски вид, че се чувства напълно удобно, зачуди се Сюзан. Макар че защо да не се чувства удобно? Тя бе в свои води. На Вики ѝ харесваше, че се намираха в голямата заседателна зала на най-голямата юридическа фирма в Синсинати, заобиколени от скъпи картини и великолепни гледки. Тежката дъбова маса, около която бяха насядали, заемаше почти всичките дванайсет метра на стаята, а шестнайсетте стола с високи облегалки в есенни цветове вероятно струваха повече, отколкото бе струвало на Сюзан да обзаведе цялата си къща. Съпругът ѝ, видимо вдълбоченият Джереми Латимър, бе заобиколен от трима високоплатени, безупречно облечени адвокати със сериозни изражения и всички очакваха да видят какво ще направи Вики.

Какво правеха тук? Как бе допуснала да се стигне толкова надалеч?

— Ще съдим копелето! — заяви Вики, когато Сюзан я запозна с цялата истина за случилото се между нея и Питър Басет.

— Какво!

— Нарича се сексуален тормоз и ако това не е идеален пример за подобно нещо, не зная какво друго е.

— Не можем да го съдим — бе възразила Сюзан.

— Защо не?

— Ами, като начало, това означава да съдиш собствения си съпруг. Списанието е негово.

— И какво от това?

— Такова, че то е наречено на твое име. Тук няма ли малък конфликт на интересите?

— Не и ако ми повериш да защитавам твоите интереси.

— Моите интереси не са ли противоположни на твоите?

— Джереми и аз не сме впрегнати един за друг. Той е голямо момче. Може сам да се грижи за себе си.

— И все пак, какво ще каже, ако го зашлевиш с един съдебен процес?

— Шегуваш ли се? Той не би могъл да си купи този вид популярност и с пари. Всеки миг ще му носи наслада.

— Но…

— Но какво?

— Но аз не съм съвсем невинна. Позволих на Питър да ме целуне.

— Да, и затова ще ти дамгосат алена буква А на челото — безстрастно произнесе Вики. — Хайде, Сюзан. Ти не си използвала тази целувка, за да го шантажираш да спи с теб. Ни повече, ни по-малко, Питър Басет те е заплашил, че ще те уволни, ако не спиш с него. Не виждам да ти е оставил някакъв избор.

— Наистина ли мислиш, че имаме шансове?

— Нека веднага да изясним едно нещо. Никога няма гаранции, ако отидеш на дело. И този случай няма да е лесен да се спечели.

— Тогава защо да рискуваме?

— Защото следващата жена, която този негодник вземе да тормози, може да бъде собствената ти дъщеря — просто каза Вики.

След това не го обсъждаха повече.

Пет месеца, след като това се случи, Анита Хил повдигна обвинения срещу Кларънс Томас, те направиха сексуалния тормоз горещата новина на деня и изтикаха делото на Сюзан на първите страници на вестниците.

— Голям късмет — обяви Вики. — Ударихме джакпота.

— Късмет? — възрази Сюзан. — Как можеш да кажеш това? Нямам работа. Мъжът ми почти не ми говори. Няма случай да отворя вестник и да не видя голямото си дебело лице на снимка. Никое жури няма да повярва, че не аз съм се натискала на Питър.

— Мисля, че си красива на снимката. Освен това, вярвай ми. Този случай никога няма да влезе в съда.

— Благодаря ви, господин Басет — каза адвокатът му. — Госпожо Латимър, сигурен съм, че имате някои въпроси към моя клиент.

В отговор Вики бръкна в куфарчето си, извади оттам малък черен предмет и внимателно, но демонстративно го постави по средата на дългата маса. Натисна един бутон на миниатюрния касетофон, облегна се назад в стола си и се усмихна на Сюзан.

Сюзан затаи дъх и зачака да чуе звука от отваряне и затваряне на далечна врата.

— Добре, добре, я да видим какво имаме тук — произнесе мъжки глас.

Всички в стаята се обърнаха към Питър Басет.

— Какво, по дяволите, е това? — гневно попита той.

— Завърших статията за лечението чрез замяна на хормони — Сюзан движеше устни заедно с гласа си на лентата. — Зная, че нямате търпение да я видите.

— Що за игрички си играем тук, господин съветник? — попита най-старшият от тримата адвокати на Джереми Латимър и незабавно скочи на крака.

— Седни си на мястото, Остин — твърдо каза Джереми и солидният мъж, по-възрастен от него, тутакси направи каквото му бе казано.

— Възразявам на това — заяви най-младият адвокат, ръцете му се размахваха в няколко посоки едновременно, сякаш не бе съвсем сигурен точно на какво възразява.

— Спести ни театралностите, Том — сухо го скастри Джереми. — Не се намираме в съда. Нека чуем проклетото нещо.

Всички погледи бързо се върнаха на малкия касетофон и се вторачиха в него, като че ли бе голям телевизионен екран.

— Какво ще кажеш да разгледаме това в заседателната зала — произнесе безплътният глас на Питър Басет. Спокойният му баритон изпълни стаята и привлече всички слушатели. — Това не те притеснява, нали?

— Ти си била с жици? — драматично попита Питър с глас, преизпълнен с възмущение.

Сюзан не му обърна внимание и погледна към Вики.

Вики се засмя. Идеята бе моя, говореше усмивката ѝ.

— Това законно ли е? — попита той.

— Млъкни, Питър — каза Джереми Латимър.

Питър Басет потъна в стола си и затвори очи. В този момент в стаята се възцари тишина, тежка като черен дим.

И тогава:

— Не желая никакви проблеми, Питър. Моля те, би ли могъл просто да ме оставиш да си върша работата?

— Точно в този момент работата ти е подложена на голям риск. — Думите, изплюти от касетофона, сякаш изпръскаха всички, които слушаха, като отрова от зъбите на кобра. — Надявах се, че ще се вразумиш. Аз те харесвам, Сюзан. Много те харесвам. Мислех, че и ти ме харесваш. Мислех си също, че ти харесва да работиш тук.

— Мисля, че ще намериш статията за повече от задоволителна.

— Аз пък мисля, че ще я намеря за твърде незадоволителна.

— Ако поне я погледнеш…

— Убеди ме да го направя.

— Какво?

— Убеди ме да я погледна.

— Питър, моля те. Не може ли просто да прекратим това, преди да е станало твърде късно?

— Да не си мислиш, че можеш просто да ми се фръцкаш тук, да въртиш този великолепен задник пред мен и аз да не реагирам по начина, по който всеки американец с гореща кръв би реагирал, начин, който и на самата теб ти харесва?

— Искрено съжалявам, ако с нещо съм ти създала погрешни впечатления — каза Сюзан с глас, пълен със сълзи.

— Много повече ще съжаляваш, като се наредиш на опашката за безработни.

— Сериозно ли говориш? — попита след известно мълчание Сюзан. — Наистина ли ще ме уволниш, ако не легна с теб?

— Ще лежиш, на каквото си постелиш — многозначително произнесе Питър Басет.

Сюзан си спомни как той вдигна ръце, сякаш се предава, сякаш казва: следващият ход е твой.

— Моля те, не прави това — умоляващо произнесе тя за последен път.

— Считай го за направено. Уволнена си, госпожо Норман. Ще повикам охраната да те съпроводи до изхода.

Вики се наведе и изключи касетофона. Тишината се просмука в стаята като отровен газ, толкова наситена, че заплашваше да експлодира с първата произнесена дума.

— Някой иска ли да прослуша лентата отново? — със сладък глас попита Вики, но все пак успя да не прозвучи самодоволно.

— Благодаря. Мисля, че чутото бе напълно достатъчно. — Разгромът се примесваше с трудно прикривана гордост, докато Джереми Латимър се мъчеше да не се усмихне на жена си. — Приемете искрените ми извинения, госпожо Норман — започна той и кимна по посока на Сюзан, — за мъките и неудобствата, които очевидно сте понесли.

Сюзан кимна с благодарност, устните ѝ трепереха, а очите ѝ се изпълниха със сълзи.

— Защо не направим малка почивка — предложи той, когато Вики прибра обратно касетофона в куфарчето си. — Да се срещнем пак тук в, да кажем, три часа? — Джереми огледа залата. Всички глави около масата закимаха нагоре-надолу подобно на ония животинки играчки, които хората слагат на задното стъкло на колите си. — Това ще даде време на мен и колегите ми да постигнем някакво споразумение, което се надявам да удовлетвори всички ни.

Вики тутакси скочи на крака.

— На мен ми звучи добре.

Сюзан усети как я дърпат за лакътя, изправи се несигурно, главата ѝ неочаквано се замая. Нима този кошмар най-накрая свърши? Можеше ли вече да се върне на работа и да си продължи живота? Наистина ли всичко приключи? Тя се хвана за масата. Мили боже, нима щеше да припадне?

— Определено умирам от глад — каза Вики, докато насочваше Сюзан към коридора, а тежката дъбова врата се затваряше зад тях.

— Чувствам се малко замаяна — прошепна Сюзан и тежко се облегна на отсрещната стена.

— Малко шампанско ще свърши работа. — Вики се изсмя с кратък енергичен изблик, като кучешки лай.

— Шампанско?

— Шампанско — повтори Вики и пак излая, после помъкна Сюзан надолу по дългия коридор. — Ние победихме, скъпа. Време е да празнуваме.

— Добре, колко човека ще дойдат?

Сюзан спря за миг да рови в кухненските чекмеджета, където търсеше свещи, изгорели по-малко от две трети, и взе да брои на глас хората, поканени на вечеря:

— Чакай да видим. Ти, аз, Ариел, Барбара и Трейси, Вики и Кирстен, Крис…

— Монтана?

— Монтана имаше други ангажименти. — Очевидно Монтана ѝ бе затворила телефона в момента, в който чу гласа ѝ.

— Как стана така, че татко няма да вечеря с нас? — попита Уитни.

— Твърде много жени — отговори Сюзан с надежда, че лъжата ще задоволи дъщеря ѝ, която бе доста умна за своите почти тринайсет години. Уитни бе висока и слаба, и с всеки изминал ден ставаше все по-красива. Имаше очите на баба си, осъзна Сюзан и собствените ѝ очи незабавно се изпълниха със сълзи. Тя се обърна, престори се, че е погълната от търсенето на неизползвани свещи.

— Да не сте се скарали с татко?

— Не. Разбира се, че не.

— Тогава защо не си говорите вече?

— Говорим си — неуверено възрази Сюзан, но изглежда дори и солидното споразумение, което бе постигнала, не бе достатъчно да компенсира наранените чувства и его на Оуен. Тя потръпна като се сети за онази ужасна сцена, когато най-накрая му призна цялата истина за случилото се.

— Ти си го целунала? — бе попитал Оуен, а лицето му изобразяваше смесица от болка и объркване.

Позволих му да ме целуне, едва не го поправи тя. Не го спрях. Но не каза нищо, понеже нищо от това не бе цялата истина.

— Да — бе всичко, което отговори и видя как болката се затаи дълбоко в очите на мъжа ѝ. — Глупаво беше, зная. Не означаваше нищо за мен. — Наистина ли бе казала това?

— Какво става, Сюзан? — простичко бе попитал той в отговор. — Променили ли са се правилата?

— Разбира се, че не — увери го тогава тя, твърдеше, че я била обхванала временна невменяемост, кълнеше се, че подобно нещо никога повече няма да се случи и отново, и отново му повтаряше колко много го обича, колко високо цени техния брак. Молеше го за прошка. Най-накрая, след хиляди молби, след много сълзи и от двете страни, той каза, че разбира, но Сюзан виждаше, че не е вярно.

Уитни беше права, осъзна сега Сюзан. През последните няколко месеца разговорите със съпруга ѝ ставаха все по-кратки и официални, докато стигнаха границата с нищото. Вече почти не можеше да го гледа в очите, толкова ясно се отразяваше в тях предателството ѝ.

Не че го обвиняваше. Той имаше всичкото право да се чувства наранен и обиден. Вестниците надминаха себе си с новината, че Вики съди собствения си съпруг за сексуален тормоз. Ако не бяха се споразумели, ако действително бяха отишли в съда, ако всички сензационни подробности излезеха наяве… Сюзан потръпна. Оуен може и да проявяваше разбиране и подкрепа, но той също така бе и твърде горд. И много разочарован.

Тя го бе измамила.

Вики ѝ каза да му даде време. Оуен я обичаше; в края на краищата щеше да му мине.

Разбира се, но какво знаеше Вики? Нима не беше я уверила, че ще се върне на работа? „Съжалявам, Сюзан, но ти нали не очакваше да те наемат отново, след като си ги съдила? Искам да кажа, че за тях ти, как да кажа, създаваш проблеми“ — бе добавила с многозначителна усмивка.

Предполагам, че е така, даде си сметка Сюзан и поклати глава в удивление. С един бърз поглед огледа стаята: кръгла орехова маса стоеше под модерен полилей от месинг и стъкло. Тя бе обградена от осем виненочервени стола с високи облегалки; до две от млечнобелите стени стояха два еднакви скрина; камина, никога неизползвана, независимо от добрите намерения и уверения на Оуен; набраните завеси с цвят на слонова кост бяха дръпнати и хванати с големи панделки от двете страни на обширния прозорец, гледащ към улицата, сякаш бяха рамка на дърветата, загубили вече почти всичките си листа, запазили само малко червени, оранжеви и жълти, а предишната им пищност бе повехнала или опадала на земята. Сюзан отново си помисли за майка си, която лежеше бледа и прекомерно отслабнала под грубите избелели болнични чаршафи и с живота я свързваха само системата от тръбички и едната воля за живот.

Тя грабна две тъмночервени свещи, от които бяха останали само къси угарки, и ги забучи в чифт елегантни свещници. После подреди хубавите си кристални чаши на масата, а Уитни донесе приборите. Не искаше да мисли нито за майка си, нито за Оуен, нито за трудностите около намирането на нова работа. Слава богу, Питър Басет бе в още по-лошо положение. Той не само бе уволнен по най-бързата процедура и публично унизен, но и жена му го напусна, заедно с трудните им тийнейджъри и семейното куче.

— Мислиш ли, че трябва да се преоблека?

— За какво? Хубава си така.

— Толкова си мила.

— Кой е толкова мил? — Гласът бе мрачен, някак заплашителен, също като петнайсетгодишното момиче, на което принадлежеше. Ариел бе облечена изцяло в черно, какъвто бе обичаят ѝ напоследък, в несресаната ѝ коса наскоро бяха нанесени тъмночервени кичури, устните ѝ приличаха на кървава рана. — Възможно ли е да става дума за извънземното?

— Не започвай пак — предупреди я Сюзан.

Ариел хвърли свиреп поглед на току-що приготвената за вечеря маса, сякаш тя нарочно бе предназначена да я дразни.

— Какво става тук?

— Малко женско парти — обясни Сюзан. — Казах ти за него миналата седмица. Крис, Вики, Кирстен, Барбара, Трейси…

— За отпразнуване на твоята победа ли? — Гласът на Ариел потрепери от раздразнение. Вече многократно се бе оплакала на майка си, че нейният процес я е превърнал в посмешището на класа.

— Не, всъщност не. Просто мина доста време, откакто сме се събирали всички заедно и си помислих, че…

Ариел направи такава физиономия, сякаш някой се бе оригнал.

— Мен не ме брой.

— Какво?

— Няма начин да вечерям с Трейси Ейзингер — подигравателно изрече Ариел.

— Че какво ѝ е на Трейси? Тя е чудесно момиче.

— Тя е откачалка.

— Не е откачалка.

— Просто ей така си седи с тъпата си усмивка през цялото време.

— И от кога е откачено да се усмихваш?

— Прилича на някоя от ония восъчни кукли на Мадам Трюсо.

— Тюсо — поправи я Сюзан.

— Какво?

— Тюсо, не Трюсо[2]. Трюсо е нещо, което си носиш, когато се жениш.

— Зная какво е трюсо — изстреля Ариел, а бледите ѝ бузи почервеняха от ярост.

— Барбара среща ли се все още с онзи човек? — прекъсна ги Уитни.

— Хауърд Кърбъл — каза Сюзан, благодарна за нарочната намеса на дъщеря ѝ. — Да, срещат се.

— Мислиш ли, че ще се оженят?

— Възможно е.

— И тогава тя може да си има едно Тюсо — безстрастно заяви Уитни.

Сюзан се разсмя.

— На мен ли се смееш? — обвинително попита Ариел.

— Не, разбира се, че не — отговори Сюзан, уморена, преди още вечерта да е започнала. Ариел постепенно я бе накарала да се чувства така. — Това бе просто майтап.

— Самата Уитни е един майтап.

— Достатъчно.

— Тя и Трейси би трябвало да са сестри.

— Казах достатъчно.

— Трейси наистина е малко откачена, мамо. — Изненадващо, но този път гласът бе на Уитни.

— Какво?

Уитни сви рамене.

— Как става така, че на нея не ѝ крещиш като ти казва такива неща? — поиска да знае Ариел.

— И на теб не ти крещях.

— Винаги ми крещиш.

— Никога не ти… — Не хапи. Не хапи. Не хапи. — Нека просто да оставим това. Става ли?

— Добре — каза Ариел. — Понеже излизам.

Усмивката на Сюзан мигом угасна.

— Какво искаш да кажеш с това, че излизаш?

— Имам си други планове.

— Какви по-точно?

— От типа „не е твоя работа“.

Сюзан няколко пъти си пое дълбоко дъх и мълком преброи до десет поне дванайсет пъти, преди да отговори.

— Никъде няма да ходиш, млада госпожице. А сега, защо не ни помогнеш с подреждането на масата?

В отговор Ариел излезе в коридора, отвори вратата на гардероба и започна да си облича палтото.

Сюзан незабавно се озова до нея.

— Какво си мислиш, че правиш?

— Казах ти, че излизам.

— А аз ти казах, че оставаш.

Ариел поклати глава и напъха ръце в ръкавите на старото черно палто, което бе взела от някакви дарения.

— Тогава си имаме проблем.

Сюзан набързо предприе друг подход:

— Виж, Ариел, просто го направи заради мен тази нощ, а? Наистина с нетърпение очаквах всички да се съберем заедно. Сигурна съм, че би могла да понесеш Трейси за една нощ.

— Не — твърдо заяви Ариел.

— Хайде, скъпа. Толкова неразумно ли е това, за което те моля?

— Да. — Ариел отвори входната врата. Вътре нахлу вихър студен нощен въздух.

— Остави я да върви — провикна се от трапезарията Уитни. — Ако не е тук, може и наистина да си прекараме добре.

Има нещо вярно, даде си сметка Сюзан и отстъпи назад. Защо толкова настояваше Ариел да си остане вкъщи? За да ѝ се мръщи цяла вечер? Да обижда сестра си и да не обръща внимание на гостите? Да насажда мрачното си настроение на цялата маса като заразна кашлица? Остави я, повтори си наум тя. Остави я да си върви. Сюзан отстъпи назад в коридора, а Ариел излезе и затвори вратата след себе си.

— Така е по-добре. — Уитни се усмихна на майка си и махна към масата за вечеря. — Изглежда много добре, а?

— Чудесно изглежда. Благодаря ти, скъпа. Не зная какво бих правила без теб.

Изведнъж входната врата с трясък се отвори и Ариел нахлу обратно в къщата, с изкривено от ярост лице.

— Какво искаш да кажеш, че ако не съм тук, може наистина да си прекарате добре!

Сюзан би се засмяла, ако от изражението на Ариел не бе ясно, че е дяволски сериозна. Уитни превъртя очи и не каза нищо.

— Не ми връткай очи, кучко! — изкрещя Ариел.

— Престани, Ариел — предупреди я Сюзан. — Веднага престани.

— Не ѝ обръщай внимание, мамо. — Уитни обърна гръб на обзетата от ярост Ариел.

— Не ми се измъквай, идиотка такава! — Без всякакво предупреждение Ариел се спусна към наредената маса, сграбчи една от хубавите кристални чаши на Сюзан и я вдигна във въздуха.

— Ариел, моментално остави това на мястото му — надигна глас Сюзан, но чашата вече бе излетяла от ръката на Ариел и летеше към Уитни. — Уитни, внимавай! — изпищя Сюзан, когато чашата мина на косъм от главата на Уитни и се разби в стената, разпръсквайки се на хиляди малки парченца.

— Съжалявам — тутакси каза Ариел, а на лицето ѝ бе изписан ужасът от това, което бе направила. — Нямах намерение да я хвърлям. Излетя, преди да мога да я спра.

— Махай се от тук — изръмжа Сюзан с толкова нисък глас, че сама едва го разпозна. Как можеха нещата тъй бързо да отидат толкова на зле? Преди една минута всичко бе спокойно. А сега навсякъде по пода на трапезарията бе разпръснато строшено стъкло. Уитни вече лазеше по колене и се опитваше да събере парчетата. Сюзан можеше да види сълзите, стичащи се по бузите на детето, въпреки че то се опитваше да ги прикрие. — Махай се от тук — повтори тя.

— Мислех, че искаш да остана тук тази вечер — възрази Ариел.

— Промених си мнението. Махай се.

— Къде да отида? — извика Ариел.

— Не ме интересува — отговори Сюзан и в този момент това бе самата истина.

— За всичко си виновна ти — изкрещя на сестра си Ариел.

— Още една дума от тази твоя отвратителна уста — бавно произнесе Сюзан — и ще извикам полицията, и ще ги накарам да те арестуват за тормоз.

Ариел невярващо се втренчи в майка си.

— Защо не го наречеш сексуален тормоз? — процеди тя. — Не беше ли това по твоята специалност?

— Пръждосвай се по дяволите. Веднага.

Ариел се спусна навън от стаята, по коридора, крещейки ядосано. Отвори входната врата и я затръшна след себе си. Няколко секунди бяха нужни на Сюзан да осъзнае думите ѝ и да си ги повтори, след като Ариел излезе. „Ще съжаляваш“ — повтаряше дъщеря ѝ. — „Ще съжаляваш. Ще съжаляваш. Ще съжаляваш.“

23.

— Съжалявам, госпожо Хелъндейл, в кой ден от следващата седмица казахте, че бихте искали да доведете Чарли да го види доктор Маркус?

Крис видя как раменете на Емили Хелъндейл се повдигат и спускат в явно раздразнение.

— Казах, че по принцип ми е удобно в сряда следобед. — Тя гушна Чарли, миниатюрен бял пудел, в реверите на черното си боброво палто, дълго до прасците. Тонът ѝ подсказваше колко ѝ е неприятно, че се налага да повтаря. На четирийсет и няколко, Емили Хелъндейл имаше импозантно присъствие, висока и пълна, с къса тъмна коса и маслинен тен, издължени скули и нетърпимост към всякаква некомпетентност.

Мрази ме, помисли си Крис и докато вписваше името на Чарли в календара на доктор Маркус, реши, че чувството е взаимно.

— Ето — един часа в четвъртък, деветнайсти март 1992 година. — Разтреперана, Крис надраска информацията на едно картонче, опитвайки се да не обръща внимание на непрестанното звънене на телефона зад нея и подаде картончето на Емили Хелъндейл, която я гледаше така, сякаш бе пълен идиот.

— Сряда — поправи я Емили Хелъндейл с равен глас, подсказващ, че Крис не си струва повече усилията да се ядосва.

— Извинете. Вие наистина казахте сряда, нали?

— Три пъти.

— Да, много съжалявам.

Телефонът продължаваше да звъни. Крис се взря в него и втъкна зад ушите си няколко отпуснати краища на дългата си до раменете коса.

— Не мислите ли, че трябва да го вдигнете?

— Не. — Крис се насили да се усмихне и да не се разпищи. За коя се мислеше тази жена, че да ѝ казва какво да прави?

— Не съм сигурна, че одобрявам тона ви — заяви Емили Хелъндейл.

— Съжалявам — побърза да се извини Крис.

— Може би трябва да поговоря с доктора относно хората, които е наел на работа.

— Може би трябва да го направите — съгласи се Крис и попълни друго картонче, после го затръшна на бюрото, без да вдигне очи. — Сряда. Осемнайсти март, 1992 година. Един часа. Приятен ден.

Емили Хелъндейл остана неподвижна до бюрото за няколко минути, сякаш премисляше възможностите си, после пъхна картончето в голямата си черна крокодилска чанта.

— Не забравяйте да промените датата в календара на доктора — хладно ѝ напомни тя, докато се отправяше към вратата, а малкото кученце до шията ѝ излая за довиждане.

— Няма ли някой да вдигне проклетия телефон? — и без това грубият глас на доктора изрева от една от задните стаи.

Крис кимна и си помисли, че с всеки изминал ден докторът започваше да звучи все повече като пациентите си. Не направи никакво движение да вдигне телефона. Какъв смисъл имаше? Вече знаеше кой е на другия край на жицата.

— Вдигни проклетия телефон. Вдигни проклетия телефон — достигна вик от средата на тясната чакалня.

— Тихо, Лидия. — Крис изшътка на величествения папагал, кацнал отгоре на клетката си. Лидия бе талисмана на кабинета, заядлив папагал, докаран тук за преглед преди шест месеца и оттогава изоставен.

— Тихо — повтори папагалът. — Тихо, Лидия. — Голямата птица взе да крачи напред-назад по клетката си, клатейки глава нагоре-надолу в неуловим ритъм.

— Какво прави? — попита едно малко момиченце откъм редицата черни кожени столове край стената. Бе на около осем години, с чип нос, покрит с лунички. То седеше и полюшваше в скута си малко сиво котенце. На детското му личице бе изписана загриженост като у възрастен. Майка му седеше до него, с глава, отпусната на бледорозовата стена, със затворени очи, под картина на лудуващ делфин.

— Просто малко се упражнява — каза Крис на червенокосото дете и се опита да прогони образа на Монтана на същата възраст.

Детето незабавно скочи на крака и отиде до клетката.

— Внимавай, понякога хапе — предупреди я Крис.

Момичето тутакси направи крачка назад, бледозелените му очи се разшириха като палачинки, то протегна ръце напред да предпази от беда котенцето си.

— Дали ще ухапе Флафи?

Би изяла Флафи на закуска, помисли си Крис, но не каза нищо, удивена в каква ранна възраст се задействаше покровителственият инстинкт, колко естествено ставаше това. Пак се опита да не мисли за Монтана, но както обикновено, дъщеря ѝ бе навсякъде, образът ѝ изпълваше всеки празен стол, сянката ѝ падаше на прозорците като тежка завеса, очите ѝ поглъщаха светлината от улицата, устните ѝ изсмукваха въздуха в стаята като вода през сламка. Крис се почувства замаяна и слаба, почти не можеше да диша.

— Телефонът! — отново излая доктор Маркус.

— Телефонът — повтори Лидия и тръсна глава назидателно. — Телефонът. Вдигни проклетия телефон.

Крис затвори очи, опитвайки се да не вижда дъщеря си, пое дълбоко въздух и почувства как той прониква в дробовете ѝ като режещ нож. После вдигна слушалката и пак я постави на мястото ѝ, без да я доближи до ухото си.

— Защо постъпихте така? — попита момиченцето и очите ѝ се разшириха още повече, заеха цялото ѝ лице.

— Беше грешка.

— Откъде знаете?

Крис се засмя и не каза нищо. Какво можеше да каже?

— Дали ще отнеме още много време? — попита майката на момичето, а очите ѝ все още си оставаха затворени.

— Надявам се, че не. — Телефонът отново започна настойчиво да звъни. — Тази сутрин докторът имаше спешен случай — продължи по-силно тя, за да заглуши звъна. — Едно куче, блъснато от кола. Това измести всичко останало. Съжалявам — извини се тя на другите двама души в чакалнята — един възстар мъж, който държеше на рамото си като бебе треперещата си немска овчарка и възрастна жена с бяла къдрава коса, която пееше тихичко на въздебелата си персийска котка. Никой от двамата не изглеждаше да е обърнал особено внимание. Вероятно бяха свикнали да чакат. Доктор Маркус имаше процъфтяваща, вечно натоварена практика. Вероятно това бе причината ветеринарят с вид на момче да я наеме, въпреки липсата ѝ на опит.

Крис имаше късмет да си намери тази работа и отчаяно желаеше да я задържи. Какво си бе помислила преди малко? Ако не внимаваше, щяха да я уволнят. Щеше да се наложи да се обади на Емили Хелъндейл по-късно и да се извини за грубостта си. Не можеше да си позволи да бъде толкова разсеяна. Не можеше да подскача всеки път, щом телефонът звъннеше. Нито пък да отказва да го вдига. Пресегна се за него, но се поколеба. Моля те, нека да не е като последния път, помоли се тя, както правеше всяка сутрин, когато напускаше малкия си апартамент в приземието, за да отиде на работа. Моля те, не позволявай на Тони да ме намери. Моля те, накарай го да ме остави на мира.

Но той, разбира се, всеки път я намираше. И тя знаеше, че никога няма да я остави на мира. Без значение колко пъти се местеше — четири пъти само през последните шест месеца. Няма значение колко пъти си сменяше телефонния номер — поне шест пъти. Той въпреки всичко я откриваше, преследваше я, тормозеше я на работа и вкъщи, до такава степен, че Крис не можеше да спи, не можеше да се съсредоточи, не можеше да се справи и с най-леките задачи и в крайна сметка отчаяните ѝ работодатели нямаха друг избор, освен да я отпратят. „Съжаляваме“ — казваха ѝ те, достигнали предела на проявеното разбиране, с изчерпано търпение. — „Знаем, че вината не е твоя. Но имаме работа да вършим.“ Първата ѝ работа бе на сервитьорка в закусвалня в стил „петдесетте“. Тони откри къде работи и започна да я следи до ресторанта и обратно, седеше кротко на някоя маса в ъгъла по време на дежурствата ѝ, наблюдаваше всяко нейно движение с онази своя навъсена усмивка, онази ужасно изкривена гримаса, която казваше, че има големи планове за нея по-късно, докато накрая тя вече едва ходеше от маса на маса, спъваше се и вечно нещо разливаше.

След три месеца я уволниха.

(„Съжаляваме. Знаем, че вината не е твоя…“)

След това Барбара предложи Крис да започне работа в някоя висока сграда с охрана на входа. Накрая тя си намери такава работа, рецепционистка в рекламна агенция на дванайсетия етаж в една четиринайсететажна сграда с двайсет и четиричасова охрана, но я освободиха след четири месеца, понеже Тони започна да бомбардира офиса с безсмислени телефонни обаждания. („… но имаме работа да вършим.“)

Крис си издейства ограничителна заповед срещу Тони. Тя нямаше ефект. Нито пък втората, която му размаха в лицето, когато една вечер я преследваше до дома ѝ след работа. Ограничителните заповеди не си струваха и хартията, на която бяха написани, каза ѝ той. Куршумите бяха по-силни от хартията; юмруците имаха повече тежест от юридическите постановления. Ако ограничителните заповеди изобщо имаха някакъв ефект върху Тони, той бе да го ядосат още повече и да го подтикнат повече от всякога да превърне живота ѝ в ад.

— Може да се наложи да го застреляш — просто каза Вики и Крис потърси по лицето ѝ знак, че се шегува, но не откри такъв. — Не се безпокой — утеши я Вики. — Аз ще те защитавам. Няма да останеш и един ден в затвора. Обещавам ти.

Това ли бе решението, мислеше си сега Вики и се зачуди дали би могла да го направи. Той ми отне всичко: моите деца, моя дом, моето спокойствие. Но и това не му бе достатъчно. Никога нямаше да бъде. Ще танцувам на гроба ти, бе ѝ казал веднъж. Ще танцувам на гроба ти, казваше ѝ сега телефонът.

— Няма ли да вдигнете телефона? — попита момиченцето.

— Вдигни телефона — повтори на глас Лидия. — Вдигни телефона. Вдигни проклетия телефон.

— За бога, Крис. Какво става тук? — попита доктор Маркус, който се подаде от вътрешния кабинет и се приближи зад нея. Грабна телефона от поставката му и пое дълбоко дъх. — Ветеринарна служба „Мариемонт“ — измърмори той.

— Слава богу. — Крис чу някаква жена да възкликва. — От половин час звъня. Постоянно прекъсваше.

— Имаме проблеми с телефоните — бързо отговори доктор Маркус и малките му копойски очички ѝ хвърлиха озадачен поглед. — Какво мога да направя за вас?

Крис потъна в стола си, отправи празен поглед към прозореца и се заслуша в успокояващия глас на доктора, който взе молива от ръката ѝ и записа името на жената в календара си. Колко ли време ѝ оставаше, преди да загуби и тази работа?

— Да, госпожо Нюман, съгласен съм, че е обезпокоително. Доведете Снагълс около четири часа и ще се опитаме да ви вмъкнем в графика. И още веднъж съжалявам за трудностите с телефона. — Доктор Маркус отново погледна въпросително към Крис. — Има ли някакъв проблем — меко попита той.

— Проблем? — изкрещя от върха на клетката си Лидия.

— Не, докторе. Съжалявам. Няма никакви проблеми — отговори Крис.

— Наред ли е телефонът?

Сякаш нарочно телефонът взе отново да звъни.

— Вдигни телефона — ясно заповяда Лидия. — Вдигни проклетия телефон.

Крис усети всички погледи обърнати към нея, докато вдигаше телефона.

— Ветеринарна служба „Мариемонт“ — със стържещ глас произнесе тя.

— Здравей, курво — каза познатият глас.

Крис пребледня и изпусна телефона на бюрото.

Доктор Маркус бързо го вдигна и поднесе до ухото си.

— Ало? Тук е доктор Маркус. Мога ли да ви помогна? — Настъпи секунда тишина. — Разбира се. Тук преглеждаме всякакви кучета. Кога бихте искали да дойдете? — Докторът нетърпеливо прерови страниците на календара си. — Следващият вторник в десет часа е добре. Вашето име, моля?… Смит? Е, това е доста лесно.

Възможно ли бе да е чула погрешно, зачуди се Крис. Дали въображението ѝ не ѝ играеше номера? Дали не започваше да чува несъществуващи неща?

— Името на кучето?… Монтана? — повтори доктор Маркус и сърцето на Крис бе пронизано от остър спазъм. — Интересно име. Май не съм чувал такова досега. — Той затвори телефона и се взря надолу към Крис, която отново имаше проблеми с дишането. — Може ли да поговорим за минутка, моля? Извинете ни само за миг — извини се той на чакащите. — Добре ли се чувстваш? — попита я, след като я въведе в една от стаите за прегледи. За миг Крис си помисли, че ще я преслуша със стетоскопа на врата си.

Тя се облегна на високата стоманена маса за прегледи по средата на малкото помещение, без да каже нищо. Какво можеше да каже?

— Крис, какво има? Не си ли добре?

Тя забеляза загрижеността в кафявите, изпъстрени със златни точици очи на доктор Маркус и разпозна същото изражение като на мъжете, които я бяха уволнявали от предишните ѝ работи. След седмица-две загрижеността щеше да отстъпи място на практичността.

— Съжалявам. Бих искал да не ми се налагаше да правя това — чуваше го вече да казва, — но имам работа да върша.

— Може би е най-добре да си починеш през останалата част от деня. Катлийн може да поеме твоята работа. — Той кимна с квадратната си челюст към задните стаи, където неговите сестри успокояваха пациентите. — Иди си вкъщи, наспи се добре и да се надяваме, че на сутринта ще се почувстваш по-добре.

Крис поклати глава. Утре сутрин щеше да е още по-зле. Днес бе само началото. Първият нов ден на Тони от добре организираната му кампания на терор. Първият ден от остатъка на живота ѝ, помисли и почти се засмя. Тони бе сатана. Бе ѝ дал почти три месеца този път, три месеца да свикне, да се отпусне, да се почувства удобно в новото си обкръжение. Цели две седмици повече, отколкото последния път. Две седмици, през които тя постепенно спря да се стряска от сянката си, две седмици, през които бе започнала отново да се чувства като човешко същество, да усети нещо подобно на надежда за нормален живот.

И тогава — телефонът бе започнал да звъни още щом прекрачи прага на офиса тази сутрин в осем часа. „Ветеринарна служба «Мариемонт»“ — бодро бе произнесла тя. Слънцето блестеше. Оставаше една седмица до пролетта. Бе време за нов оптимизъм, за ново начало.

— Здравей, курво — дойде разтърсващият отговор.

— Може би не трябва да идвам утре — каза сега Крис, изтиквайки неохотно думите от устата си, с очи, пълни със сълзи. Тя обичаше работата си, обожаваше животните. Бе започнала да си мисли дори да спести достатъчно пари и да се върне в училище, за да се изучи за помощник-ветеринар.

Кого заблуждаваше, горчиво си помисли Крис. Беше почти на четирийсет. За нея бе твърде късно да се връща в училище, твърде късно да стане нещо друго, освен това, което си беше, а то бе едно нищо. Нима Тони не ѝ бе повтарял тъкмо това в продължение на години?

— Мислиш, че се разболяваш ли? — Доктор Маркус протегна ръка и провери челото ѝ за температура.

— Не съм болна — каза тя и по бузите ѝ потекоха сълзи. — Съжалявам. Не мисля, че мога да продължа да работя тук. — Помисли си, че този път би могла тя да го каже. Да спести на добрия доктор неудобството. Да му спести грижите. Така просто ускоряваше неизбежното.

— Какво има, Крис? Мога ли с нещо да ти помогна?

— Благодаря ви, доктор Маркус. Не, нищо не можете да направите. — Никой нищо не може да направи. — Моля ви, разберете ме. За всички ще бъде по-добре, ако напусна.

Крис забеляза как по озадаченото лице на доктора се мярна нерешителност. Дали да се опита да я предразположи и да открие какво не бе наред, или да остави нещата така, да приеме, че тя е една грижа в повече, да я освободи, преди да му е причинила още някакви неудобства?

— Както искаш — каза след известна пауза.

Крис тъжно се усмихна. Така бе по-добре. Щеше да си намери друга работа, да се надяваме, че щеше да си осигури още месец-два, преди Тони да я открие отново. Може би беше време да помисли дали да не се премести в друг град и там да започне нов живот.

Живот, без децата си.

Живот, без приятелките си.

Само дето тя нямаше деца. Вече не. Рауди я бе сритал последния път, когато се опита да го вземе в ръцете си. Уайът отказваше да ѝ говори и дори да я погледне. От почти две години не бе виждала Монтана.

Не, тя нямаше деца.

А приятелките ѝ бяха заети със собствения си живот. Вики бе претрупана от работа; от ден на ден тя ставаше все по-известна; Сюзан наскоро бе публикувала няколко статии в „Синсинати поуст“ и бе поканена да изнесе основния доклад на симпозиум, посветен на секса и работното място; Барбара бе заета с планове за сватба през есента.

Барбара, помисли си Крис и се усмихна през сълзи. Изтри ги и споменът за устните на Барбара върху нейните отново оживя, въпреки изминалото време. Възможно ли бе през цялото време Тони да е бил прав за нея? Някъде в изкривеното си съзнание да е попаднал на истина, за която дори тя не си даваше сметка?

Крис сви рамене. Какво значение имаше? Явно бе, че Барбара не страда от подобно объркване. След шест месеца тя щеше да се омъжи за чудесен и грижовен мъж. Каквото и просветление да бе изпитала Крис онази нощ у Барбара, то си беше само нейно. Целувката, която си бяха разменили с Барбара, бе колкото неочаквана, толкова и кратка. Но тъкмо тази целувка, повече от всичко друго, бе подпечатала съдбата на Крис. Тя си призна, че бе пресякла някаква линия; нямаше връщане назад.

Бе изненадала всички, особено Тони, но най-много себе си. В началото всички очакваха да се върне при него. Самият той се държеше разкаяно, пращаше ѝ купища цветя, често и многословно се извиняваше. Това бе само на шега, опитваше се да я убеди. Тъкмо се готвел да отвори вратата, когато тя изчезнала. Сигурен бил, че тя ще види смешното в ситуацията, че по-късно ще се смее на това. Ей, помниш ли, когато те изхвърлих навън, на вледеняващия студ, само по бельото ти на Супержена?

Но на Крис не ѝ бе смешно и тя не се върна у дома. „Никога повече няма да видиш децата си“ — бе я заплашил той и бе спазил обещанието си. Крис потръпна, щом си припомни изражението на лицето на Монтана, когато отвратена се отвърна от майка си, застанала почти гола на снега, молеща да я пуснат вътре, за да бъде тормозена още повече. Крис никога повече не искаше да види това изражение на ничие лице.

Толкова съм уморена, помисли си тя сега, борейки се с импулсивното желание да се свие на стоманената маса и да заспи. Уморена да бъде обект на презрение и подигравки, на съжаление и загриженост. Уморена от изтощеното изражение по лицата на приятелките си. Уморена да ги уверява, че е добре. Уморена да се мести от един ужасен тесен апартамент в друг. Да свиква с работа, за която знае, че не може да задържи. Уморена вечно да се озърта през рамо. Да живее в страх. Да бъде разочарована. Да бъде сама. Уморена да бъде уморена.

Какво чакаше още?

Отговорът бе толкова прост.

— По дяволите — прошепна тя, внезапно намерила отговора.

— Доктор Маркус — извика една от сестрите и Крис осъзна, че докторът все още е до нея.

— Веднага се връщам. — Доктор Маркус се поколеба, сякаш се досещаше за мислите ѝ.

— По-добре вървете — каза му Крис. — Не се тревожете за мен. Ще се оправя.

— Сигурна ли си?

— Благодаря ви за всичко.

Крис остана абсолютно неподвижна по средата на стаята в продължение на няколко секунди, след като докторът излезе, после бързо отиде при шкафовете до стената и взе да ги отваря по ред, докато не откри лекарството, което търсеше. До каква степен се различаваха приспивателните за животни от тези за хора? Сигурно цяло шишенце от едните ще е толкова смъртоносно, колкото и такова от другите. Тя пъхна в джоба си една, после още една кутийка с хапчета. Какво толкова, по дяволите? Трябваше да е сигурна. Може би в следващия си живот щеше да се преобрази в малкото като играчка пуделче на Емили Хелъндейл.

Крис се върна до бюрото да си вземе палтото и чантата и с учудване намери там Емили Хелъндейл да стои и да я чака.

— Бих искала да ви се извиня — започна Емили Хелъндейл.

— Да се извините?

— За моята грубост и нещата, които наговорих.

— Наистина, няма нужда.

— Следващата сряда съм заета — глуповато заяви Емили Хелъндейл. Мъничката главица на Чарли се показа от пазвата на разкошното ѝ черно боброво палто. — След всичката тази шумотевица, която вдигнах за това, че сте объркали дните, се оказа, че напълно съм забравила за срещата, която трябва да председателствам в сряда. Спомних си, едва когато стигнах до колата.

Крис се усмихна.

— Катлийн ще се погрижи — каза тя и се наметна с кафявото си палто, а Катлийн я замести на бюрото.

— Доктор Маркус каза, че напускаш? — попита я Катлийн, сякаш бе разбрала неправилно.

— Напускате ли? — повтори Емили Хелъндейл.

— Напускате ли? — високо повтори Лидия от върха на клетката си.

— Надявам се не заради нещо, което съм казала! — възкликна Емили с нарастващ ужас и вдигна облечената си в ръкавица ръка към гърдите. Малкият бял пудел тутакси се захвана да я ближе.

— Не — бързо каза Крис. — Повярвайте ми. Вие нямате нищо общо със случилото се.

— Какво се е случило? — попита Емили.

Телефонът започна да звъни. Катлийн го вдигна при първото позвъняване. — Ветеринарна служба „Мариемонт“.

Крис затаи дъх, усети как кръвта се стича в краката ѝ.

— Ало? Ало? Има ли някой? — Катлийн сви рамене и постави слушалката. — Вероятно е грешка.

Крис грабна чантата си.

— Трябва да вървя.

Тя бе наполовина изминала улицата, когато усети нечия длан на лакътя си.

— Какво искаш от мен? Ти спечели! Предавам се! Не можеш ли просто да ме оставиш на мира? — Завъртя се, без да е сигурна какво щеше да види най-напред — Тони, или юмрука му да размазва лицето ѝ.

Вместо това видя Емили Хелъндейл.

— О, извинете. Взех ви за някой друг.

— Същият някой, който звънеше цял следобед ли?

Крис не каза нищо, не можеше да се довери на гласа си.

— Изпуснахте тези, когато излизахте — каза ѝ Емили и извади от джоба на бобровото си палто кутийка приспивателни.

Очите на Крис се разшириха от уплаха.

— Мисля, че чаша кафе ще ви дойде добре — каза Емили.

Крис реши, че се намира по средата на нервна криза, че Емили Хелъндейл и малкият бял пудел до гушата ѝ не съществуват и че може да приеме каквото и да ѝ предлагаше този призрак.

— Ще идем у нас — каза Емили.

24.

— Би ли желала чаша кафе?

— Не, благодаря. — Сюзан се усмихна на Вики, която стоеше права до нея. Канареножълтият ѝ костюм контрастираше на прекалено розовите стени и тъмночервената найлонова дамаска на мебелите в болничната чакалня. Августовското слънце се процеждаше през венецианските щори на прозорците и хвърляше тъмни сенки, подобни на райетата на зебра, по белия линолеум на пода. Купища изненадващо нови списания стояха по малките масички, пръснати из голямото помещение. Изкуствено получен студен въздух духаше в лицата им от няколкото близки вентилационни отвора. Сюзан се чудеше как е възможно в една стая да бъде едновременно твърде горещо, твърде студено и да не достига въздух. — Не мога да ти опиша колко много значи за мен присъствието ти тук. Зная колко си заета.

— Случи се лек ден — каза Вики.

Сюзан знаеше, че тя лъже и че сигурно е отложила няколко ангажимента, за да дойде.

— Как е тя? — попита Вики.

— Не е добре.

— Какво казват лекарите?

— Че не могат да направят нищо повече и че навярно няма да изкара седмицата. — Сюзан погледна към дългия болничен коридор към стаята, където спеше майка ѝ, неузнаваема под зле стоящата ѝ руса перука, която ѝ купи Сюзан, когато косата ѝ започна да пада. Операциите в продължение на години, хемодиализата и радиацията бяха смалили горката жена до по-малко от половината ѝ тегло, бяха ѝ отнели силата, от която се нуждаеше, за да се бори с безмилостно прогресиращия рак.

Вики кимна разбиращо и взе ръката на Сюзан в своята.

— Какво мога да направя за теб?

— Ти вече го правиш.

— Искаш ли да се обадя на някого? На брат ти и сестра ти…?

— Кени лети довечера. Все още събирам нерви да се обадя на Даян.

Сюзан си представи по-големия си брат и по-малката си сестра, костенурката и заека, както веднъж шеговито ги нарече майка им. Кени бе висок, набит и муден, докато Даян бе мършава, жилава и не бе в състояние да стои мирна повече от няколко минути. Докато Кени бавно и методично се придвижваше през различните етапи на живота си, Даян, с всичката си излишна енергия, изглежда, че вечно се въртеше в кръг. Избягва всичко, помисли си Сюзан, припомняйки си как сестра ѝ бе избягала, когато тя се показа от водата, с крака, покрити с пиявици. В последвалите десетилетия тя не се бе променила много. Сестра ѝ все още бягаше и от най-малкия намек за някаква неприятност.

— Последният път, когато говорих с Даян, тя каза, че много би искала да дойде да види мама — каза Сюзан на Вики, — но съм я улучвала в наистина лош момент за нея. Май луната или нещо такова, била в погрешната планета, не си спомням.

— Защо да не се опитам аз да ѝ звънна сега? — предложи Вики.

Сюзан надраска лосанджелиския номер на сестра си на късче хартия, което намери в чантата си, подаде го на Вики и се загледа след приятелката си, която се отправи към телефонния апарат до по-отдалечената стена. Горката Вики, помисли си Сюзан. Няма представа какво я чака.

Даян бе от онези хора, които мислеха, че смъртта е заразна. Когато съпругът ѝ почина неочаквано от сърдечен удар преди пет години, Даян изхвърли не само чаршафите, но и леглото. Тя тутакси обяви къщата им в Уестууд за продан и се премести в малко бунгало в Холивуд. Нямаха деца, защото тя винаги бе таяла убеждението, че ще умре при раждането; отказваше да лети, понеже бе абсолютно сигурна, че самолетът ще катастрофира; имаше дори предубеждение относно шофирането по мостове.

— Мисля, че лекарите не очакват тя да живее толкова дълго — Сюзан чу Вики да казва тихо в телефона. — Не, разбирам това. Просто…

Сюзан си пое дълбоко дъх, насили се да стане от стола, при което кафявите ѝ памучни панталони, залепнали за найлоновата седалка, издадоха неприятен смучещ звук.

— По-добре да поговоря с нея — прошепна тя и протегна ръка за телефона. Вики може и да бе гений, що се отнася до справянето с хитри престъпници и умни прокурори, но никога не би могла да се оправи с някой като Даян.

— Знаеш, че наистина бих искала да съм там — взе да хленчи Даян веднага щом Сюзан каза „здрасти“. — Просто това е действителен лош момент за мен.

Правилно е да се каже действително, не действителен. Това е наречие, на Сюзан ѝ се искаше да извика. Но вместо това каза:

— Не остана много време.

— Не си ли леко мелодраматична?

Сюзан винаги бе мразила думата леко. Трябваше да си прехапе езика, за да не закрещи.

— Тя от месеци е така — настоя Даян.

Сюзан чу пафкането от неизменната цигара на сестра си.

— Този път е различно.

— Как можеш да си толкова сигурна?

— Защото съм тук всеки ден.

— А аз не съм, това ли искаш да кажеш? За това ли е всичко?

— Отнася се за нашата майка — бавно произнесе Сюзан, представяйки си пепелта от цигарата на Даян, как застрашително виси от филтъра, после се прекършва и пада към пода, разпръсквайки се на прах във въздуха. — Която умира.

— Ще се оправи.

— По-зле ще стане.

— Говориш на инат.

— Говориш глупости.

— Затвори — нетърпеливо заповяда Вики изотзад. — Не си хаби силите.

— Кой е това? — ядосано попита Даян. — Да не би да ти каза да ми затвориш телефона?

— Даян, трябва да вървя.

— Виж, ще видя какво мога да направя — неохотно произнесе Даян и издуха пушек в ухото на Сюзан.

— Това би било чудесно — каза Сюзан и затвори телефона.

— Не е ли очарователна? — каза Вики.

Сюзан се засмя, мислейки за по-голямата си дъщеря.

— Предполагам, че във всяко семейство има по един такъв.

— Ариел продължава ли да ти създава проблеми? — попита Вики, сякаш бе проникнала в мозъка ѝ.

Сюзан сви рамене и пак потъна в един от столовете.

— Не зная как го правеше майка ми. Тя винаги бе толкова спокойна, толкова честна. Не си спомням някога да е повишавала тон, когато е била ядосана. — Сюзан удивено поклати глава. — Толкова много се опитвам да бъда като нея.

— Просто бъди самата себе си.

— Аз вечно крещя. Не си спомням майка ми някога да ми е крещяла така, както аз крещя на Ариел.

— Това е, защото ти не си майка си, а Ариел не е ти. Това е съвсем различна динамика. Повярвай ми, обзалагам се, че майка ти доста е крещяла на Даян.

— Мислиш ли?

— Ти си чудесна майка, Сюзан. Престани да бъдеш толкова строга към себе си.

— Ариел ме мрази.

— Разбира се, че те мрази. Това ѝ е работата.

Сюзан се усмихна с благодарност и се отпусна на Вики, когато тя я прегърна.

— Толкова се радвам, че си тук.

— Аз също. — Вики я целуна по косата.

Двете жени леко се залюляха, звукът от дишането им изпълни стаята. Постепенно Сюзан долови други гласове, осъзна присъствието на други хора — една двойка, която си шепнеше в ъгъла, един мъж, който преглеждаше статията за банските костюми в „Спортс илюстрейтид“, една жена, която се опитваше да чете книга, но очите ѝ се замъгляваха от постоянния поток сълзи.

— Не съм сигурна, че ще се справя с това.

— Ще се справиш.

— Не съм готова да ѝ позволя да си отиде.

— Не мисля, че децата изобщо някога са готови да позволят това на родителите си — съгласи се Вики и в гласа ѝ прозвуча тъга, каквато Сюзан не бе чувала преди. — Знаеш ли, на мен действително ми се пие кафе. А на теб?

— Добре — отвърна Сюзан. — С двойна сметана. Без захар.

— Връщам се след няколко минути.

— Ще вляза при майка ми.

Сюзан проследи с очи Вики, докато тя изчезна от погледа ѝ, после се изправи и тръгна надолу по тихия болничен коридор. Умът ѝ отдавна бе свикнал с постоянните звуци на болницата — чуваха се звънци, колички се движеха по пода, разнасяха се съобщения по вътрешната уредба, пациенти стенеха зад полузатворени врати — така че сега почти не ги чуваше. Те се носеха покрай ушите ѝ като трамвайна свирка в далечината.

Тя стигна до вратата на полусамостоятелната стая на майка си и бавно я отвори, изпълнена с боязън от това, което можеше да види.

— Здравейте, госпожо Анджър — обърна се към побелялата жена с миловидна физиономия на леглото до това на майка ѝ и тя ѝ се усмихна в отговор, макар че очите ѝ гледаха празно като човек, който няма представа коя бе тя. — Здравей, мамо. — Сюзан потъна в един от двата стола пред леглото на майка си и бавно вдигна глава към нея, за да си даде време да се подготви за мъртвешката ѝ бледност, за кожата ѝ, толкова опъната на лицето, че сякаш щеше да се сцепи, за очите, изпълнени с болка и объркване. Но очите на майка ѝ бяха затворени, а лицето отпуснато. Дъхът на Сюзан спря, тя се ослуша дали майка ѝ диша и не долови никакъв звук.

Едва когато забеляза леко потрепване под болничните чаршафи, разбра, че майка ѝ е все още жива. За да спре треперенето, Сюзан взе ръката под завивките в своята, макар че и тя трепереше, и целуна тебеширенобледото сухо чело, при което размести прекалено русата перука, застанала на върха на главата като барета. Сюзан си представи естествената коса на майка си, как всеки кичур винаги бе на мястото си, от едно къпане до следващото и не се нуждаеше от нищо повече, освен да бъде приглаждана с гребен. Косата на майка ѝ бе едно от чудесата в детството на Сюзан, припомни си тя и се опита да намести перуката, без да безпокои жената. Облегна се назад в стола си, мъчейки се да се намести удобно.

— Кени лети тази нощ от Ню Йорк. Говорих и с Даян. Ще дойде колкото може по-скоро. Така че, горе главата. — Сюзан преглътна напиращите сълзи. — Знаеш каква е Даян, щом стане дума за болни хора.

— Даян ще идва? — попита майка ѝ, без да отвори очи и без да мърда устни.

Дали Сюзан не си бе въобразила, че е чула нещо изобщо?

— Да, мамо, в този момент се опитва да го уреди.

— Трябва да съм много зле — каза майка ѝ и устните ѝ се извиха в усмивка.

— Не, всъщност се справяш доста добре. Докторът каза, че определено забелязва подобрение.

— Сюзан. — Майка ѝ отвори очи, но не каза нищо, сякаш името на Сюзан бе изчерпало всичките ѝ сили.

— Не искам да чувам нищо негативно. Знаеш какво казват — много е важно да мислиш позитивно.

— Те не страдат от постоянни болки — бавно прошепна майка ѝ.

— Боли ли те сега, мамо? Искаш ли да ти намеря нещо за това?

Майка ѝ бавно кимна. Сюзан незабавно позвъни на сестрата.

— Ще ти намерим нещо, мамо.

Няколко дълги минути по-късно на вратата се показа една сестра. Тя бе висока и ъгловата. Малки очила, без дръжки, се мъдреха на дългия ѝ патрициански нос.

— Майка ми изпитва болки — каза Сюзан, опитвайки се да не звучи остро. Какво толкова се бавеше тази жена? — Има нужда от някакво успокоително.

— Ще се консултирам с доктора — каза сестрата и изчезна, преди Сюзан да успее да каже още нещо.

— Искаш ли малко вода, мамо? — Сюзан осъзна, че с майка си се чувства толкова безпомощна, колкото и с по-голямата си дъщеря. Майки и дъщери, помисли си тя. Има ли на света по-сложно, по-трудно взаимоотношение?

Сюзан напълни чаша вода от машината до леглото и я поднесе до напуканите устни на майка си. Тя послушно отпи, но Сюзан се съмняваше нещо да стига до гърлото ѝ.

— Обичам те, мамо.

— И аз те обичам, скъпа.

— Има толкова много неща, които искам да ти кажа.

— Имаш добра слушателка. — Майка ѝ се опита да се усмихне, но вместо това лицето ѝ се сгърчи.

Сюзан примигна, за да попречи на сълзите, опита се да успокои треперещата си брадичка. Можеше ли да каже всичко, което трябваше, всичко, което изпълваше сърцето ѝ, без да се прекърши?

— Просто искам да ти благодаря — започна тя бавно. — За всичко, което си направила за мен. За това, че ми помагаше с децата. За това, че винаги бе до мен, когато имах нужда от теб. За това, че ме обичаш. За това, че толкова добре се грижеше за мен през целия ми живот.

По бузите на майка ѝ бавно се стекоха сълзи.

Тя разбира, че се сбогувам, осъзна Сюзан.

— Искам да знаеш каква привилегия е за мен това, че те познавах — произнесе, плачейки вече открито. — Ти бе най-добрата майка, която едно момиче би могло някога да се надява да има. И аз толкова много те обичам.

— За мен бе удоволствие, скъпа — каза майка ѝ, опита се да се усмихне, но вместо това изплака от болка.

Сюзан незабавно скочи на крака.

— Къде те боли, мамо?

— Навсякъде.

Сюзан нетърпеливо се огледа към вратата.

— Сестрата трябва да е тук всеки миг с лекарството. — Къде беше тази проклета жена? Какво я бавеше толкова? Ако не се появеше скоро, ако не се появеше на секундата, Сюзан щеше да напише гневно писмо до болницата. Не, забрави това. Щеше да напише статия в „Синсинати поуст“. Щеше да се погрижи темата да получи вниманието, което заслужаваше, дори ако това означаваше да съди болницата. Не биваше да принуждават пациентите да страдат ненужно. Не биваше майка ѝ да прекарва последните си дни в непоносими болки.

Сякаш по команда, вратата се отвори.

— Слава богу — каза Сюзан. Само че не беше сестрата. Бе един санитар с количката с храна. Той бе нисък и черен, а главата му бе плешива и лъскава като топка за боулинг.

— Време е за вечеря — обяви той.

Сюзан си погледна часовника. Бе едва четири часът следобед.

— Ранно пиле рано пее — каза санитарят в отговор на въпросителния ѝ поглед и отметна покривката от чиниите. — Я да видим, какво сте си поръчали, дами. Говеждо печено с вкусен кафяв сос за госпожа Анджър, и пиле с вкусен кафяв сос за госпожа Хил. Добър избор, дами — каза той и поднесе храната на съответните подноси. — И нека не забравяме битерлимона на госпожа Анджър, както и черешовия сок на госпожа Хил. Лично аз повече харесвам черешовия сок. Bon appetit. — Той махна с ръка, отдалечавайки се към вратата.

Няколко секунди Сюзан стоя и се взира в неапетитната храна.

— Хм, това не изглежда ли… ужасно — каза тя, неспособна да си криви душата. Това, че ракът бе стигнал до мозъка на майка ѝ, не означаваше, че я е превърнал в идиот. — Как мислиш, мамо? Пие ли ти се черешов сок?

Отговорът на майка ѝ бе остър писък на болка.

— Добре, това е. Къде е проклетата сестра? — Сюзан яростно погледна към вратата, а жалните стонове на майка ѝ изпълниха стаята. — Опитай се да потърпиш, мамо. Отивам да доведа лекар. Веднага се връщам. — Тя изтича към вратата. — Веднага се връщам.

Тя хукна надолу по коридора към стаята на сестрите. До една масичка седяха три сестри и си бъбреха. Никоя не вдигна поглед, когато Сюзан се приближи.

— Извинете — каза тя и удари с ръка по масата, с което си осигури вниманието им. — Преди десет минути помолих една сестра за болкоуспокояващи. Майка ми е в агония.

— Бихте ли намалили тона, ако обичате? — обади се една от сестрите до масата.

— Бихте ли си надигнали задника, за да донесете нещо за болките на майка ми? — изстреля в отговор Сюзан.

Най-възрастната от сестрите стана, бавно се приближи до нея и внимателно заговори:

— Добре, а сега можете ли да се успокоите? Не искаме да плашим другите пациенти.

— Не ни пука за другите пациенти — каза ѝ Сюзан. — Просто искаме малко морфин за майка ми.

— Моля ви, опитайте се да говорите по-тихо — помоли сестрата, чиято черна глава бе увенчана с подобна на парцал къса, къдрава оранжева коса. — Вашата майка е…?

— Розлин Хил. В стая 407.

Сестрата си погледна картона.

— На госпожа Хил е бита инжекция морфин в два часа следобед. Не ѝ се полага друга преди шест.

— В този момент тя има болки.

— Съжалявам. — Сестрата постави картона на бюрото.

— Това ли е всичко? Съжалявате?

— Нищо не мога да направя.

— Искам да говоря с доктор Уъртман.

— Доктор Уъртман не е тук в момента.

— В такъв случай искам да говоря с друг доктор. С някакъв доктор.

— Аз вече говорих с доктор Зарб — изписука друга от сестрите, същата онази, с острите черти, която се бе отзовала на позвъняването ѝ. Изглежда изтощена, помисли си Сюзан, но не си позволи да изпита съчувствие. — Той каза, че предпочита да изчака поне още един час.

— Така ли? А би ли предпочел да изчака още един час, ако той имаше рак?

— Моля ви, госпожо Хил…

— Казвам се Норман. Майка ми е госпожа Хил. Тя е пациентът и тя има рак. Този рак се разпространи от гърдата към лимфните възли, дробовете, гръбнака, а сега и към мозъка ѝ. Тя си отива. И страда от невъобразими болки. А вие просто си седите тук и не правите нищо. — Сюзан безпомощно погледна към дългия коридор, по който отекна гласа ѝ и очите ѝ се замъглиха от сълзи. — Не мога да ви разбера. Майка ми умира. Каква вреда биха ѝ нанесли малко повече болкоуспокояващи? Да не се боите, че ще стане зависима? Това ли е? Да не би да се страхувате, че ще умре като наркоманка?

— Сюзан? — Внезапно Вики се озова до нея. — Сюзан, какво има? Случило ли се е нещо?

— Майка ми е в ужасни болки, а никой не иска да ѝ помогне.

— Ще се опитам да се свържа с доктор Уъртман — предложи третата сестра.

— Моля ви, опитайте се да се успокоите, госпожо Норман — посъветва я втората сестра. — Истерията ви няма да помогне на майка ви.

— Майната ти! — Сюзан хукна по коридора, ръцете ѝ неистово се размахваха и тя без да иска бутна пластмасовите чаши в ръцете на Вики.

Вики я последва.

— Сюзан…

— Моля те, не ми казвай да се успокоя.

— Не се опитвам да те успокоя. Искам да спреш за малко.

Сюзан спря и пое дълбоко дъх.

— Съжалявам.

— За какво?

— Цялата те залях с кафе.

— Не. Повечето отиде на пода.

— Мислиш ли, че ще повикат охраната?

— Нека само се опитат — закани се Вики. Те стигнаха до стая 407 и влязоха заедно.

Майката на Сюзан лежеше на леглото, гърбът и вратът ѝ бяха извити от болка, очите ѝ плътно затворени, костеливите ѝ ръце бяха сграбчили чаршафите.

— О, боже, виж я — прошепна Сюзан и закри уста с ръка. — Толкова я боли. — Тя приближи до леглото, срина се на стола и тихо заплака.

Майка ѝ отвори очи и събра всичките си сили да повдигне глава от възглавницата.

— Какво има, миличка? — попита тя Сюзан. Тогава нов спазъм премина през тялото ѝ и тя извика — силен, пронизващ писък, от който сестрите веднага дотичаха, както и един млад доктор, предписващ някакво лекарство. Сюзан с благодарност наблюдава как биха на майка ѝ инжекция с морфин, усети как тялото ѝ постепенно се отпусна, как бръчките на лицето ѝ се увеличиха, като смачкана хартия в разтворен юмрук.

— Може би трябва да си идете вкъщи и да си починете — посъветва я младият доктор.

Сюзан поклати глава и силно се притисна до ръката на Вики.

— Сюзан?

— Да, мамо?

Но майка ѝ вече се бе унесла. Сюзан се наведе към нея, намести ѝ перуката, придърпа чаршафите под брадичката ѝ. После отново потъна в стола си и загледа как диша майка ѝ. Ръката на Вики лежеше на рамото ѝ.

— Тук съм, мамо — прошепна тя. — Тук съм.

25.

Майката на Сюзан почина четири дни по-късно.

И двамата, Сюзан и брат ѝ, искаха погребението да се извърши колкото се може по-скоро, но се наложи да го отложат с една седмица, за да дадат време на сестра им да пристигне с кола от Калифорния. В действителност тя не дойде с кола. Взела влака.

— Ужасно беше. — Даян разправяше на всички, които имаха желание да я слушат. — Три дни не съм спала. Все още ми се повдига. Само при мисълта за обратния път… — И прекъсваше, сякаш мисълта бе прекалено мъчителна, за да я понесе.

Оплакваше се през цялото време, откакто Сюзан я взе от гарата. Отказа да отиде в погребалния дом, отхвърляше такива демонстрации като варварски и безчувствени. Освен това, била разбита, заяви и се отправи към леглото си в стаята за гости на Сюзан. Леглото, естествено, бе твърде малко, матракът твърде мек, а Ариел пускала музиката си прекалено силно.

— Знаех си, че си има причина да нямам деца — повтори повече от веднъж Даян, макар че нищо не казваше, когато караше Уитни да ѝ донесе нещо за пиене, сандвич, или списание. — Господи, тези списания са толкова стари — каза, вместо благодаря.

На погребението беше все същото. Даян носеше черно от главата до петите, включително много тъмни на цвят чорапогащи и шапка с периферия, отрупана с пера и прозрачен воал, напълно покриващ лицето ѝ, въпреки августовската жега.

— От къде сестра ти намери тази шапка? — попита Барбара в църквата.

— Мисля, че е живяла в Холивуд твърде дълго — добави Крис.

— Сигурна ли си, че не е арабска терористка? — попита Вики.

Някак си дори и погребението все се въртеше около Даян. Докато Сюзан и Кени споделяха мили спомени за майка си с останалите скърбящи и дори Ариел, сравнително чиста и тиха, отдаде трогателна почит на баба си, която бе обожавала, Даян се превъзнасяше и обсъждаше разнообразните удари, нанесени ѝ от съдбата, сред които смъртта на майка ѝ бе само последния от дългата редица кръстове, обречена да понесе.

— Искаш ли копие от речта ми? — Сюзан я чу да пита жената на Кени, Мерилин, когато се върнаха вкъщи. Сюзан бе поканила всички у дома си след погребението, на кафе и сладкиши, и докато бързаше насам-натам, за да върви всичко гладко, Даян привличаше всеобщото внимание в центъра на всекидневната. — Пътуването с влака бе същински ад. — Сюзан я чуваше да се превзема. — Всичкото това спиране и тръгване. И тези проклети свирки. Не мисля, че съм спала повече от два часа за всичките три дни.

— Тя е толкова погълната от себе си — коментира Барбара.

— Има проблеми да се справи с мъката си — допусна Крис.

— Тя е путка — каза Вики.

— Ш-ш! — извикаха почти едновременно Крис и Барбара. — Сюзан не бива да чува подобни неща.

— Твърде късно — каза Сюзан, влизайки в кухнята си. Нямаше думи от благодарност да види трите си най-добри приятелки, събрани около отрупаната с храна маса. Крис, Барбара и Вики бяха тук всеки ден, откакто почина майка ѝ, правеха ѝ компания, държаха ѝ ръцете, слушаха я, когато искаше да говори, седяха тихо до нея, когато имаше нужда да помълчи, плачеха с нея, опитваха се да я разсмиват. Те изпращаха храна, правеха кафе, подреждаха къщата за гостите. Даян, разбира се, не правеше нищо. Тя бе твърде разстроена. Повдигаше ѝ се. Беше безполезна, реши Сюзан. — Вики е права — каза тя сега. — Тя е путка.

Крис отново извика, в гласа ѝ прозвуча странна смесица от възмущение и възхищение. Тя се изкиска.

— Знаете ли, никога не съм произнасяла на глас тази дума.

— Стига бе — каза Вики. — Кажи я сега.

— Не мога.

Вики погледна удивено.

— След всичко, което преживя с този твой бивш съпруг, мръсно копеле и шибан педал, се притесняваш да произнесеш думата путка?

Крис зарови лице в ръцете си.

— Не мога да повярвам, че просто така го казваш.

— Кое? Мръсно копеле и шибан педал, или путка?

— Престани!

— Я се виж — засмя се Вики. — Изчервяваш се като малко момиченце. Кажи го.

— Не мога.

— Аз също никога не съм го казвала — срамежливо призна Барбара.

— Никога не сте казвали путка? Не ви вярвам. Хайде, кажете го. Много е освобождаващо. Ще видите. Кажете го заедно, ако не можете поотделно.

— Сюзан, къде си? — Звукът от гласа на Даян връхлетя ушите на Сюзан от другата стая.

— Кажете го — каза тя на приятелките си. — Предизвиквам ви.

— Аз двойно повече — обади се отново Вики.

Крис и Барбара се хванаха за ръце, сякаш щяха да скачат от висока скала.

— Путка! — извикаха те едновременно. В този момент вратата на кухнята се отвори и Ариел замръзна на прага.

— Моля? — Тя носеше карирана пола и бяла блуза и, като се изключи шокиращата ѝ розово-лилава коса, изглеждаше поразително като нормална тийнейджърка, която се връща вкъщи от училище и чака за своето мляко и сладкиши.

Четирите жени избухнаха в безсилен смях.

— Мамо? Мамо, добре ли си?

Сюзан не можеше да си спомни кога за последен път бе видяла Ариел толкова загрижена за нея. Това я накара да се разсмее още повече.

— Добре съм, миличка. Имаш ли нужда от нещо?

— Даян иска още една чаша кафе. — Ариел внимателно се приближи до кафемашината на плота.

— Мисля, че речта ти бе чудесна — каза Крис с неестествено високия глас на човек, който отчаяно се мъчи да не се разсмее.

Ариел изгледа жените с подозрение, сякаш се канеха да се нахвърлят върху нея.

— Благодаря — каза тя несигурно.

— Не говорехме за теб — увери я Вики и жените отново се превиха от смях.

— Какво става тук? — извиси се друг глас. Той бе толкова остър, че прониза болезнено ушите.

Сюзан видя как по-малката ѝ сестра нахлу в стаята като разярена пчела, бясна, че е изгубила кошера си. Воалът ѝ бе отметнат назад и разкриваше слабо лице, оградено от права руса коса. Яркочервените ѝ устни горяха на иначе безцветната ѝ физиономия. Тъмните очи излъчваха негодувание. Смехът тутакси замря в гърлото на Сюзан.

— Наистина, Сюзан, ние току-що погребахме майка си. Как можеш да демонстрираш такова неуважение? Чак от другата стая те чувахме да се смееш.

Сюзан усети острия упрек като шамар.

— Уважението е нещо, което се демонстрира на живите — каза Вики.

— Понякога смехът намалява болката — добави Крис.

— Не ти ли е ужасно горещо с тази шапка? — попита Барбара.

— Путка — едва чуто промърмори Ариел.

— Какво? — заекна Даян. — Какво каза?

— Казах „чашка“. Голяма или малка. — Ариел вдигна чайника с прясно приготвеното кафе. — Каква предпочиташ?

— О! О, да. Голяма по-добре. Нещо ме втриса. С всички тези хора, които трябва да забавлявам. — Даян си намести шапката. Воалът се отпусна и падна върху лицето ѝ. Тя нервно го отметна назад.

— Не мисля, че някой очаква да бъде забавляван — каза Сюзан.

— Е, човек прави каквото може. Както и да е, да се надяваме, че скоро всички ще си отидат. — Даян недвусмислено се взря в трите приятелки на Сюзан. — Тогава ще мога да си почина.

— Да, изглеждаш малко уморена — обади се Барбара.

— Така ли?

— Всички го обсъждахме — добави Вики.

— Сигурно е от това ужасно пътуване с влака — каза Крис.

Ариел се приближи до леля си с димящата чаша кафе в ръце.

— Ето ти кафето. Черно, нали така?

— Да, точно така. — Даян пое кафето, без да благодари. — Е, предполагам, че трябва да се върна при гостите. — Но не помръдна. — Трябва да изпуша една цигара. — Със свободната си ръка тя бръкна в малката черна чантичка, която висеше от китката ѝ.

Сюзан мислеше да възрази, но реши да не го прави. Даян знаеше какво е отношението на Сюзан към пушенето. Знаеше и че Оуен не позволява да се пуши в къщата. Но явно не ѝ пукаше. Какво толкова, по дяволите, каза си Сюзан. След няколко дни сестра ѝ щеше да си отиде. Не си струваше да прави сцени.

— Вкъщи не се пуши — напомни Ариел.

Сюзан се засмя на дъщеря си, потискайки желанието си да я разцелува по розово-лилавата коса.

Даян с досада махна с ръка по посока на Ариел, измъкна една цигара от пакета и я поднесе към устата си.

— Съжалявам — каза ѝ Сюзан. — Боя се, че ще трябва да я изпушиш отвън.

— Учудвам се, че пушиш — каза Крис.

— Това е мръсен навик. — Вики поклати глава с неодобрение.

— Предизвиква бръчки. — Барбара посочи собственото си гладко лице.

Даян изви очи към тавана, сякаш молеше за божествена намеса. Когато такава не дойде, тя върна цигарата обратно в чантата си и се отправи към вратата.

— Чудесно. Ще изляза отпред. Ще трябва ти да се погрижиш за останалите ни гости. — С чантичка в едната ръка и кафе в другата, тя бутна вратата към всекидневната с бедрото си.

Четирите приятелки я изгледаха, докато излизаше, после се обърнаха една към друга.

— Путка — безмълвно произнесоха те едновременно.

— Чух това — засмя се Ариел. — Господи, какъв пример давате само.

— Благодаря, миличка — каза Сюзан.

— За какво?

За това, че не ми създаде проблеми. За това, че се държа като човешко същество. За това, че си млада, жива и здрава. За това, че си моя.

— За хубавите неща, които каза за баба си на погребението.

Ариел кимна, тръгна към майка си, но спря, понеже вратата на кухнята се отвори и вътре се подаде главата на Трейси, дъщерята на Барбара.

— Ето къде сте били — каза тя, бързо дойде до майка си и обви ръка около талията ѝ, а Барбара я целуна по челото. — Чудех се къде сте изчезнали. Здравей, Ариел.

В отговор Ариел измърмори нещо нечленоразделно.

Сюзан внимателно погледна от едното момиче към другото, опитвайки се да ги смеси в ума си, да вземе нещо от едната и да го предаде на другата, да смеси най-добрите им качества. На Ариел би ѝ се искало да даде зрелостта и добрите маниери на Трейси. На Трейси би заела духа и приключенската натура на Ариел. Би притъпила бунтарството на Ариел с малко от уважението на Трейси към по-възрастните; би обогатила тихата резервираност на Трейси с частица от видимото безстрашие на Ариел. Трейси бе едро момиче, майката на Сюзан би описала структурата ѝ като масивна. Имаше симпатично лице, макар че никога нямаше да стане красива като майка си. Може би ако си подстрижеше косата и си направеше кичури, например розови. Сюзан едва не се засмя на глас. Боже мой, какви ги мислеше?

— Как е Кирстен? — Трейси попита Вики.

— Добре е. Съветник е в лагера „Уоки-Токи“ или както там наричат проклетото място. Тя го обожава.

Трейси погледна към Крис и се поколеба.

— Как сте, госпожо Маларек?

— Добре, благодаря ти, Трейси. — Вече никой не питаше Крис за Монтана.

— Готова ли си да си тръгваме вече? — прошепна Трейси на майка си.

— Не още — отговори Барбара.

— О, не, моля ви — бързо каза Сюзан. — Момичета, не е нужно да седите тук целия следобед. Зная, че си имате и друга работа. Моля ви. Вие и така направихте много.

— Да не мислиш, че ще те оставим сама с путката Дракула? — попита Вики и жените отново избухнаха в смях.

— Ама вие наистина сте ужасни — поклати глава Ариел.

— Не разбирам — каза Трейси. — Кое е толкова смешно?

— И аз бих искала да зная. — Даян отново влезе в кухнята, като блъсна силно вратата и остави почти видима следа от дим след себе си.

— Много бързо я изпуши — забеляза Вики.

— Пуша ги само до половината. А и срещнах някого отвън. Красив мъж. Хубаво облечен. Тъкмо се качваше по стъпалата, когато излязох. Явно никой не му бе казал за погребението. — Тя погледна обвинително към Сюзан и се озърна към вратата. — Много настоява да изкаже съболезнованията си.

От другата стая се долови слабо раздвижване, чуха се гласове. („Какво правиш тук?“, „Не мисля, че това е добра идея“, „Сега не му е нито времето, нито мястото.“) После вратата се отвори и вътре влезе Тони Маларек.

— О, господи — простена Крис, дръпна се в единия ъгъл и автоматично хвана косата на врата си.

Сюзан мълчаливо се взря в Тони. Ако не го познаваше добре, тя сигурно щеше да го опише точно като сестра си. Красив, по някакъв суров начин, хубаво облечен в черни панталони и черна риза с къс ръкав. Косата му бе ниско подстригана и леко прошарена, лицето и мускулестите му ръце имаха тъмен загар. Имаше отпочинал и уверен вид. Дори щастлив, помисли си Сюзан и потръпна. Зачуди са какво прави той тук, какво смяташе да предприеме.

— Добре, Тони — каза Оуен, който влезе в кухнята заедно с Джереми Латимър. — Не желаем никакви проблеми тук.

— Какво става? — попита Даян и взе да мести очи от човек на човек.

— Спокойно — каза Тони и спря поглед на бившата си жена. — Не съм дошъл да създавам проблеми.

— Кой е този човек? — попита Даян.

— Дойдох само да поднеса съболезнованията си.

— Не е необходимо.

— Мисля, че е.

— Тогава защо просто не кажеш това, за което си дошъл и не си тръгнеш? — Сюзан се стараеше гласът ѝ да не потрепери.

— А, гласът на разума. Както обикновено. — Гласът му бе наситен със сарказъм, гъст като течен шоколад. — Съжалявам за майка ти, Сюзан — каза той, без да мръдне очи от Крис.

Сюзан кимна безмълвно.

— Впрочем, аз съм Тони Маларек — отговори той на Даян, сякаш изведнъж си бе припомнил въпроса ѝ. — А това истерично малко същество е жена ми, Крис.

— Бивша жена — заяви с изненадващо силен глас Крис.

— Бивша жена. — Тони протегна ръка, пръстите му изобразиха въображаем пистолет, насочен право към главата на жена му. — Предполагам, че не е обърнала внимание, когато свещеникът каза „Докато смъртта ви раздели“. — Пръстът му натисна въображаемия спусък.

— Достатъчно — възмути се Джереми Латимър, натисна надолу ръката на Тони и двамата с Оуен го избутаха към вратата.

— Задник — измърмори Барбара.

— Педал — гласно произнесе Вики.

— Внимавайте, момичета — викна им Тони. — В този пищов има много патрони. — Смехът му проехтя из къщата. Секунди по-късно входната врата се отвори и затръшна.

За минута сякаш никой не дишаше.

— Боже мой, що за приятели имаш? — извиси глас Даян.

Сюзан не ѝ обърна внимание и бързо приближи до Крис.

— Добре ли си?

— Да — каза тя. — Много съжалявам. Никога не съм допускала, че ще дойде тук.

— Всичко наред ли е? — попита някой зад вратата.

— Да повикаме ли полицията? — попита друг.

— Да — каза Сюзан.

— Не — възрази Крис.

— Защо не?

— Те не могат нищо да направят.

— Той те заплаши, за бога. Всички сме свидетели.

— Аз нищо не видях — бързо каза Даян.

— Полицията няма да помогне — с тихо примирение каза Крис.

Сюзан отпусна рамене.

— Най-малкото, ще останеш тук тази нощ — настоя тя.

— Къде ще спи? — попита Даян.

— Няма нищо. Ще се оправя.

— Не можеш да го пренебрегваш, Крис. Той е бомба със закъснител.

— Не мога вечно да бягам от него. Омръзна ми.

— Не вечно — каза ѝ Сюзан. — Просто още няколко нощи. Докато се поуспокои.

— Няма нищо — намеси се Барбара. — Ще взема Крис с мен у дома. Не приемам възражения.

Крис одобрително се засмя, сякаш приемаше, че е безпредметно да спори.

Не мога вечно да бягам от него. Омръзна ми да бягам.

Сюзан си повтаряше думите на Крис отново и отново, след като всички си отидоха. Чуваше ги да се провират през гласа на Даян, докато сестра ѝ уреждаше последните подробности около завръщането си в Калифорния. По-късно същата нощ още ги чуваше да се блъскат около мозъка ѝ, докато се промъкваше в леглото до Оуен, затваряше очи и ту се унасяше, ту отново се разбуждаше. Те звучаха в неспокойните ѝ сънища. Сънища за голи жени, движещи се безпомощно в кръг, за изгубени деца, скитащи се в гъсти джунгли. Не мога вечно да бягам от него. Омръзна ми да бягам.

Телефонът иззвъня.

Оуен седна в леглото, а тя взе да опипва в тъмното. Часовникът на нощната масичка показваше 4:42. Телефонът отново звънна.

— О, боже — каза Сюзан, вместо „ало“ и се разплака, преди още да е чула гласа от другата страна.

— Сюзан? Сюзан, ти ли си?

— Да, аз съм. — На кого говореше? Мъчеше се да разпознае гласа. — Какво има? Нещо не е наред ли?

— Помогни ми. Трябва да ми помогнеш.

— Какво се е случило? Какво става?

— О, боже, о, боже, о, боже — виеше и мъчително хлипаше младото момиче. Едва тогава Сюзан разпозна познатия тембър на гласа на Трейси.

— Трейси, какво има? Кажи ми!

— Не мога!

— Моля те, Трейси — настоя Сюзан. — Трябва да се успокоиш. Трябва да ми кажеш какво става!

— Тони…!

— Тони? Тони там ли е?

Оуен светна лампата и взе да се облича.

— Не. — Сюзан почти видя как Трейси поклати глава. — Отишъл си е. Той… той…

— Какво той? Трейси, какво е направил Тони? Наранил ли е Крис?

— Крис? — Трейси повтори името така, сякаш го чуваше за пръв път. — Крис не е тук.

— Трейси, какво стана? Моля те, кажи ми какво се е случило. — Дъхът в гърдите ѝ внезапно се смрази. Защо говореше с Трейси? Къде беше Барбара?

Мили боже, къде беше Барбара?

— Къде е майка ти? — изкрещя в слушалката Сюзан. — Трейси, дай да говоря с майка ти!

Ариел и Уитни изведнъж се показаха на вратата на спалнята.

— Мамо — каза Ариел, здраво стиснала ръката на Уитни. — Какво има?

— Трейси, отговори ми — заповяда Сюзан. — Къде е майка ти?

Отговорът на Трейси бе писък, който разтърси тялото на Сюзан като гръмотевица. Този звук, помисли си по-късно, тя щеше да отнесе със себе си в гроба.

Четвърта глава

1992-1993

Вики

26.

В пет и половина сутринта телефонът в спалнята на Вики иззвъня. Тя се пресегна за него още при първото позвъняване, чу треперещия глас на Сюзан, бързо погълна информацията, затвори телефона, влезе в просторната си баня и повърна върху мраморния под. Четирийсет минути по-късно тя и Джереми завиха с новия си черен ягуар по Гранд авеню и паркираха пред бившата си къща. Полицията бе вече там, цялата околност бе завардена, а къщата на Барбара бе обградена с жълта лента, която я определяше като място на престъпление.

— Аз съм Вики Латимър — съобщи тя на минаване край един от полицаите.

— Съжалявам, госпожо…

— Аз съм Джереми Латимър — мъжът ѝ каза на младия полицай и той тутакси се отдръпна да ги пусне.

Най-напред Вики видя Оуен. Той седеше на един стол край камината, главата му бе заровена в треперещите му ръце, целият пребледнял, сякаш бе покрит с фин тебеширен прах. Вики тъкмо се канеше да го попита къде е Сюзан, когато тя излезе от кухнята, също бледа и цялата покрита с петна. Носеше дълга бяла тениска върху отпуснати кафяви шорти, явно първото, попаднало ѝ под ръка, помисли си Вики и погледна към младото момиче, което Сюзан бе прегърнала.

Трейси се движеше бавно, големите ѝ кръгли очи отворени и празни, сякаш в тях завинаги се бе отпечатал ужасът на видяното. Лицето ѝ бе смачкано от плач и просмукано от сълзи. Памучната ѝ пижама представляваше странна комбинация от розово и червено. Само няколко секунди бяха нужни на Вики да разбере, че червеното бе кръв, и когато го осъзна, тя едва не повърна отново. Същото беше и когато забеляза изцапаните с кръв ръце на Трейси.

— Трейси? — каза Вики, без да е сигурна какво точно искаше да я попита.

Трейси вдигна глава от рамото на Сюзан и пак я отпусна, без да осъзнае присъствието на Вики.

— Тя добре ли е? — Вики попита Сюзан.

Сюзан поклати глава.

— В шок е. — Изражението на лицето ѝ показваше, че всички са в това състояние.

— Беше ли в състояние да каже на полицията какво се е случило?

— Само откъслечни неща. — Сюзан насочи Трейси към стария зелен диван и потъна до нея, а Вики грабна един стол и го приближи до тях.

При тях дойде един полицай. Той бе висок и едър, с врат като на ръгбист и бицепси, които издуваха светлосивото му спортно яке. Бе на около четирийсет — четирийсет и пет години, с оредяваща руса коса и сини очи с гъсти мигли. Вики си помисли, че ѝ изглежда бегло познат, но в този момент всички полицаи ѝ изглеждаха така.

— Госпожо Латимър — обърна се той към нея, сякаш я познаваше.

— Полицай…

— Лейтенант Якобек — обясни той. — Миналата година давах показания по случая Кийвъл.

Вики бързо си припомни всяка дума от показанията му. Спомни си, че той бе много добър на свидетелското място. Толкова добър, че почти ѝ бе провалил случая.

— Разбирам, че сте се познавали с жертвата.

Думата жертва бързо върна Вики тук и сега. Тя мъчително преглътна, за да противодейства на повдигането в гърлото си.

— Тя бе една от най-близките ми приятелки. — Вики ахна като се чу с каква лекота използва минало време. Забеляза една сълза да се търкулва по бузата на Сюзан. — Какво точно се е случило тук?

— Надяваме се да можете да убедите момичето да ни разкаже — заяви лейтенант Якобек. Няколко полицаи забързано преминаха през всекидневната и се заизкачваха по стълбите.

Съдебни полицаи, реши Вики, стана от стола си и коленичи пред Трейси. Чу мъжа си да говори с Оуен.

— Видя ли я? — питаше Джереми.

— Трейси, скъпа — започна Вики. Канеше се да вземе ръцете на Трейси в своите, но кръвта по пръстите на момичето я накараха да се отдръпне и да отпусне ръце. — Трейси, можеш ли да ме чуеш?

Трейси кимна, но очите ѝ си останаха все така празни и разфокусирани.

— Трейси, можеш ли да ни кажеш какво се случи, скъпа?

Тялото на Трейси започна да се тресе напред-назад, а от гърлото ѝ се изтръгнаха тихи стенания. Те изпълниха стаята, извисиха се по стените и закапаха от тавана като дъжд.

— Откакто сме дошли все е така — каза Сюзан.

— Тя ли ти позвъни? — Вики се опита да не издаде изненадата си, че Трейси се е обадила на Сюзан, а не на нея.

— Беше неадекватна. Не можахме да разберем какво е станало. Оуен повика полицията и ние незабавно дойдохме. Входната врата беше широко отворена.

Вики забеляза, че най-малко един полицай си водеше записки.

— После какво?

— Втурнахме се нагоре по стълбите и намерихме Барбара. — Едва сега някой за първи път споменаваше името ѝ и то увисна във въздуха. Сюзан направи безпомощен жест към стълбите. — О, боже, толкова беше ужасно. Тя лежеше на пода до леглото си, покрита с кръв. Отначало дори не я познах. Цялото ѝ лице бе размазано. О, боже, след всички тези операции…

— Къде беше Трейси? — Вики се взря в момичето, но то гледаше през нея, сякаш я нямаше.

— Седеше на пода до майка си. Държеше ѝ ръката. Имаше толкова много кръв. Опитахме се да я накараме да говори, но…

— Трейси, говори ми — заповяда Вики. Трейси извърна поглед. Вики хвана с ръка брадичката ѝ и я завъртя обратно. — Трейси, трябва да ни кажеш какво се е случило. Чуваш ли ме? Трябва да помогнеш на майка си.

— Майка ми…

— Тя има нужда от твоята помощ, Трейси. Нужно ѝ е да ни кажеш кой ѝ е сторил това.

— Тя е мъртва — каза Трейси.

— Да — съгласи се Вики, но думата прозвуча странно, като че ли идваше от нечия друга уста.

— Той го направи.

— Кой?

— Тони.

— Сигурно си е помислил, че Крис е тук — каза Сюзан, сякаш се опитваше да обясни. — Полицията тръгна да го търси.

— Крис не спа тук — каза Трейси и всички в стаята се наклониха към нея. — Майка ми я караше, но тя каза, че е наред и че ще се оправи сама.

— Къде е Крис сега? — попита Вики.

Нови сълзи потекоха по бузите на Сюзан.

— Не знаем. Не си беше в апартамента.

Вики не произнесе онова, което вероятно всички си мислеха — че Тони я е намерил и че сигурно бе само въпрос на време, преди още едно ужасяващо телефонно обаждане.

— Добре, Трейси — каза отново Вики. — Наистина е важно да ни кажеш какво се е случило тук тази нощ.

Трейси се огледа из стаята, празният ѝ поглед изведнъж се фокусира, като обектив на фотоапарат.

— Аз спях — започна тя, с изненадващо оживен глас. — Изведнъж дочух онези звуци. Отначало си помислих, че сънувам кошмар, но после осъзнах, че съм будна. Чух блъскане, стъпки, майка ми пищеше, още звуци… — Трейси вдигна ръце във въздуха и отново ги отпусна. — Бях уплашена. Станах от леглото. И тогава го видях.

— Видяла си Тони?

— Да. — Трейси погледна от Вики към Сюзан и към лейтенант Якобек, после пак към Вики. — Сигурна съм, че беше той — каза тя така, като че ли изобщо не беше сигурна.

— Видя ли лицето му? — попита лейтенант Якобек.

Трейси поклати глава.

— Той носеше ски маска.

— Ски маска? — попита Вики. В тази горещина, почти чу Барбара да пита.

— Бе дръпната върху цялото му лице. Виждаха се само очите му.

— Значи е възможно и да не е бил Тони?

— Кой друг би могъл да бъде? — попита в отговор Трейси. — Хауърд?

— Хауърд? — повтори лейтенант Якобек.

— Хауърд Кърбъл, нейният годеник — обясни Оуен.

— Невъзможно — каза Вики. — Хауърд обожаваше земята, по която стъпва.

— Някой трябва да му се обади — каза Сюзан.

— Ние ще се погрижим — каза ѝ лейтенант Якобек и кимна на партньора си.

— Хауърд обожаваше майка ми — намеси се Трейси. — Трябва да видите пръстена, който ѝ подари.

— Тя носеше ли този пръстен снощи? — попита лейтенантът.

— Винаги го носеше — отговори Трейси.

— Пръстенът липсва — отбеляза един от близко стоящите полицаи.

— Ти къде беше, когато най-напред видя мъжа? — Лейтенант Якобек попита Трейси.

— Какво?

— Ти къде беше? — повтори Вики. Искаше ѝ се лейтенантът да се дръпне. Ако не внимаваха, Трейси можеше отново да изпадне в кататония.

— Не зная. В коридора, предполагам.

— Той видя ли те?

Трейси кимна.

— Гледаше право в мен.

— Колко беше висок? — попита лейтенантът.

— Не зная. Стана толкова бързо. Беше се привел, бягаше.

— Бягал е надолу по стълбите?

Трейси енергично кимна.

— Носеше ли нещо?

— Не разбирам.

— Бейзболна палка? Някаква тояга?

— Не зная. Не мисля. Не зная. — Тонът ѝ постепенно се повишаваше.

Вики се опита да я успокои.

— Няма нищо, скъпа. Справяш се чудесно. Кажи ни какво стана след това.

— Отидох в спалнята на майка ми. — Гласът на Трейси се нормализира. Говореше бавно, замислено, сякаш повтаряше стъпките си една по една. — Отначало не я видях. Извиках ѝ, но тя не ми отговори. После чух стенание, заобиколих леглото и тогава я видях. Лежеше на пода. Беше покрита с кръв. Отначало даже не бях сигурна дали е тя. Лицето ѝ…

Вики погледна към пода и преглътна няколко пъти, преди отново да вдигне очи. Трейси бе използвала почти същите думи, които каза по-рано Сюзан.

— Изтичах до телефона — продължи Трейси. — Обадих се на Сюзан.

— А баща ти? — попита Вики.

— Какво за него? Не беше той.

— Не, разбира се, че не.

— Само защото те много се караха не означава, че…

— Разбира се, че не — повтори Вики и крадешком хвърли поглед на лейтенант Якобек.

— Как можем да се свържем с баща ти, Трейси? — попита той.

— Не беше той — настоя тя.

— Някой трябва да му каже какво се е случило тук тази нощ.

Трейси неохотно даде на полицаите адреса на баща си.

— Баща ми е много зает човек. Има две малки деца и Пам отново е бременна. Не искам да остана с тях.

— Няма да се наложи — увери я Вики.

— Ще останеш с нас — каза Сюзан и погледна към лейтенант Якобек да потърси съгласието му.

— Няма проблеми. Може да остане там, където ще ѝ е най-удобно.

— Не искам да остана при баща ми — повтори Трейси. — Леглото скърца и децата стават много рано. Никога няма да мога да се наспя.

За момент Трейси напомни на Вики за сестрата на Сюзан, Даян. Тя бързо прогони неуместното сравнение от главата си. Какви ли не смахнати неща говори човек, подложен на краен стрес, помисли си и несигурно се изправи на крака.

Трейси се изкиска.

— Коленете ти изпукаха.

Откъм стълбите се дочу шум и Вики видя няколко полицаи да носят голям зелен чувал за трупове към входната врата.

— О, боже — прошепна тя, осъзнавайки, че вътре е тялото на приятелката ѝ.

— Тя беше толкова красива — говореше Трейси, на никого конкретно. — Беше бивша Мис Синсинати, нали знаете?

Вики кимна в знак на съгласие.

— Лицето ѝ бе напълно смазано. — Сега, след като Трейси бе принудена да заговори, тя не можеше да спре. — Изглеждаше, сякаш изобщо няма лице. — Тя издаде звук, нещо средно между смях и плач. — След всичко, което направи, за да остане красива. Да няма лице. — Гласът ѝ пресекна така рязко, като навита играчка, на която ѝ е развита пружината.

Вики затвори очи, опита се да не си представя приятелката си, как лежи посред пода на спалнята си, обезобразена до неузнаваемост.

— Мога ли сега да отведа Трейси у дома? — попита Сюзан, явно изтощена от събитията през последната седмица. Първо смъртта на майка ѝ. Сега убийството на приятелката ѝ.

Лейтенант Якобек кимна.

— Ще се отбием по-късно, ако е удобно. — Той подаде визитката си на Оуен. — Ако междувременно вие или Трейси се сетите за нещо…

— Ще ви уведомим — каза Оуен.

— Ще се кача горе и ще взема някои от нещата ти — предложи Сюзан.

— Не — каза Трейси. — Аз ще отида. Не знаеш какво ще искам.

Вики видя как младият полицай, който ги бе спрял на вратата, съпроводи Трейси по стълбите.

— Не мога да повярвам, че всичко това се случва — проплака Сюзан. — Продължавам да си мисля, че е някакъв лош сън и всяка секунда ще се събудя.

— Мислиш ли наистина, че Тони е способен на това? — попита Вики.

— Мисля, че е способен на всичко. Горката Барбара!

— Ето кое няма никакъв смисъл — каза Вики. — Защо Барбара?

— За какво говориш?

Вики почувства нарастващото раздразнение на Сюзан.

— Просто не виждам никакъв смисъл.

— Нищо, свързано с Тони, няма смисъл — заяви Сюзан. — Той е долен, жесток човек. Чу го днес у нас. Заплаши Крис, че ще я убие.

— Крис, да. Не Барбара.

— Той заплаши всички нас. — Сюзан се обърна към лейтенант Якобек и му разказа за инцидента след погребението на майка си. — С пръсти имитира пистолет. Насочи го към Крис. Каза още, че имало достатъчно куршуми за всички нас.

— Ще поставя полицаи до къщата ви, докато го издирваме — каза той, след като си нахвърля тази последна информация.

Не мисля, че е необходимо, помисли си Вики, но не каза нищо. Дори и Тони да бе виновен за смъртта на Барбара, тя не мислеше, че ще тръгне да преследва Сюзан. Крис бе тази, която тероризираше от години, нея искаше да унищожи.

Така че, защо ще убива Барбара?

Дали е нахлул в къщата на Барбара, предполагайки, че Крис е там? Толкова ли е бил разярен, задето не я открива, че вместо нея се е нахвърлил на Барбара? Дали я е убил в знак на предупреждение към Крис, знак, че ще последва още по-голям ужас?

И ако е така какво?

Оставил е мястото, покрито с кръвта на жертвата си, сигурен, че никой няма да го види? Спокойно се е върнал у дома си, при децата си, сменил си е дрехите и е унищожил доказателствата, убеден, че нито ще го заподозрат, нито ще го издирват, въпреки факта, че е оставил Трейси жива и способна да го идентифицира?

Нямаше никакъв смисъл.

Естествено, не се и налагаше да има смисъл, напомни си тя. Имаше опит с достатъчно криминални престъпления, за да знае, че убийството рядко имаше смисъл, че хората си имаха собствена сложна система, оправдаваща всичко, което правят, независимо колко отвратително е то. Никой никога не се виждаше в ролята на лошия. Винаги имаше някаква причина, колкото и перверзна и налудничава да е тя. И убийците, както и всички останали нарушители на закона, винаги се мислеха за неуязвими. Въпреки всички следи, които оставят след себе си, никога не вярват наистина, че ще бъдат заловени.

Така че нямаше защо да се търси смисъл защо Тони е убил Барбара, а не Крис. Това, което имаше значение, бе фактът, че Тони се е намирал в убийствена ярост, а Барбара се е оказала на неподходящо място в неподходящо време.

Само дето тя си е била в собствения дом. В собственото легло.

— Няма следи от нахлуване с взлом — каза Вики на Джереми по дългия път обратно към дома. Тя вдигна ръце към очите си да ги засенчи от изгряващото слънце. Ленти от розови облаци, като парцали захарен памук, се носеха по блестящото бледосиньо небе. Червено небе през нощта, произнесе наум Вики, припомняйки си стиховете от своето детство, които майка ѝ рецитираше заедно с нея, е радост за моряка. Червено небе сутринта, моряко, е знак за тревога. Барбара би харесала това небе, помисли си тя, борейки се с напиращите сълзи. Мъжът ѝ разтри уморените си очи.

— Плачеш ли? — попита Вики, без да си дава труд да крие удивлението си.

— А ти не плачеш ли? — попита на свой ред учуден той.

Вики не бе плакала от почти четирийсет години, от онази сутрин, когато разбра, че майка ѝ я бе напуснала и никога нямаше да се върне. В този ден бе проляла достатъчно сълзи, да ѝ стигнат за цял живот, а до къде я бяха докарали? Точно до никъде. Сълзите ѝ достигнаха до глухи уши. Майка ѝ със сигурност не бе разбрала за тях. И да не би от сърцераздирателните ѝ хлипове на Вики да ѝ стана по-добре? Не. Ако имаха изобщо някакъв ефект, той бе, че се почувства по-зле. Сълзите отслабват силата на човек, замъгляват погледа му, затварят го в доброволната му мъка, не му дават да продължи напред, да си поеме живота в ръце. В живота на Вики нямаше място за ровене в миналото, в онова, което бе приключило безвъзвратно и не би могло да се промени, нямаше място за сълзи. Вече не.

— Какво искаш да кажеш, че няма следи от нахлуване с взлом? — попита Джереми, сякаш едва сега я чу.

— Проверих. — Вики порови в чантата си за слънчевите очила и ги сложи на носа си. — Нямаше счупени прозорци. Входната врата не беше разбита. Задната бе заключена.

— Може би Барбара е пуснала Тони вътре.

— Няма начин да го е пуснала.

— Може да я е измамил.

— Няма начин Барбара да го пусне — твърдо повтори тя.

— Какво искаш да кажеш?

— Не зная.

— Мислиш, че е бил Хауърд или Рон? Предполагам, че всеки от тях би могъл да има ключ.

— По стълбите нямаше кръв.

— Какво?

— Който и да е убил Барбара, трябва да е бил покрит с кръв. Нямаше кървави стъпки, нямаше кръв по стъпалата, никъде, освен в спалнята. И по Трейси — добави тя и почувства как студени тръпки преминаха нагоре-надолу по гърба ѝ.

— Трейси? Е, разбира се, тя бе покрита с кръв. Чу какво каза Сюзан. Трейси е седяла до майка си и ѝ е държала ръката. Естествено е да е покрита с кръв. Какво целиш с това?

— Не зная.

— Да не мислиш, че Трейси прикрива някого?

— Не зная.

— Мислиш ли, че Трейси знае повече, отколкото казва?

— Не зная. — Колко пъти щеше да повтаря все едно и също? — Не зная — каза отново и после пак, понеже не се сещаше за друго: — Не зная.

— Спомена ли нещо от това на полицията?

— Защо да им върша работата?

Джереми вкара колата в алеята пред тяхната къща, изгаси мотора и се обърна с лице към жена си.

— Ти си странна и чудна жена, госпожо Латимър. Кажи ми, какво следва?

— Прибираме се, вземаме душ, отиваме на работа и чакаме телефонът да звънне.

— А после?

— Стискаме палци — каза тя. — Моли се да не съм права.

27.

— Колко време ще остане тук полицията? — попита Ариел, влизайки в кухнята. Тя се пльосна до кръглата бяла маса. Носеше сравнително чиста синя тениска, завързана на възел под гърдите, и отпуснати дънки с паднала талия. Сюзан се опита да не обръща внимание на малкия златен пръстен промушен през пъпа на дъщеря ѝ.

— Предполагам, че докато намерят Тони — отговори Сюзан.

— Не ми харесва да стоят отвън по цял ден. Полазват ме тръпки от тях.

— За нашата сигурност е.

— Предполагам. — Ариел се огледа из стаята. — Трейси още ли спи?

Сюзан вдигна поглед към тавана.

— Мисля, че преди малко я чух да се движи горе.

— Цял ден ли спа?

— Почти.

— Даян кога си тръгна?

— Около обяд. — Сюзан тежко се отпусна на кухненския плот. Куфарът на сестра ѝ бе вече приготвен и чакаше до входната врата, когато тя и Оуен се прибраха от къщата на Барбара с Трейси. Даян измърмори няколко кухи фрази, в смисъл че знае какво ѝ е на Трейси, понеже самата тя бе изгубила майка си и през останалата част от сутринта се скатаваше, колкото можа. Успя да си придаде обиден вид, когато Сюзан отказа да я откара до гарата и се наложи да вземе такси.

Уитни, разбира се, веднага предложи да пропусне дневния лагер и да си остане вкъщи да помага на Трейси, но Сюзан бе настояла тя да си следва програмата. Кой можеше да каже колко време Трейси ще остане с тях? Кой можеше да каже колко време Уитни щеше да е в състояние да си следва програмата?

Ариел се бе подала от стаята си и по лицето на майка си прецени, че е по-добре да излезе от къщата. Явно в очите на майка ѝ имаше повече болка, отколкото би могла да понесе… Тя се озова извън вратата, преди Сюзан да има възможност да я попита къде отива.

— Къде беше цял ден? — попита тя сега.

— Навън. — Ариел сви рамене и прокара потъмнелите си от цигарен дим пръсти през розовите и лилави кичури на косата си.

Сюзан кимна, твърде изтощена, за да я разпитва повече. Ариел бе излязла, но сега си бе вкъщи. Беше в безопасност. Това бе всичко, което Сюзан искаше да знае.

— Бях у Моли — добави Ариел.

Сюзан се опита да свърже някакво лице с името, но не успя и бързо се отказа. Приятелите постоянно влизаха и излизаха от живота на Ариел. Май никой не се задържаше за по-дълго. Всъщност нямаше значение коя точно бе Моли.

— Моли е момичето, с което се запознах в салона за татуировки — обясни Ариел, без да я питат.

— Хм.

— Тя е много добро момиче. — Ариел сякаш се защитаваше.

— Сигурна съм, че е така.

— Има страхотна татуировка над задника си. Нещо като абстрактно цвете.

— Сигурна съм, че е много хубаво.

Ариел погледна озадачено, дори разтревожено.

— Добре ли си?

Сюзан почти се засмя.

— Не съвсем. — Очите ѝ се напълниха със сълзи. Господи, никога ли нямаше да свършат?

Изражението на лицето на Ариел говореше, че не е сигурна дали да вземе да успокоява майка си, или да излезе от стаята.

— Съжалявам — каза тя, достигайки до някакъв компромис. — Наистина съжалявам.

— Зная, миличка.

— Нямах намерение да отсъствам цял ден. Но всичко ми дойде малко в повече. Първо баба, а сега и Барбара. И горката Трейси. Този ужасен празен поглед в очите ѝ.

— Разбирам.

— Аз като Даян ли съм? — жално попита Ариел.

— Какво? — Сюзан отново едва не се засмя. — Мили боже, не. Нищо общо нямаш с Даян.

— Не ме ли мразиш? — Сълзи изпълниха очите на Ариел и тя извърна поглед.

— Да те мразя? Как бих могла да те мразя? Ти си моето бебче и аз те обичам. Винаги ще те обичам. Моля те, помни това.

Ариел кимна мълчаливо.

— Моля те — повтори Сюзан. Сърцето ѝ се изпълни с такава нежност към дъщеря ѝ, каквато от дълго време не бе изпитвала. — Може ли да те прегърна?

Ариел тутакси се хвърли в прегръдките на майка си. Те останаха така няколко секунди, полюшваха се насам-натам, придържаха се една-друга. Ариел тихо плачеше на рамото на майка си, сълзите ѝ мокреха врата на Сюзан.

— По радиото казаха, че Барбара е била пребита до смърт.

Сюзан кимна, опита се да прогони спомена за своята близка приятелка, как лежи на пода в спалнята си, а кръвта покрива онова, което бе останало от някога красивото ѝ лице. Знаеше, че ще носи този образ, докато е жива. Който и да бе направил това на Барбара, трябва много да я е мразил.

— Защо полицията се бави толкова в търсенето на Тони? — попита Ариел, сякаш четеше мислите на майка си.

— Не зная.

— Чу ли нещо за Крис?

— Не. — Мили боже, ако Тони бе направил това на Барбара, какво ли би сторил на Крис? Нови сълзи избликнаха от очите на Сюзан.

— О, боже, съжалявам. Нищо не мога да кажа като хората. Трябваше да остана у Моли.

— Не, миличка… — Сюзан потупа главата на дъщеря си и с удивление установи колко меки са кичурите ѝ.

— Коя е Моли? — прекъсна ги един глас.

Ариел незабавно се отдръпна от ръцете на майка си. Сюзан се обърна и видя Трейси да стои на вратата на кухнята. Тя бе спретнато облечена в бяла блузка и синя плисирана пола, тъмната ѝ коса бе измита и вързана на конска опашка. Сюзан втъкна своята несресана коса зад ушите и приглади с ръка гънките на тениската и шортите, които носеше от ранна утрин.

— Коя е Моли? — отново попита Трейси и седна до масата.

Ариел вдигна рамене и се присъедини до Трейси на масата.

— Едно момиче, което срещнах в салона за татуировки.

— Според мен, татуировките са отвратително нещо. — Трейси погледна към Сюзан, сякаш очакваше одобрение. — Ще те затрудня ли, ако те помоля за чаша мляко?

Сюзан изтри сълзите от очите си, размаза ги по бузите като руж.

— Какво? О, разбира се. — Тя наля на Трейси чаша мляко и я постави пред нея на масата. — Сигурно си гладна. Мога ли да ти предложа нещо? — От самата мисъл за храна ѝ се повдигна и тя си помисли, че и Трейси се чувства по същия начин. Но за Трейси бе важно да пази силите си.

— Обожавам онези малки сандвичи — каза Трейси. — Онези, които сервира след погребението на майка ти. Имате ли още от тях?

Сюзан се мъчеше да не покаже изненадата си. В края на краищата, Трейси бе тийнейджърка. Имаше нормален младежки апетит, който очевидно надвиваше трагедията. Освен това, може би храната бе начинът ѝ да се справи с ужаса на случилото се. Трябваше да внимава да не я съди. Човек никога не можеше да разбере болката на другия. Сюзан се върна при хладилника, извади големия поднос със сандвичи и ги постави на масата до чашата на Трейси.

— Тези най-много ги харесвам. — Трейси взе един от тънките сандвичи, разгледа дебелия слой риба тон и яйца, намазани между малките филийки бял и черен хляб. Отхапа веднъж, после още веднъж. Погълна сандвича на две хапки. Трейси си облиза пръстите, същите пръсти, които едва сутринта бяха покрити с кръвта на майка ѝ. — Толкова са вкусни — отбеляза тя, взе нов сандвич от подноса и го вдигна до устата си.

Сюзан извърна поглед, не бе сигурна, че ще успее да прикрие отвращението си. Не бива да я съдиш, напомни си тя.

— Как можеш да ядеш в такъв момент? — попита Ариел, която не изпитваше подобни скрупули.

— Какво? — Трейси изглеждаше объркана, поразена.

Ариел невярващо поклати глава.

— Не мога да разбера как можеш да говориш за сандвичи, когато майка ти е била убита.

— Ариел — предупреди я Сюзан, но не бе сигурна какво друго да каже. Самата тя си мислеше същото.

— О, боже, майка ми — простена Трейси. Тя пусна сандвича в чинията, хвана се за корема и започна яростно да се клати напред-назад. — Майка ми. Горката ми майка.

Ариел скочи на крака.

— О, боже, съжалявам, Трейси. Моля те, прости ми. Съжалявам. Мамо? Наистина съжалявам.

— Няма нищо, миличка. Защо не излезеш отвън да почакаш автобуса на Уитни?

— Къде е Уитни? — попита Трейси, когато Ариел изскочи от кухнята и хукна към входната врата.

Кога за последен път Ариел бе проявила такова нетърпение да види сестра си, почуди се Сюзан.

— На дневен лагер — отговори тя, но ѝ беше трудно да се придържа към внезапните обрати на разговора. — Тя е ПТ.

— Какво е това?

— Помощник-треньор. — Наистина ли провеждаха този разговор?

— Никога не съм ходила на лагер.

— Не?

— Винаги съм искала, но мама…

— Тя обичаше да си при нея.

— Тя каза, че това лято мога да отида, предполагам, заради Хауърд. — Трейси направи физиономия. — Още не съм му се обадила. Предполагам, че е ужасно от моя страна, но не ми се иска да говоря с него. Той само ще ме пита какво се е случило, а аз се уморих да говоря за това. Не искам повече да говоря за това.

Мисълта ѝ скачаше от едно изречение в друго. На Сюзан ѝ бе трудно да я следи.

— Мама толкова се вълнуваше за сватбата, трябваше да я видиш, мислеше даже да си купи бяла рокля, каза ли ти за това?

— Спомена, че може би е добре да е с цвят на слонова кост.

— Това не е ли бяло?

— Повече като избеляло.

Трейси кимна и се пресегна за нов сандвич.

— Искаше аз да съм облечена или в тревистозелено, или в лилаво. Щях да ѝ бъда шаферка, знаеш.

— Ние щяхме да бъдем нейните съпроводителки — каза Сюзан и си се представи как ходи по алеята между седалките между Вики и Крис.

Мили боже, къде ли беше Крис?

— Спомням си сватбата на баща ми — говореше Трейси. — Бе много спретната. Пам бе в онази красива бяла рокля от „Вера Уанг“. Всички филмови звезди се обличат с „Вера Уанг“. Татко каза, че струвала цяло състояние.

— Сигурна съм, че е била чудесна — каза Сюзан, понеже не можа да се сети за нищо друго.

— Е, да… — Трейси се огледа разсеяно. — Кой ще ми дава джобните?

— Какво?

— Джобните ми. Всеки петък получавам по десет долара.

— Сигурна съм, че баща ти… — започна Сюзан, но спря.

— Говорила ли си с него?

— Не. Полицията се опитва да го открие. Явно е извън града.

Трейси погледна смутено, големите ѝ кафяви очи се събраха на носа.

— О, да, точно така. Той и Пам щяха да ходят до Атлантик сити за два-три дни.

— Атлантик сити? — Сюзан се пресегна за телефона. — Трябва да съобщя на полицията.

— Не искам да стоя при тях.

Леглото скърца и децата стават много рано, каза си наум Сюзан.

— Не ме разбирай погрешно. Децата са чудесни. Но те са бебета. Вдигат много шум. Освен това… — Трейси понижи глас, а в ъгълчетата на очите ѝ внезапно се появиха сълзи. — Не мисля, че майка ми би искала да стоя там, как мислиш?

— Той ти е баща, Трейси.

— Предполагам. — Трейси се пресегна за нов сандвич.

Ариел е права, помисли си Сюзан, докато наблюдаваше как сълзите се изпаряват с всяка хапка. Тя е странна.

Телефонът иззвъня. Сюзан се пресегна, благодарна за прекъсването.

— Ало?

Настъпи миг на колебание, после:

— Госпожа Норман? — Гласът бе млад, женски, вероятно някоя от приятелките на Ариел. Може би тайнствената Моли.

— Да?

— Обажда се Монтана Маларек, дъщерята на Крис.

— Боже мой, Монтана, как си? Къде си? Всичко наред ли е? — Думите се изливаха от устата ѝ като пясък от купчина.

— Полицията току-що арестува баща ми. — Гласът на Монтана звучеше невярващо. — Казаха, че е убил госпожа Ейзингер.

— Там ли е полицията сега?

— Претърсват къщата. Имат заповед. Но той не го е направил, госпожо Норман. Зная, че не го е направил. Снощи цяла нощ си беше вкъщи. Излезе рано тази сутрин, защото имаше уговорена среща в Лексингтън. Но полицията не вярва. Те мислят, че е убил госпожа Ейзингер.

— Искаш ли да дойда?

— Не — бързо отговори Монтана. — Татко каза, че ще се върне веднага, щом изясни тази каша. Госпожо Норман…

— Да, скъпа?

Още един миг на колебание.

— Чули ли сте се с майка ми? — Дълга пауза. — Защото полицията каза, че е изчезнала. И аз просто се чудех дали не се е свързвала с вас…

Сюзан долови тревогата в гласа на Монтана, почувства любовта ѝ, дори и тя самата да не я чувстваше.

— Не зная къде е — тъжно призна Сюзан. — Никой не я е чувал.

— Нали не мислите, че нещо ѝ се е случило? Искам да кажа, нали не мислите, че който и да е убил госпожа Ейзингер, би… — Монтана се разплака.

— Защо да не дойда там и да те взема заедно с братята ти у нас? — предложи Сюзан, чудейки се как би реагирала Трейси на това да е в една стая с дъщерята на човека, убил майка ѝ.

— Не. Всичко е наред. Баща ми каза, че скоро ще се върне. Каза никъде да не ходим и че ще се върне за вечеря.

— Може и да не успее.

— Ще ми се обадите ли, ако се чуете с майка ми?

— Разбира се.

— Не казвайте на баща ми, че съм се обаждала, става ли? Искам да кажа, може Ариел да се обади, да се престори на моя приятелка от училище или нещо такова, в случай че той вдигне телефона.

— Монтана, баща ти не може да те спира да се виждаш с майка ти.

— Аз не искам да я виждам — бързо каза Монтана, въпреки че всичко в гласа ѝ говореше обратното. — Просто искам да зная, че е добре. Така че, бихте ли накарали Ариел да се обади?

— Разбира се — отговори Сюзан и Монтана ѝ продиктува номера си. Тя затвори телефона. Сюзан остана абсолютно неподвижна за няколко секунди, с глава силно притисната до слушалката, а свободният сигнал нетърпеливо бръмчеше в ухото ѝ.

— Това дъщерята на Крис ли беше? — попита Трейси.

— Полицията току-що е арестувала Тони. — Сюзан разсеяно се почуди защо не изпитва облекчение.

— Това е добре. Надявам се да гори в ада. Никога няма да забравя как ме погледна. Мислех, че при всички случаи ще ме убие.

— Какво? — Трейси не бе споменавала за това.

— Погледна ме и направи няколко крачки към мен.

Направил е няколко крачки към нея?

— Каза ли нещо?

— Не. Просто гледаше с онова забавно изражение, сякаш се чуди дали да ме убие, или не.

— Как можеш да знаеш какво изражение е имал на лицето си?

— Какво имаш предвид?

— Ти каза на полицията, че е носил маска.

— Точно така. Ски маска. Черна.

— Тогава как можеш да знаеш какво изражение е имал на лицето си? — отново попита Сюзан.

Трейси вдигна рамене.

— Можех да го видя в очите му.

Сюзан кимна. Реши, че е напълно възможно Трейси да е забелязала убийственото намерение в очите на Тони. А дори и да не беше, могла е да си го представи.

— Какво стана тогава?

— Той просто се обърна и хукна надолу по стълбите.

— И ти си сигурна, че е бил Тони? Защото Монтана твърди, че си е бил вкъщи цяла нощ.

— Е, естествено, че ще каже така.

— Но ти си сигурна, че е бил той — по-скоро заяви, отколкото запита Сюзан.

Трейси сви рамене.

— Колко беше висок мъжът, когото си видяла?

— Не зная. Среден на ръст, предполагам.

— Тони е доста нисък.

— Беше приведен.

— Защо?

— Какво искаш да кажеш?

— Защо е бил приведен?

— Не зная. Тичаше.

— Но ти каза, че е спрял и те е погледнал, а после е направил няколко крачки към теб. И тогава ли беше приведен?

— Не зная. Защо ме разпитваш? Бях уплашена. Не помня. — В очите на Трейси се появиха сълзи, сякаш някой ѝ бе зашлевил шамар.

— Съжалявам — бързо се извини Сюзан, грабна една салфетка от плота и нежно попи сълзите на Трейси. — Не исках да те разстройвам. Просто се опитвам за себе си да разбера какво се е случило снощи. Не искам Тони да бъде освободен заради… — Заради несъответствия в разказа ти, готвеше се да каже.

— Няма да го пуснат — с неочаквана сигурност заяви Трейси. — Тя ще дойде ли?

— Кой?

— Монтана. Ще дойде ли?

— Не.

— Много лошо. Отдавна не съм я виждала.

Сюзан кимна, почти се боеше да говори. Беше свикнала тийнейджърите да скачат от тема на тема, но никога не ѝ се бе случвало точно такова нещо. Може би шокът от жестоката смърт на майка ѝ бе разхлабил някои от връзките в главата на Трейси. Очевидно, не мислеше ясно. Може би Сюзан очакваше прекалено много от момичето.

Само дето какво толкова очакваше в края на краищата?

Най-малкото, очакваше Трейси да е толкова завладяна от мъката си, че да не може да стане от леглото. Вместо това, след няколкочасов сън, тя бе изкъпана, преоблечена и ненаситно гладна. Почти не плачеше. Всъщност, по-скоро изглеждаше, сякаш трябваше да ѝ напомнят да плаче. А дори и тогава очите ѝ пресъхваха с тревожна бързина. Сякаш не присъстваше напълно, помисли си Сюзан и се почуди дали винаги е била такава. Ариел и Уитни определено мислеха така. Защо тя никога преди не го бе забелязвала?

— Мисля вече да се кача горе, ако това е добре — каза Трейси.

— Разбира се. — Сигурно има нужда да се пъхне в леглото, помисли Сюзан. Едва сега започва да осъзнава какво се е случило. Едва сега я връхлита.

— Може ли да гледам телевизия?

— Какво? О! Разбира се.

Трейси любезно върна подноса със сандвичи в хладилника, постави празната си чаша в мивката и без да бърза излезе от кухнята. Секунди по-късно Сюзан чу стъпките ѝ по стълбите. Тя се пресегна за телефона.

— Вики — започна веднага, щом чу гласа на приятелката си. — Можеш ли да дойдеш тук? Мисля, че може би имаме проблем.

28.

Бе почти шест часа вечерта, когато Вики пристигна в къщата на Сюзан. Тя забеляза с известно смайване, че Сюзан е все още със същите дрехи, с които беше у Барбара и че по бялата ѝ тениска има бледокафеникави петна като от засъхнала кръв.

— Съжалявам, не можах да се измъкна по-рано — извини се Вики, прие предложението на Сюзан за чаша кафе, отпусна се в един от кухненските столове и се огледа. — Смешно е как винаги накрая се озоваваме в кухнята, не мислиш ли?

— Можем да отидем във всекидневната…

— Не. Тук ми харесва. Къде е Трейси?

Сюзан вдигна очи към тавана.

— Спи ли?

— Гледа телевизия.

Вики отпи дълга глътка кафе.

— Странно момиче.

— Така е.

— Предполагам, че тя е част от проблема, за който ми спомена по телефона.

Сюзан се присъедини към Вики на масата и понижи гласа си до шепот.

— Навярно ставам параноичка…

— Но нещата не пасват?

— Просто нейното поведение не изглежда нормално. Все си повтарям, че трябва да е в шок, но…

— Мислиш, че е нещо повече?

— Може би, когато полицията изтръгне признание от Тони…

— Полицията го освободи. — Вики видя изненадата, която се изписа по лицето на Сюзан, тя пребледня, сякаш бе потопена в белина.

— Какво!

— Нямат достатъчно улики, за да го задържат.

— Не разбирам.

Вики забеляза, че ръцете на Сюзан треперят и ги покри със своите.

— Тони твърди, че цяла нощ си е бил вкъщи. Децата му го подкрепиха.

— Е, те естествено ще го подкрепят.

— Оказа се, че Рауди е настинал лошо и през нощта е държал всички будни с кашлицата си. Монтана се кълне, че по времето, когато мозъкът на Барбара е бил разбит, баща ѝ е давал сироп за кашлица на Рауди. Извинявай, че съм толкова директна — извини се Вики, когато видя Сюзан да трепва.

— И това бе достатъчно да задоволи полицията?

— Това и фактът, че няма физически доказателства, които да свързват Тони с убийството. Никакво оръжие, никаква ски маска…

— Би могъл да ги изхвърли.

— Никаква кръв. Никакви следи от плът, косми или кости, по които и да е от дрехите му.

— О, боже.

— Следователите минаха цялата му кола с фина четка. Беше чиста.

— Може да не е бил с колата си; може да се е изкъпал; може…

— Може да не го е направил той.

— О, боже — отново каза Сюзан.

Вики си изпи кафето, стана и си наля ново.

— Тогава кой го е направил? Рон?

— Рон е бил в Атлантик сити. Полицията най-накрая го откри. В момента е на път за вкъщи.

— Не мислиш, че може да е бил Хауърд, нали?

— Ами, него още го разследват — отговори Вики. — Той няма алиби за времето на смъртта на Барбара.

— Тогава може да е бил той.

— Но също така няма и мотив.

— Тогава, накъде клониш?

— Мисля, че знаеш.

Сюзан поклати глава.

— Не зная.

— Мисля, че знаеш. Мисля, че затова ми се обади и каза, че имаме проблем, повика ме тук.

— Имах предвид само, че може да имаме проблем, защото Трейси се затрудняваше да разказва смислено.

— Обикновено хората не се затрудняват да разказват смислено, когато казват истината.

— Мислиш, че тя лъже?

Сякаш нарочно откъм тавана се разнесе внезапен изблик на смях.

— Мислиш ли, че е нормално да се смееш на някакво тъпо телевизионно предаване дванайсет часа след като черепът на майка ти е бил разбит?

— О, боже.

— Извинявай. Все забравям, че ти наистина си я видяла.

— Беше толкова ужасно. — Сюзан зарови лице в ръцете си, сякаш да прогони кошмара от видяното, раменете ѝ се затресоха от плач.

Вики се върна на масата и обви с ръка треперещото рамо на приятелката си, когато нов прилив на смях се промъкна през стените.

— Наистина съжалявам. Знаеш, че това е моят начин да се справям с нещата, с които не ми се иска да имам работа.

— Може би е същото и с Трейси. Може да е в състояние на отрицание — упорито настоя Сюзан. — Може би чувствата ѝ са толкова объркани…

— Може би няма никакви чувства.

Сюзан вдигна глава и се взря право в очите на Вики, сякаш молеше за пощада.

— Какво говориш? Мислиш, че Трейси би могла да убие майка си?

— А ти не мислиш ли същото?

Настъпи тишина.

— Но това би я направило някакво чудовище.

Вики сви рамене. Жестът означаваше, че нищо не би я учудило.

— Не може да бъде — възрази Сюзан. — Искам да кажа, защо? Защо Трейси би искала да нарани майка си? Барбара я обичаше повече от всичко друго на света. Трейси бе нейният живот, за бога. Тя правеше всичко за това момиче. Няма никакъв смисъл.

Вики отново сви рамене. Жестът питаше: А кое има?

— Мисля, че трябва да я повикаме тук. Да се опитаме да поговорим с нея, преди да дойде полицията.

— Ти си повикала полицията?

Вики потри чело. Какво ѝ ставаше на Сюзан, нервно си помисли тя. Как можеше жена на нейната възраст да е толкова дяволски наивна?

— Естествено, че не съм повикала полицията. Но колко време мислиш, че ще им трябва, преди да почнат да си задават същите въпроси, които си задаваме и ние? Колко време, преди да стигнат до същите изводи?

— О, боже.

— Би ли могла да спреш да повтаряш това? — попита Вики и веднага се извини. — Съжалявам. Предполагам, че нервите ми са малко опънати.

— Няма нищо. Разбирам.

Отгоре се разнесе нов смях.

— Може би ще успееш да обясниш това — каза Вики.

Сюзан поклати глава, пое дълбоко въздух и вдигна брадичка към тавана.

— Трейси! — извика тя. — Трейси, можеш ли да слезеш за малко?

Стъпки. Звук от изключване на телевизора. Още стъпки.

— Къде е Оуен? — попита Вики, внезапно осъзнала отсъствието му.

— Трейси помоли за китайска храна на вечеря — отговори Сюзан и сега неверието в гласа ѝ звучеше силно като камбана. — Оуен отиде да купи. Взе момичетата със себе си.

— Пристигна ли храната? — попита Трейси, отваряйки кухненската врата. Изражението ѝ на щастливо очакване изчезна, щом видя Вики. — О, здравейте, госпожо Латимър. Как сте?

При други обстоятелства това би могло да мине за нормален въпрос, помисли си Вики, изучавайки невъзмутимото лице на момичето.

— Добре съм, Трейси. А ти как се справяш?

— Добре… Е, нали знаете.

— Не. Не зная. Кажи ми.

— Не разбирам.

— Седни, Трейси. — Вики издърпа стола до Сюзан, гледа докато Трейси се настаняваше на него.

— Всичко наред ли е? — попита Трейси.

Странен въпрос, помисли си Вики и по погледа на Сюзан разбра, че и тя си мисли същото.

— Ами, всъщност не — каза тя и зае третото място до масата. — Полицията разпитва Тони цял следобед и после го освободи.

— Освободили са го? — невярващо повтори Трейси. — Защо?

— Изглежда, че нямат достатъчно улики, за да го задържат.

— Но това е смешно. Всички знаят, че Тони го е направил.

— Така ли? — попита Вики. — Откъде?

— Какво имате пред вид?

— Разкажи ми за снощи — предложи Вики.

— Вече ви разказах за снощи.

— Разкажи ми пак.

— Не искам. — Трейси се размърда неудобно на стола си. — Не искам отново да минавам през това. — В ъгълчетата на очите ѝ се появиха сълзи, но Вики забеляза, че нито една не се търкулна по бузите ѝ.

— Знаем, че ти е трудно, миличка — нежно каза Сюзан. — Но ти сигурно разбираш, че ако не бе толкова важно, Вики не би те питала.

— Просто още веднъж си припомни нещата заедно с мен — убеждаваше я Вики. — Спяла си, когато си чула някакъв шум.

— Чух шум — повтори Трейси.

— Какъв шум?

— Не зная. Силен. Блъскане.

— Какво блъскане?

— Не зная.

— Блъскане по пода, по леглото или по стената?

— Не зная.

— Защото нито по пода, нито по стените имаше следи.

— Може би беше по-скоро шум от боричкане — каза Трейси, озъртайки се към двете жени.

— Шум от боричкане, достатъчно силен да те събуди?

— Да.

— Но преди ти каза, че е бил шум от блъскане. Има голяма разлика между шум от блъскане и шум от боричкане.

— Не зная какъв звук е бил. Зная само, че ме събуди.

— После какво?

— Чух майка ми да пищи.

— Първо си чула блъскането, после майка ти да пищи?

— Да.

— После какво?

— Имаше още шумове. Повиках майка ми, но тя не ми отговори.

— Продължавай.

— Бях уплашена. Видях някакъв мъж с черна ски маска. Взираше се в мен, сякаш щеше да ме убие. Не можех да помръдна.

— В леглото си ли беше?

— Да.

— На полицията каза, че си била в коридора.

— Какво?

— Тази сутрин. Каза на полицията, че си отишла в коридора. Тогава си видяла мъжа.

— Точно така.

— Току-що каза, че си си била в леглото.

— Обърквате ме.

— Кога видя мъжа, Трейси?

— В коридора.

— Сигурна ли си?

— Да. Сега си спомням. Чух шумовете. Чух майка ми да пищи. Станах от леглото. Отидох в коридора.

— И тогава си видяла мъжа с черната ски маска?

— Да. Той ме погледна така, сякаш искаше да ме убие, после се обърна и побягна по стълбите.

— И навън през входната врата?

— Предполагам.

— Как е влязъл в къщата, Трейси?

— Какво? Не зная. Разбил е вратата, предполагам.

— Нямаше следи от нахлуване с взлом.

— Може да съм оставила входната врата незаключена. — Очите на Трейси нервно се въртяха насам-натам. — Понякога забравям да я заключа.

Вики се опита да прикрие нарастващото си отвращение. Невинните хора никога не се оправдаваха. Само виновните поднасят неочаквани обяснения.

— Той носеше ли някакво оръжие?

— Не зная. Беше тъмно. Не можах да видя.

— Но е било достатъчно светло да видиш очите му.

— Не видях оръжие. — Отново се появиха сълзи.

— Трейси, не мога да ти помогна, ако не зная какво се е случило.

— Казах ви какво се случи.

— Чула си майка ти да пищи и си се събудила — подтикна я отново Вики.

— Да.

— Преди това каза, че те е събудил някакъв силен шум.

— Чух силен шум. Тогава чух и майка ми да пищи.

— И си се втурнала в коридора?

— Да.

— И си видяла мъжа.

— Да.

— И си си помислила, че е Тони.

— Да. Но бях уплашена, а той целият бе приведен. Би могъл да бъде всеки.

— Баща ти?

— Не. Не зная. Може би.

— Не би ли познала баща си?

— Той носеше ски маска.

— Дори и със ски маска.

— Мисля, че беше Хауърд — заяви Трейси. — Хауърд Кърбъл. Той и майка ми имаха голям скандал снощи.

— Преди изобщо не спомена за голям скандал.

— Забравих.

— Забравила си да кажеш на полицията, че майка ти и нейният годеник са имали голям скандал в нощта на нейното убийство?

— Бях объркана. Бях разстроена. Страхувах се, че ще се върне и ще ме хване.

— Ти каза, че си мислела, че е Тони.

— Сбъркала съм!

— Но сега казваш, че е бил Хауърд?

— Не зная кой беше! — Трейси скочи от стола си с такава сила, че той се прекатури и падна с трясък на пода.

Сюзан незабавно скочи на крака, изправи стола и се опита да успокои Трейси.

— Трейси, миличка, всичко е наред. Нещата ще се оправят.

— Защо ми причинява това? — Трейси погледна обвинително към Вики. — Майка ми е мъртва! Някакъв ненормалник я уби! Не зная кой беше. Какво се опитвате да ме накарате да кажа?

Откъм входната врата се чу превъртане на ключ, вратата се отвори и затвори, което бе последвано от шума на стъпки по коридора. Ариел и Уитни се появиха на прага с големи кафяви пликове, разнесе се лютива миризма на китайска храна.

— О, чудесно — каза Трейси. — Умирам от глад.

Вики поклати с недоумение глава. В един момент момичето пищеше, че някакъв ненормалник е убил майка ѝ, а в следващия вече се облизваше за китайска храна.

— Къде е баща ви? — Сюзан, не по-малко потресена, се обърна към момичетата.

— Говори с някакви хора отвън — отговори Уитни. Тя и сестра ѝ сложиха пликовете на тезгяха, а Трейси тутакси се озова там и взе да наднича в тях.

— Хора? Какви хора?

— Заприличаха ми на ченгета — каза Ариел.

В този момент Оуен, последван от лейтенант Якобек, влезе в кухнята. Елегантно облечена жена, почти официална, вървеше след тях. Вики се изправи.

— Лейтенант Якобек — поздрави тя, приемайки ролята на домакиня, сякаш домът бе неин, а не на Сюзан.

— Госпожо Латимър, госпожо Норман. — Лейтенант Якобек кимна по посока на жената, чиято тъмна коса отиваше на мургавия ѝ тен. — Това е моята партньорка, лейтенант Джил.

— Разбрах, че сте освободили Тони Маларек — обади се Сюзан.

— Боя се, че нямахме друг избор.

— Мисля, че беше Хауърд Кърбъл — заяви Трейси.

— Мълчи, Трейси — нареди Вики, без да откъсва очи от полицаите. — Защо точно сте тук, лейтенант?

— Имаме още няколко въпроса към Трейси — предпазливо отговори лейтенант Якобек. — Имате ли нещо против? Тя явно желае да сътрудничи.

— Това не може ли да почака за след вечеря? — попита Трейси.

Оуен пристъпи напред и съпроводи дъщерите си до вратата.

— Защо мислиш, че Хауърд Кърбъл е убил майка ти? — лейтенант Якобек попита Трейси, веднага щом те излязоха.

— Защото двамата с майка ми имаха голям скандал снощи. Забравих да ви кажа за него.

— Трейси… — прекъсна я Вики.

— Тъкмо разказвах на госпожа Латимър и госпожа Норман за това — продължи Трейси. — Скараха се, понеже майка ми му каза, че не иска да се женят. Дори му върна пръстена. Затова не беше на нея.

— По кое време стана този скандал? — попита лейтенант Джил, която внимателно записваше всичко, казано от Трейси.

— Не зная. Предполагам, около седем часа.

— Снощи, към седем часа, Хауърд Кърбъл е вечерял заедно със сина си — съобщи лейтенант Якобек.

— Това стана по-късно — незабавно се поправи Трейси. — Трябва да е било по-скоро към девет.

— Той не е напуснал къщата на сина си преди десет часа.

— Значи е било десет. Какво значение има по кое време е било?

— Мълчи, Трейси — отново ѝ каза Вики. — Накъде клоните, полицай?

— Просто се опитваме да установим какво се е случило — отговори лейтенант Якобек, точно както очакваше Вики.

— Моята клиентка заподозряна ли е? — попита тя.

— Тя ваша клиентка ли е?

— Заподозряна ли е?

— Окървавен стик за голф бе открит в дъното на гардероба на Трейси. В кутийката ѝ за бижута бе намерен диамантен пръстен.

— Каква работа сте имали да ми ровите в нещата? — протестира Трейси. — Не се ли изисква да имате някаква заповед?

— Млъкни, Трейси — сопна ѝ се Вики. Тя погледна към Сюзан, която бе затаила дъх. — Повтарям, клиентката ми заподозряна ли е?

— Нещо повече, адвокат — отговори лейтенант Якобек. — Тя е арестувана.

Сюзан ахна при вида на двамата полицаи, които приближиха до Трейси.

— Имате право да мълчите — започна лейтенант Джил.

Трейси се изкиска.

— Също като в „Закон и ред“.

— Не казвай нищо повече — обади се Вики през монотонната рецитация на полицайката. — Обади се на баща ѝ — нареди тя на Сюзан, докато полицаите извеждаха през кухненската врата замаяната Трейси. — Ако още не се е прибрал, остави му съобщение. Кажи му да дойде да се срещне с мен в полицейския участък, колкото се може по-скоро.

— А после? — попита Сюзан.

— Вечеряйте. Опитай се да поспиш. Нещо ми подсказва, че нещата ще станат по-лоши.

29.

Крис седеше на тъмно в апартамента си, без да помръдва. Пред нея телевизионният екран мигаше без звук. Пред слисаните ѝ очи се изреждаха различни образи — на Барбара, Трейси, къщата на Гранд авеню. Накрая тя вече почти не ги виждаше: Барбара с нейната усмивка на Мона Лиза, усмивка, която ангажираше колкото се може по-малко мускули, но все пак успяваше да изрази неудържимата радост в душата ѝ; Барбара, с очи, излъчващи майчинска гордост, плътно обвила с ръце Трейси, безстрастно гледаща към обектива; Трейси, като пълничко бебе, като къдрокоса кукла, като малка женичка в нейната розова рокля от тафта, с дълга къдрица, падаща през челото ѝ към големите, празни кръгли очи. Защо никога преди това не бе забелязвала колко са празни, зачуди се Крис. Или само в ретроспекция очите на Трейси ѝ изглеждаха лишени от емоция? Имало едно време едно малко момиченце — Крис чуваше Барбара да припява през дългата поредица снимки — което имало малка къдрица… Крис седеше неподвижно, а остра болка, като от нож, забит в гърдите ѝ, спираше въздуха ѝ, така че тя трябваше да си напомни да диша.

Как е могло това да се случи? Как може нещо толкова ужасно да се случи на такъв чудесен човек като Барбара? Как е възможно по какъвто и да е начин, Трейси да е отговорна за него? Не, това просто бе невъзможно. Някой е направил грешка. Барбара не бе мъртва; Трейси не бе обвинена за убийството ѝ. Нищо от това, което ѝ бе казала Сюзан, не бе вярно. Сюзан си правеше някаква ненормална, жестока шега. Просто ѝ бе ядосана, че изчезна след погребението и не остана в къщата на Барбара, както бе обещала, че отсъства цял ден и половината нощ.

— Къде беше? — бе я попитала веднага, щом Крис вдигна телефона, преди да успее да каже дори „ало“. — Цял ден ти звъня.

— Какво има? — попита в отговор Крис, но вече знаеше, че нещо не бе наред и се боеше да си представи какво.

— Не си ли чула? Къде, по дяволите, беше?

— Какво да чуя? Какво става?

— О, боже.

В този момент стомахът на Крис сякаш се смъкна в петите ѝ. Първата ѝ мисъл беше за децата ѝ. Катастрофа с Монтана или някое от момчетата. Монтана вече бе достатъчно голяма да шофира. Мили боже, ако нещо ѝ се бе случило…

— Кажи ми — каза тя, но вместо нормалния ѝ глас излезе някакво странно гъргорене, сякаш гърлото ѝ бе прерязано от ухо до ухо и всяка дума трябваше с усилие да изскача през обилния поток кръв.

— Барбара. — Гласът на Сюзан още отекваше в ушите ѝ. Барбара. Барбара. Барбара. — Тя е мъртва. — Мъртва. Мъртва. Мъртва.

Крис не помнеше какво стана след това. Смътно си спомняше, че някой пищи, но вече не бе сигурна дали това бе Сюзан, или самата тя. Някой ѝ разказа всички ужасни подробности. Може би Сюзан. Може би телевизора. Не си спомняше да го е пускала, но ето го, той светеше и мигаше като дискотечна лампа, шумен и натрапчив, дори и с изключен звук. Кога ли го бе включила?

Чантата ѝ лежеше на пода до тънкия ѝ морав пуловер, където навярно ги бе пуснала, бързайки да вдигне телефона. Отнякъде се носеше слаба миризма на повърнато, но само неприятният вкус в устата подсказваше на Крис, че ѝ е призляло.

— Кой го е направил? — помнеше, че попита. — Знае ли се?

— Полицията арестува Трейси.

Трябва да е станала грешка. Или някой от налудничавите номера на Тони. Това беше — Тони. Разбира се. Защо по-рано не си бе помислила за него? На телефона не беше Сюзан. Бил е Тони, имитирайки нейния глас. През годините той бе изработил доста добра способност да имитира всичките ѝ приятелки. Какво ѝ ставаше, че не можа веднага да го познае?

Само че, разбира се, как тогава можеха да се обяснят образите, излъчвани от телевизионния екран? Те се навираха в лицето ѝ, притискаха се до носа и устата ѝ, като задушаваща възглавница, независимо колко пъти сменяше канала. Как можеха да се обяснят мистериозно сменящите се говорители, които изреждаха все едни и същи ужасяващи подробности от престъплението, напълно безчувствени към жестокостта? Крис бе изключила звука, за да заглуши веднъж завинаги репетираното им безразличие, но все пак нещо я възпря напълно да загаси телевизора.

Значи не е бил Тони.

И това не бе шега.

Барбара бе мъртва. Трейси бе обвинена за убийството ѝ.

— Къде е Трейси сега? — Крис си спомни, че бе попитала Сюзан.

— В женския затвор „Хелън Маршал“. Рон искаше да плати гаранцията, но явно жена му не е желаела Трейси в дома си.

Сигурно имаше още, но Крис бе твърде уморена, за да го вади от шокираното си съзнание. Нека да ѝ се изяснява малко по малко, късче по късче, на малко парченца. Нека идва и си отива.

Наистина ли се случваше всичко това?

Последната нощ бе толкова хубава. Всичко в крайна сметка си бе дошло на мястото. А сега това…

Крис облегна глава назад върху ярките синьо-зелени квадрати на дивана. Той бе отвратителен, толкова неудобен за сядане, колкото и на вид, но какво друго да очаква човек от мебелиран апартамент в един от евтините квартали на града? Когато бе наела това едностайно жилище, не очакваше да остане в него повече от няколко месеца. Веднага, щом откриеше адреса ѝ, Тони щеше отново да почне да я тормози, да я бомбардира с телефонни обаждания по всяко време на деня и нощта, да стои с часове от другата страна на прозореца ѝ, да залива хазяина ѝ с невероятни истории за нея, да подхвърля кучешки лайна пред вратата ѝ. Независимо колко строга бе охраната, Тони винаги намираше начин да я преодолее. Нямаше значение на кой етаж бе апартамента ѝ, никога не бе достатъчно нависоко. „Надигни се и изгрей“ — щеше да припява в телефонната слушалка той в четири часа сутринта. — „И отдай на Бога слава, слава.“

Но вече бе средата на август и до неочакваната поява на Тони в къщата на Сюзан онзи ден тя не го бе нито виждала, нито чувала от месеци. Може би това бе част от големия му план да я държи в неведение и напрежение? А може и да си мислеше, че сам по себе си, този апартамент бе достатъчно наказание. Нямаше начин да знае, че тук Крис бе по-щастлива, откъдето и да било другаде, след напускането на Гранд авеню. Не знаеше, че тук тя бе намерила онова спокойствие, което така и не откри цял живот.

Какво ли би казал, ако разбереше къде бе прекарала последната нощ?

Какво ли биха казали всички останали?

Какво би казала Барбара, зачуди се Крис и в гърлото ѝ се надигна нов писък. Барбара. О, боже, Барбара. Защо Барбара? Какво изобщо бе направила Барбара, за да заслужи такава ужасна смърт?

— Това трябваше да съм аз — простена на глас Крис. Не беше ли тя тази, за която всички се страхуваха? Нима не бяха затаявали дъх с години, в очакване на това страшно телефонно обаждане посред нощ, което да им съобщи, че приятелката им е била пребита до смърт в леглото си?

Само че, когато най-накрая обаждането бе дошло, то не спомена името на Крис. Смазаното тяло, с неестествено извити крайници, лежащо на пода до леглото в локва от собствената си кръв, не бе нейното.

И какво бе правила Крис, докато главата на приятелката ѝ бе удряна, за да се превърне в кървава пихтия? Намираше се в шикозно двойно легло в един старомоден малък хотел в покрайнините на града, заслушана в сладки любовни слова. Докато Барбара е пищяла от ужас, Крис бе пищяла от удоволствие, доведена до оргазъм от най-нежни докосвания, от най-възбуждащи ласки с език. Крис се бе унасяла в сън, докато Барбара е умирала на пода и се бе събудила в любовна прегръдка, когато най-добрата ѝ приятелка е била напъхана в чувал за трупове и отнесена в моргата.

Тя бе закусила в леглото, бе направила дълга разходка сред природата, бе поела чистия въздух дълбоко в дробовете си, бе попила мира и спокойствието и бе внимавала нищо да не наруши новото за нея умиротворение. Никакви вестници, никаква телевизия, никакво радио. Нищо такова дори и в колата на връщане към града. До вкъщи я съпровождаше само изпълнението на пиано на Глен Гулд.

— Искаш ли да се кача горе? Да те сложа да спиш? — бяха я попитали.

— Не, добре съм — бе отговорила Крис. И тя наистина беше. За първи път в живота си тя честно можеше да каже, че е добре и го вярваше. Намираше се в мир. Знаеше каква е. Вече не се страхуваше.

Чу телефона да звъни, още щом излезе от асансьора. Сигурно е Тони, помисли си и без да бърза тръгна по коридора. Беше я открил. Чудесно. Така да бъде. Тя вече не се страхуваше.

Отвори вратата, заключи я след себе си, зачуди се дали да вдигне телефона или просто да го остави да си звъни. Кой друг, освен Тони, можеше да ѝ звъни в единайсет часа посред нощ? Тя почти го остави да спре от само себе си, но нещо я тласна към слушалката. Ами ако беше нещо важно? Крис вдигна телефона до ухото си и гласът на Сюзан я връхлетя преди още да е казала „ало“.

— Къде беше? Цял ден ти звъня.

Може да е било сън, помисли си Крис сега и макар да знаеше, че не е така, предпочете да се преструва. Тя затвори очи и си представи лицето на Барбара. Милото ѝ лице, помисли си Крис и го видя как се променя, как става неестествено по-младо, колкото повече време минаваше. Барбара нямаше нужда от тежкия грим, който упорито носеше, нито пък от пластичните операции, на които се подлагаше през годините. Действително, тя си бе останала красива, сякаш напук на себе си. Защо никога не разбра колко бе красива?

— Моята сладка, красива Барбара — проплака в твърдата възглавница на карирания синьо-зелен диван Крис. — Дори не успях да ѝ кажа сбогом.

Думите освободиха поток от яростни, горчиви сълзи и Крис трябваше да захапе възглавницата, за да не запищи на глас.

— Не! — виеше тя и се гърчеше като от физическа болка, покрила лице с възглавницата, сякаш за да прогони всякакви звуци, образи и чувства. — Не! — Думата потъна в евтиния плат, мокър от сълзите ѝ. — Не, не, не, не, не!

Крис почти не чу плахото почукване по вратата, но дори и когато го чу и осъзна, че това не бе умът ѝ, който се блъскаше в черепа, за да се освободи, че в коридора действително имаше някой, който искаше да бъде пуснат вътре, тя не бе сигурна дали има силите да стане и да отвори. Навярно бе Сюзан, дошла да види как е. Или някой от съседите, ако е чул приглушените ѝ стонове. А може би Тони, дошъл лично да ѝ поднесе новините. Или да я отърве от нещастията ѝ веднъж завинаги.

— Кой е? — провикна се тя от дивана и се насили да стане. Но единственият отговор, който получи, бе ново почукване. Крис тръгна по посока на звука, без да си дава труд да изтрие сълзите си, нито да пита отново кой е, нито да погледне през шпионката, изобщо не я бе грижа кой се намираше от другата страна. Чудесно, каза си тя. Така да бъде. Пое дълбоко дъх и отвори вратата. Дъхът обаче тутакси заседна в гърлото ѝ, въздухът около нея замря.

— Боже мой — прошепна тя. — О, боже мой.

— Може ли да вляза?

Крис отстъпи назад, влажните ѝ очи бяха широко отворени от шока.

— Добре ли си?

Крис кимна, поклати глава, затърси думите, които не ѝ идваха.

— Не мога да остана дълго. Татко мисли, че съм у една приятелка. Не мога да остана дълго.

Крис нетърпеливо изтри сълзите от очите си. Те ѝ пречеха, а тя нямаше да позволи нищо да скрие гледката на прекрасното младо момиче, стоящо пред нея.

— Монтана — прошепна тя едва чуто, а очите ѝ поглъщаха вида на дъщеря ѝ като животворна течност — дългата руса коса, бледата кожа, облите бузи, невероятните морскосини очи. Тя вече бе млада жена.

— Добре ли си? — отново попита дъщеря ѝ.

— Добре съм — чу се да отговаря Крис.

Монтана затвори вратата след себе си, но направи само няколко предпазливи крачки навътре.

— Тук е хаос — извини се Крис, гледайки стаята през погледа на дъщеря си — старомодния оръфан килим в същите крещящи тонове като дивана, малката масичка, покрита със стъклен плот, притисната от два различни стола, малката като каюта кухня.

— Няма нищо.

— Как разбра къде да ме намериш?

— Сюзан ми каза. Обадих ѝ се днес следобед. Тя ми позвъни, след като бе говорила с теб.

— Ти си ѝ се обадила?

— Барбара е мъртва. Те си помислили, че татко може… — Монтана млъкна, преглътна, сведе очи към пода, сякаш да избегне настойчивия поглед на майка си. — Никой не знаеше къде си.

— Ти си се притеснила за мен?

— Къде беше?

Крис се опита, но не можа да откъсне очи от дъщеря си, сякаш се боеше, че ако извърне поглед, дори за част от секундата, момичето ще изчезне.

— Искаш ли да седнеш?

Монтана поклати отрицателно глава и се облегна на вратата.

— Мога ли да ти предложа нещо за ядене или за пиене? Вода?

— Няма нужда — каза Монтана и добави: — А ти искаш ли вода?

Крис кимна и се отпусна на дивана, понеже усети, че краката ѝ не я държат. Проследи с поглед дъщеря си до миниатюрната кухня и продължи да я гледа, докато тя напълни една чаша с вода и я донесе във всекидневната. Когато пръстите им за кратко се докоснаха, като че ли електрически заряд премина през тялото на Крис. Трябваше да събере и сетните си сили, за да не се хвърли към дъщеря си и да не покрие лицето ѝ с целувки.

— Къде беше? — повтори въпроса си Монтана.

Крис поклати глава, неуверена какво да каже.

— След погребението на майката на Сюзан, реших да се поразходя в провинцията. Прекарах нощта в един малък хотел, на другия ден се поразходих наоколо, посетих няколко магазина за антики…

— Сама?

— Не. Бях с приятели. — Колко можеше да ѝ довери, зачуди се Крис. Мили боже, имаше толкова много да ѝ разказва.

— Значи не си чула нищо за това, което се е случило…

— Допреди около час. — Крис бавно отпи от водата, без да откъсва очи от красивата млада жена, която нервно пристъпяше от крак на крак. Монтана носеше бели дънки и розов пуловер без ръкави, ръцете ѝ бяха тънки и загорели. До болка ѝ се искаше да почувства тези ръце около себе си, помисли си Крис. Монтана дръпна един стол от малката, кръгла стъклена масичка и седна.

— Отначало помислиха, че татко го е направил.

— Зная.

— Но снощи той си беше вкъщи, грижеше се за Рауди.

— Рауди болен ли е?

Монтана енергично поклати глава.

— Просто е настинал. Кашля през цялото време. Не оставя никой да заспи.

— Водихте ли го на лекар?

— Това е просто настинка — отговори Монтана с отбранителен тон. — Татко добре се грижи за него. Всяка нощ става да му дава лекарството.

Крис не каза нищо. Нейното бебче е настинало. Тони му дава лекарството.

— Той е добър баща — каза Монтана. — Добре се грижи за нас.

— Радвам се.

— Предполагам, че не ми вярваш.

— Вярвам ти.

— Зная, че вие двамата имахте проблеми…

Нищо не знаеш, искаше ѝ се да отговори, но не каза нищо.

— Но откакто ти ни напусна…

— Много пъти се опитвах да ви видя. Знаеш колко много…

Монтана скочи на крака.

— Трябва да си вървя.

Крис тутакси също скочи.

— Не, моля те. Моля те, не си отивай. Моля те.

Очите на Монтана взеха нервно да се движат между майка ѝ и вратата, сякаш се опитваше да прецени колко време ще ѝ отнеме да пробяга късото разстояние и се боеше, че ако опита, майка ѝ ще я събори на земята. Колебанието продължи цяла вечност, после тя отново седна.

— Той е добър баща — повтори тя.

Крис кимна. Боеше се да каже каквото и да било, да не би Монтана отново да скочи от мястото си.

— Как е Уайът? — осмели се да попита след дълга пауза.

— Добре е.

— А ти?

Монтана изглеждаше изненадана от въпроса.

— Аз? Аз съм добре.

— Изглеждаш чудесно.

— Благодаря.

— Училището върви ли?

— Да. Още една година и отивам в колежа.

— Само още една година?

— Мисля да подам документи за „Дюк“. Или може би „Корнел“.

„Дюк“ или може би „Корнел“, безмълвно повтори Крис в почуда.

— Още не съм сигурна какво точно да избера. Може би политология. А може и английска литература. Още не съм решила.

Наистина ли просто си седяха тук и водеха учтив разговор? Нещо от това случваше ли се в действителност?

— Имаш ли си приятел? — позволи си да попита Крис. Страхуваше се да не прекали, но бе така зажадняла за информация, че го усещаше почти физически.

— Да — каза Монтана. — Не зная дали може да се нарече точно приятел. Ходим заедно.

— Как се казва?

— Дейвид.

— Дейвид — повтори Крис. — Винаги съм харесвала това име. Как изглежда?

— Висок, с чувство за хумор, доста интелигентен.

— Внимателен ли е?

— Какво?

— Внимателен ли е?

Монтана сви рамене, изразявайки нарастващата си досада от разговора.

— Предполагам.

— Това е най-важното. Да е внимателен.

Настана миг тишина. Крис умоляващо гледаше към Монтана. Ако нищо друго не ти остане от това посещение, говореха очите ѝ, разбери това.

— Е, къде работиш напоследък? — попита Монтана и се размърда неудобно на стола си. Кръстоса крака, после пак стъпи с двата на пода.

— Работя в приемната на една рекламна агенция. „Смит-Холъндейл“. Може да си ги чувала. На ъгъла на „Вайн“ и Четвърта улица.

Монтана поклати отрицателно глава.

— Шефката ми е наистина чудесна жена. Емили Холъндейл. Запознахме се, когато работех във ветеринарната служба „Мариемонт“. — Крис си спомни ужасния ден, когато бе излетяла от кабинета на доктора. Джобовете ѝ тогава бяха пълни с приспивателни, а умът ѝ — със самоубийствени мисли. Отново почувства ръката на лакътя си, видя се как се обръща и застава пред загрижените очи на Емили Холъндейл. Неохотно бе приела поканата на Емили за кафе, а после с благодарност бе приела предложението ѝ за работа. В „Смит-Холъндейл“ Крис бе срещнала голямата любов на своя живот. Смешно, как се извъртат нещата, бе си помислила тогава.

Смешно, как се извъртат нещата, помисли си и сега.

— Мислиш ли наистина, че Трейси е убила майка си? — попита Монтана с нисък глас, сякаш се боеше, че някой може да подслушва.

— Не зная какво да мисля — искрено отговори Крис.

— Никога не успях да я опозная достатъчно.

— Така е — съгласи се Крис.

— Но винаги ми е изглеждала мила.

— Да, така е.

— Не мисля, че тя го е направила. Искам да кажа, как може да убиеш собствената си… — Монтана рязко млъкна и нервно се огледа. — Наистина трябва да вървя. — Тя се изправи. — Нали няма да кажеш на татко…

— Разбира се, че няма. — Крис последва дъщеря си до вратата, давайки си сметка, че няма смисъл да протестира. — Може ли пак да повторим това някой път? — попита тя, чувствайки се като нервен ухажор.

Монтана бавно кимна с гръб към майка си.

— Аз ще ти се обадя. — Тя отвори вратата и вече се канеше да излезе.

— Монтана?

Монтана спря, здраво стиснала дръжката на бравата.

— Мога ли да те прегърна? Само за миг? Става ли?

Монтана бавно се завъртя към протегнатите ръце на майка си, поколеба се, после спря, отдръпна се и поклати глава.

Крис неохотно отпусна ръце. Явно дъщеря ѝ не бе готова за тази внезапна стъпка. Бе отнело цялата ѝ енергия, всичкия ѝ кураж, само да поднови контакта помежду им. Крис почувства леко стягане на мускулите около сърцето си.

— Няма нищо. Разбирам.

Монтана отново се обърна към вратата.

— Радвам се, че си добре. Ще ти се обадя.

И после си отиде, вратата се затвори след нея.

Крис протегна ръце да прегърне аромата на бебешка пудра, примесена с малко лимон, останал след дъщеря ѝ. Тя пое дълбоко дъх, обви ръце около кисело-сладкия аромат, задържа го дълбоко в дробовете си.

— Ще чакам — каза на празната стая.

30.

Вики спря черния си ягуар на претъпкания паркинг близо до женския затвор „Хелън Маршал“ така, че нарочно да застане точно на разделителната линия между две места. Нека ме ругаят, помисли си тя, слезе от колата и си проправи път през паркинга към потискащо модерната осеметажна постройка, която приютяваше жените престъпнички. Последните два етажа бяха запазени за онези, на които им предстоеше съд. Поне не караше кемри или лесабр, нито пък някоя от онези луксозни имитации с претенции за величие, които понякога виждаше да се ширят на по две паркинг места, сякаш имаше значение дали някой щеше да ги одраска отстрани или не.

Тя бързо се изкачи по предните стъпала и влезе в просторното фоайе от розов гранит и черен мрамор, мина през металния детектор и подаде чантичката си от алигаторска кожа и куфарчето, в комплект с нея, на охраната за проверка. Взе си ги обратно, вписа името си в регистъра и се отправи към асансьорите отдясно на фоайето, благоразумно навела глава — послание към всички, които я срещаха, че няма време за случайни разговори.

— Вики — повика я някой все пак.

Тя вдигна глава, за да види една адвокатка на име Грейс или Джой, или Хоуп, или Фейт, едно от онези вдъхновени имена, които почти винаги гарантираха разочарование[3]. Тя ѝ махаше изпод голям гоблен, с преобладаващи оранжево-червени цветове, опънат на една от стените.

— Снимката ти във вестника онзи ден бе страхотна.

Вики кимна за благодарност, въпреки че изпита по-скоро леко раздразнение. Не намираше снимката си за чак толкова страхотна. Придаваше ѝ по-скоро злокобен вид, а челюстта ѝ изглеждаше твърде голяма. През следващите няколко седмици трябваше да внимава как се държи, да гледа да е с вирната брадичка и сведени очи, със самочувствие, но не надменна. С едва забележимо кокетство. Достатъчно да заинтригува, но не толкова, че да отблъсква. Бе номер, но успешен. Трейси не беше единствената, на която предстоеше дело.

И най-добре щеше да направи да се придържа към тъмните тонове. Слава богу, че бе краят на септември и есенните цветове започваха да се възраждат. Освен че правеха човек да изглежда по-слаб, тъмните тонове бяха по-драматични, особено на снимка. А Вики очакваше често да се вижда в пресата през идните месеци. Две статии вече бяха посветени на нея, една в „Синсинати Инкуайърър“, другата в конкурентния му „Поуст“. Тази в „Инкуайърър“ определено бе по-ласкателна. „Поуст“ продължаваше да гледа на нея просто като на амбициозно продължение на своя съпруг. Луксозна имитация, помисли си Вики и предизвикателно сви рамене. Статията бе поставила под съмнение мотивите, способностите, дори решението ѝ да защитава младото момиче, обвинено в хладнокръвното убийство на една от най-близките ѝ приятелки.

И те не бяха единствените.

Сюзан, Крис, дори и Джереми, се бяха усъмнили дали е разумно да поема случая.

— Ами ако е виновна? — почти едновременно бяха попитали Сюзан и Крис.

— А ако не е? — бе възразила тя.

— Ако загубиш? — бе попитал Джереми.

— Какво значение има? — отговори Вики, съзнавайки, че в крайна сметка публиката щеше да запомни името ѝ, а не дали е спечелила, или не.

Освен това, тя нямаше намерение да губи.

Вики влезе в асансьора, забила твърд поглед в кафявите си спортни обувки, докато няколко тела невнимателно се отъркаха в светлата кожа на сакото ѝ.

— Седми етаж, моля — каза тя, на никого конкретно, с крайчеца на окото си погледна дали ще натиснат съответния бутон и не вдигна очи, докато не чу вратите да се затварят. Лек тласък и асансьорът започна болезнено бавното си изкачване.

Почти веднага той отново спря. Вики погледна таблото над вратите. Втори етаж, за бога. Една едра жена бавно тръгна да излиза, явно не бързаше да стигне там, накъдето се бе запътила. Щеше ли да умре, ако се бе изкачила по стълбите, зачуди се Вики. Тя протегна ръка да натисне бутона за затваряне на вратите и нетърпеливо потропа с крак, когато вратата не реагира достатъчно бързо.

— Голяма дата? — попита изотзад един познат глас.

Нямаше нужда да се обръща, за да разбере кой е.

— Майкъл — каза тя и бавно се завъртя, по-скоро за да установи кой друг бе в асансьора, отколкото от нетърпение да види помощник щатския прокурор и неин бивш любовник. В дъното стоеше жена в дънки и отпуснат жълт пуловер, вглъбена във вестника си и безразлична към двамата юристи. — Как си?

— Чудесно — каза той.

Действително, той изглеждаше страхотно. Вики забеляза, че косата му е вчесана различно от последния път, когато бе в такава близост до него. Тя подуши познатия му афтършейв, и почувства нежелано потръпване между краката си. Да, наистина, Майкъл Роуз изглеждаше доста елегантен в тъмносиния си раиран костюм, бледосиня риза и яркочервена вратовръзка. Всичко в него издаваше успешния обвинител, помисли си тя, борейки се с импулсивното желание да прекара ръка по предницата на панталона му в името на доброто старо време. Вики отхвърли нежеланата мисъл от главата си. Тя нямаше интерес отново да изминава този път, още повече че скоро щеше да се наслади на голяма част от Майкъл Роуз в съда.

— Разбрах, че списание „Тайм“ подготвят водеща статия за теб — саркастично вметна той.

— Засега не — отговори Вики с усмивка. Всъщност, тя още обмисляше предложението на „Венити Феър“ за интервю с оглед на статия, която те подготвяха по случая, както и молба за снимка на нея и младата ѝ клиентка. Една голяма правна фирма от Ню Йорк бе направила любезни проучвания, дали може да изпрати свой представител в Синсинати, който да се срещне с нея на обяд, когато тя намери свободно време. А друг, холивудски агент, си бе предложил услугите и опита, в случай че Вики реши да размаха криле и да отлети на запад.

Колко ли време оставаше, преди списание „Пийпъл“ да я впише в списъка на „Петдесетте най-красиви хора“? Колко ли време, преди „Тайм“ наистина да я отпечата на корицата? Дори и да загуби този случай, Вики знаеше, че вече е спечелила.

Асансьорът спря на четвъртия етаж и жената, която си четеше вестника, го затвори и излезе.

— При клиентката си ли отиваш? — попита Майкъл, когато вратите бавно се затвориха отново.

Вики погледна към таблото и видя, че Майкъл също отива на седмия етаж.

— А ти?

— Една сладка млада дама, наела човек да убие новата приятелка на бившия си приятел, казва, че е готова на споразумение.

— Предполагам, че наемният убиец е бил ченге под прикритие?

— Не са ли всички такива?

Вики си помисли, че за момичето е по-добре да рискува и да отиде в съда. Майкъл Роуз, макар и свестен прокурор, бе така лишен от въображение в съда, както и в леглото. Един добър адвокат би могъл да го оплете в мрежите си. А тя бе много добър адвокат, помисли си Вики, и разтегли в усмивка тясното си лице.

— Може би и от твоя страна би било умно да пледираш за доброволно признание, адвокат — подхвърли Майкъл.

Вики повдигна едната си вежда. Да иска доброволно признание в най-големия случай от своята кариера? Луд ли беше?

— Какво предлагаш?

— Пълни самопризнания. Излежава максимална присъда.

— Сънуваш. Освен това, тя не го е направила. Защо да я карам да признава?

— Уликите са недвусмислени. Заглавията са едно, а доказателствата — друго нещо.

— Много хора четат само заглавията. — Господи, колко време трябваше, за да стигнат до седмия етаж?

— Това ли е всичко, което има значение за теб? Заглавията? Мислех, че убитата ти е била приятелка.

— Мотивите ми — и приятелствата ми — едва ли са твоя работа, Майкъл.

— Боже, тя ми произнесе името. Успокой се, сърце.

Вики пое дълбоко дъх и се опита да говори с възможно най-помирителен тон.

— Хайде да не правим това, става ли?

— Жена ми е подала молба за развод — каза той по начин, който някак си внушаваше, че това е по нейна вина. — Знаеше ли?

— Да, мисля, че чух нещо такова. Съжалявам.

— Наистина ли?

— Не, всъщност не — изстреля Вики, напълно изгубила търпение. — Виж, не искам да прозвуча…

— Като кучка?

— Мисля, че този разговор приключи.

— Аз съм изхвърлен? — попита Майкъл, докато вратите на асансьора се отваряха.

Вики мина покрай него и излезе в коридора, без да каже дума.

— Знаеш ли, наистина очаквам с нетърпение да те захапя за задника — извика след нея той.

Вики отметна глава назад и се засмя.

— Задникът ми вече не е в твои ръце — каза тя, без да поглежда към него.

— Винаги се радвам да ви видя.

Вики влезе в малката стая без прозорци в края на дългия коридор. Стените бяха боядисани в някакъв болезнен нюанс на зеленото, като презрял пъпеш, а флуоресцентното осветление на тавана не им помагаше особено. По средата на стаята имаше правоъгълна маса от некачествено дърво, цялата покрита с драсканици: „Няма гравитация, земята ни засмуква!“; „Мартин обича Синди, Синди обича Джоана“; „Да ти го начукам“; „Да го начукам на шибаняците“; „Да го начукам на адвокатите“; „Да го начукам“; „Да го начукам“; „Да го начукам“; „Да го начукам“. Толкова много „Да го начукам“, че при последното си посещение Вики не успя да ги преброи.

Тя седна на дървения стол с висока облегалка от другата страна на масата, срещу Трейси. Ако се изключи очевидното ѝ безпокойство от това, че бе затворена вече повече от месец, Трейси изглеждаше забележително добре. Въпреки флуоресцентната светлина цветът на лицето ѝ изглеждаше добре, косата ѝ бе чиста и гладко сресана. Нямаше торбички под очите, никакъв знак, че е прекарала нощта плачейки, докато заспи. Бледосиният цвят на затворническата униформа по-скоро ѝ отиваше. Ръцете ѝ изглеждаха стегнати, сякаш е вдигала тежести и навярно беше така. Вики потръпна, когато осъзна, че Трейси изглежда чудесно, че всъщност животът в женския затвор „Хелън Маршал“ ѝ понасяше много добре.

— Всичко наред ли е?

— О, да — безгрижно отговори Трейси. — С изключение на съквартирантката ми. Затова ви повиках. Трябва да уредите да я преместят.

Вики заби лакираните си нокти в алигаторското куфарче на масата пред себе си.

— Това ли беше толкова неотложно, че да ме викаш по спешност?

Трейси изглеждаше искрено учудена от изненадата ѝ.

— Тя по цял ден си седи на леглото и плаче. След известно време това почва да ти къса нервите.

— За какво плаче?

Трейси сви рамене, при което няколко от къдриците ѝ паднаха. Тя ги отметна от челото си. Една отново падна.

— Просто си хленчи. Сещате се — съжалява за случилото се. Нямала предвид да рита детето толкова силно. Искала мама. Такива неща.

— Всичките тези приказки за майка ѝ — услужливо подсказа Вики. — Предполагам, че те разстройват.

— Е, ами, както вече казах, почва да ми лази по нервите.

— Липсва ли ти майка ти, Трейси?

Трейси изглеждаше озадачена от въпроса. Раменете ѝ се повдигнаха.

— Предполагам.

— Предполагаш?

— Мислите ли, че можете да уредите да я преместят?

Вики кимна.

— Ще видя какво мога да направя.

— Благодаря. — Трейси се усмихна.

— Как е всичко останало? — Вики отвори куфарчето си и извади няколко документа.

— Чудесно.

Вики поклати глава. Боеше се да вдигне глава към клиентката си, да не би очите ѝ да разкрият какво ѝ се върти в главата. Колко хора биха описали живота зад решетките като „чудесен“ и да звучат така, сякаш наистина го мислят?

— Как мина срещата ти с Нанси Джоплин?

Трейси гледаше безизразно.

— Служебният психиатър — обясни Вики. — Не трябваше ли да се срещнеш с нея тази сутрин?

— О, да. Тя беше мила.

— Мила — повтори Вики, предъвквайки думата, сякаш искаше да я преглътне. — Какви въпроси ти зададе?

Трейси отметна къдрицата от челото си.

— За майка ми. Сещате се.

— Не се сещам.

— Ами, я да видим. Каква е била връзката ни, ако сме били близки, какво съм изпитвала по отношение на годежа ѝ, такива неща.

— Ти какво ѝ каза?

— Истината. Както ми казахте. Че сме имали чудесни взаимоотношения, че сме били много близки, че съм харесвала Хауърд.

— Какво друго те пита?

— Не ми се говори за това.

— Трейси, времето ни изтича. Отиваме на съд през януари. Не мога да ти помогна, ако не искаш да говориш.

Трейси протегна крака пред себе си и погледна към тавана.

— Разпитва ме за нощта, в която почина майка ми.

— Ти какво ѝ каза? — попита Вики.

— Знаете какво. — Трейси скръсти ръце на гърдите си, устните ѝ се нацупиха.

— Не зная — настоя Вики, без да си дава труд да прикрива нарастващото си раздразнение. Колко пъти още трябваше да повтарят едно и също. — Казала си ѝ, че някакъв маскиран е нахлул и е убил майка ти?

— Да.

— Тогава защо няма никакви улики, че такъв човек съществува?

— Не зная.

— Нека ти обясня срещу какво сме изправени. — Не беше ли обяснявала това вече сто пъти? — Дори ако оставим настрана липсата на каквито и да е следи от насилствено нахлуване, липсата на кръв където и да било другаде, освен в спалнята и навсякъде по теб, остава незначителният факт, че полицията откри оръжието на престъплението, скрито в твоя гардероб, покрито с твоите отпечатъци, а също и липсващият диамантен пръстен на майка ти, който полицията откри в твоята кутия за бижута…

— Зная всичко това.

— Как се е озовало оръжието на престъплението в твоя гардероб?

— Не зная — настоя Трейси. — Може той да го е сложил там.

— Кой? Самотният воин?

Отговорът на Трейси бе нервен кикот.

— Кога го е сложил там?

— Не съм сигурна.

— Ти каза, че той не е влизал в стаята ти, че си се сблъскала с него в коридора.

— В такъв случай, трябва да е влязъл по-късно, когато бях при майка ми.

— Но ти каза, че той изтичал по стълбите и излязъл през вратата.

Трейси скочи на крака и започна да крачи напред-назад.

— Не зная какво е направил. Объркана съм. Вие толкова ме обърквате, че не мога да си спомня какво се случи.

— Това не върши работа.

— Защо не?

— Защо не! — с удивление повтори Вики. — Защото не можеш все да си променяш историята. Не можеш да твърдиш едно, после друго. Областният прокурор ще обръща внимание и на най-малкото несъответствие. Майкъл Роуз може и да не е най-добрият прокурор в света, но не му се и налага. Той разполага с цял куп показания на експерти; има възможност; има и мотив.

— Мотив? Какъв мотив?

— Ще каже, че си ревнувала майка си от връзката ѝ с Хауърд Кърбъл.

— Това не е вярно. Аз харесвам Хауърд.

— Че си свикнала майка ти да е само твоя.

— Е, и?

— Че си убила майка си в пристъп на ревност.

— Аз не я убих в пристъп на ревност!

— А защо я уби?

— Защото така! — изкрещя Трейси и ахна, сякаш се опитваше да си върне думите обратно. Тя остана безмълвна, втренчена в стената.

Вики затаи дъх, цялото ѝ тяло се тресеше. Боже мой, нима Трейси действително призна, че е убила майка си? Това ли се канеше да признае? Вики почувства как мускулите ѝ се превръщат на желе. Тя се хвана за масата, за да не падне от стола си.

— Защото така — повтори Трейси, в очите ѝ се появиха сълзи и се търкулнаха по бузите ѝ.

— Кажи ми какво се случи онази нощ, Трейси.

Трейси поклати глава.

— Не мога.

— Моля те. — Вики бавно се изправи на крака, с треперещи колене се приближи до Трейси, която започна да обикаля наоколо във все по-нервни малки кръгове. Вики протегна ръце и обгърна Трейси в мига, в който от гърлото ѝ се откъсна отчаян вопъл.

— Не мога да ви кажа. Не мога. Моля ви, не ме карайте. Не мога. Не мога.

Вики отведе Трейси до стола ѝ, сложи я да седне и коленичи пред нея на нестабилните си колене. В този момент вратата се отвори и една мускулеста надзирателка, с изненадващо женствена физиономия, надникна вътре.

— Всичко наред ли е тук? — попита тя.

— Да, благодаря ви — каза Вики на жената, макар в действителност отговорът да беше „не, нищо не е наред“. Нищо вече нямаше да бъде наред. И щеше да стане много по-лошо. Сигурна бе в това.

Надзирателката кимна и излезе, като затвори вратата след себе си.

— Кажи ми какво се случи, Трейси.

— Ще ме намразите.

— Няма да те намразя.

— Нямах намерение да го направя.

— Зная, че е така.

— Не исках да я наранявам. Умолявах я да престане.

— Да престане? Какво?

Трейси разтърси глава толкова силно, че косата ѝ се уви около врата ѝ, като докосна Вики по лицето. Очите на Вики тутакси се напълниха със сълзи. Тя ги изтри и зачака отговора на Трейси.

— Беше около девет часа — започна Трейси. — Крис вече си беше отишла. Мама каза, че ще си вземе хубава гореща вана и ще си легне. — Трейси млъкна и целенасочено се взря в отсрещната стена, сякаш беше екран. — Помоли ме да ѝ изтрия гърба и аз го направих. После ме попита дали искам да спя в леглото при нея. Аз бях свикнала често да спя в нейното легло, но не и напоследък. Вече не мислех, че е толкова добра идея.

Вики неудобно се размърда. На къде клонеше това?

— Казах, добре, но не исках. Не исках тя да…

— Какво не си искала? — попита с чужд глас Вики.

— Сещате се.

— Не се сещам. — Какво се опитваше Трейси да каже?

— Не исках да ме докосва.

— Да те докосва? Какво искаш да кажеш, да те докосва? — Вики се изправи на крака, по ръцете си усещаше сърбеж от нарастваща нервност.

— Вие се ядосвате — тутакси отбеляза Трейси. — Мразите ме. Знаех си, че ще ме намразите.

Разбира се, че те мразя, глупава малка лъжкиня такава, безмълвно възнегодува Вики. В действителност каза:

— Разбира се, че не те мразя. Продължавай. Моля те, Трейси, кажи ми какво се случи. — А после върви по дяволите, лъжлива малка кучка такава!

— Тя винаги ме докосваше.

— Тя ти беше майка, Трейси. Майките докосват дъщерите си.

— Не по този начин. Не и по гърдите. Не и между краката.

— Майка ти те е докосвала между… — Вики не можеше да се накара да повтори думите ѝ. Нужно ѝ беше цялото самообладание да не зашлеви шамар по лицето на Трейси, да не извие нейния глупав, лъжлив малък врат.

— Наричаше това нашата малка игричка. Играехме я от години. Заявих, че вече не искам да я играем. Тя каза, че нямам избор, че тя ми е майка и може да прави каквото си поиска. Умолявах я да спре. Умолявах я да не ме изоставя. Но тя не слушаше. Грабна годежния си пръстен, сложи го на пръста ми и каза, че аз съм единствената ѝ истинска любов.

Вики отклони поглед.

— После какво?

— Не си спомням точно. Предполагам, че някак съм изключила. След като всичко свърши, тя заспа. Аз просто си лежах там и треперех. По някое време през нощта слязох долу и взех стика за голф от гардероба във всекидневната. Намирах се в някакъв транс, сякаш бях някъде извън себе си, сякаш изобщо не бях аз. Върнах се горе в спалнята ѝ. Спомням си, че застанах над нея. Тя отвори очи и се пресегна към мен. И тогава си казах, не мога да ти позволя да ме докосваш повече. Трябва да те спра. Ти си ми майка и аз те обичам, но не мога да ти позволя да продължаваш да ме нараняваш. Трябва да те принудя да престанеш.

Вики се строполи на най-близкия стол, здраво стиснала зъби да не повърне. Знаеше, че всичко, което Трейси току-що каза, е куп дебели лъжи. Барбара не бе способна сексуално да малтретира дъщеря си повече, отколкото да си обръсне главата или да носи ниски сандали. Нямаше и най-малка възможност нещо от казаното да е вярно. Или имаше?

Имаше ли?

— Майка ми винаги казваше, че ако кажа на някого, никой няма да ми повярва и всички ще ме намразят — проплака Трейси. — И сега го виждам в очите ви. Вие не ми вярвате. Мразите ме.

Вики не каза нищо. Чувстваше се така, сякаш Трейси отново бе използвала зловещото си оръжие, но този път върху нейната глава. Тя потри чело с пръсти, студени като смъртта.

Милостиви боже, какво се очакваше от нея сега?

31.

— Какво говориш, по дяволите!

Вики отстъпи крачка назад, потърси спасение зад новото си масивно бюро.

— Сюзан, успокой се.

— Не ми казвай да се успокоя.

— Тогава, моля те, говори по-тихо.

— Кажи ми какво, по дяволите, става тук.

— Ще се радвам, стига да ми дадеш възможност.

— Какви са тези глупости, които чета?

— Не са глупости.

— Трейси убила Барбара при самозащита! И ти не наричаш това глупости?

— Наричам го разумна защита.

— Това е незащитима защита — възрази Сюзан и направи няколко големи крачки по новозакупения индиански килим, проснат на пода пред бюрото на Вики. Движението накара Вики да отстъпи още една крачка назад и да вдигне предупредително ръце.

— Ако седнеш само за малко…

Сюзан изненадващо се отпусна в един от двата нови кървавочервени кожени фотьойла, които стояха като гвардейци пред бюрото. Беше облечена в елегантен черен костюм с панталони и бяло поло. Светлокестенявата ѝ коса нежно обгръщаше брадичката ѝ, заграждайки зачервените от искрено негодувание бузи.

— Говори — каза тя и в този момент телефонът започна да звъни.

Вики не му обърна внимание, въздъхна дълбоко и остана права. Така имам повече сили, реши тя, макар че започваше да съжалява, задето не бе обула по-ниски обувки. Ниските по-лесно се обуваха, с тях по-лесно можеше да се избяга, ако се наложеше.

— Знаеш, че не бих правила това…

— Защо го правиш тогава?

— … освен, ако нямаше наложителни причини.

— Слушам.

Вратата на кабинета се открехна и секретарката на Вики подаде глава.

— Обажда се Марина Ръсел от „Глоубъл ТВ“. Казва, че сте ѝ обещали да ѝ се обадите до три часа, а вече е три и десет.

— Кажи ѝ, че утре сутрин ще се обадя най-напред на нея. И поеми останалите обаждания. — Сякаш по даден знак, няколко други линии започнаха да звънят едновременно.

Секретарката кимна и затвори вратата след себе си. Телефоните спряха да звънят, само за да започнат отново.

— Натоварен момент — отбеляза Сюзан.

Вики сви рамене, предпочете да не обръща внимание на горчивината в гласа на приятелката си и обвинението в очите ѝ.

— Трябва много да внимавам какво говоря — каза тя след дълга пауза. — Знаеш за поверителността на казаното между адвокат и клиент.

— Не. През последните четирийсет и четири години съм живяла на Марс.

— Може и без сарказъм.

— Може и без глупости.

— Чудесно. — В крайна сметка Вики реши да седне, строполи се в огромното въртящо се кресло зад бюрото и кръстоса крака, обути в бежови панталони „Армани“. Облегна глава на тъмночервената кожа, затвори очи и съжали, че не бе запазила старата мебелировка на кабинета си. Другият ѝ стол бе далеч по-удобен. Когато сядаше на него, не се чувстваше толкова претоварена и смазана. Разбира се, обикновено най-близката ѝ приятелка не ѝ крещеше, помисли си Вики и се опита да не се чувства наранена от презрението в гневните очи на Сюзан. Когато всичко това свършеше, Сюзан щеше да разбере защо е трябвало да го направи. — Знаеш, че не мога да предам клиентката си.

— Но нямаш проблеми да предадеш приятелката си.

— Не предавам приятелката си. Защитавам онова, което тя ценеше най-много на света.

— „Нещо“ определено е най-точната дума за нея. Как можеш да правиш това?

— Трейси заслужава възможно най-добрата правна защита.

— И ти се явяваш такава?

— В този случай, да.

— Защо?

— Защо? — повтори Вики. Що за въпрос бе това?

— Защо пък да си ти?

— Защото Трейси ми вярва. Защото има нужда от мен. Защото искрено вярвам, че това е, което би желала и Барбара.

— Барбара би желала да защитаваш нейния убиец?

— В този случай, да.

— Би желала паметта ѝ да бъде опетнена, а репутацията ѝ унищожена?

— Нямам намерение да правя което и да било от двете.

— О, така ли? Мислиш, че репутацията ѝ няма да пострада ни най-малко, ако ѝ лепнеш обвинение в сексуален тормоз над деца?

— Трябва да защитавам клиентката си.

— А най-добрата защита е доброто нападение?

— Понякога.

— А сега?

Вики погледна към прозореца, загледа се в дъжда, който се лееше над улицата.

— Аз бях не по-малко шокирана от теб, когато Трейси ми разказа тези неща.

— Да, всеки ден на първа страница вестниците гърмят за твоя шок. Ти не би си и помислила да повлияеш на бъдещото жури, нали?

— Обществеността има право да чуе и двете страни на случая.

— Обществеността има право на истината.

— О, моля те — каза Вики. Наистина ли Сюзан бе толкова наивна?

— Да не се опитваш да ми кажеш, че действително вярваш на глупостите, които Трейси бълва?

— Няма значение какво вярвам аз.

— Не ми пробутвай тези боклуци — презрително заяви Сюзан. — Аз може и да не съм адвокат, но гледам достатъчно телевизия, за да зная, че не можеш да призовеш свидетел, за който си убедена, че съзнателно ще лъжесвидетелства.

— Кой казва, че Трейси ще лъжесвидетелства?

— Аз — твърдо отговори Сюзан. — А също и ти, ако си откровена.

— Да не би да поставяш под съмнение моята честност?

— Поставям под съмнение мотивите ти.

— Какво искаш да кажеш? Че се захващам с това заради парите, славата или известността?

— Не зная. За това ли го правиш? Чие внимание искаш всъщност да привлечеш, Вики?

Вики почувства, че пулсът ѝ се ускорява и бузите ѝ се зачервяват от гняв. Накъде, по дяволите, клонеше Сюзан?

— Не разбирам за какво говориш.

— Наистина ли?

— Това не се отнася за мен — изстреля в отговор Вики с глас, който предупреждаваше Сюзан, че навлиза в опасна територия.

— Именно — възрази Сюзан, не допускайки да я сплашват. — Виж — продължи тя, — Барбара е била дълбоко заспала. Дори ако приемаш абсурдните твърдения на Трейси, които аз не приемам нито за миг, как би могла изобщо да твърдиш, че по времето, когато е убивала майка си, Трейси се е страхувала за живота си? Каква заплаха би могла да представлява Барбара, щом е спяла?

Вики издиша затаения в гърдите ѝ въздух, радостна, че са се върнали на по-удобен терен.

— Трейси е била убедена, че щом майка ѝ се събуди, насилието над нея ще продължи.

— И какво? Не е можела да избяга? Не е можела да каже на баща си? Убийството е било единствената ѝ възможност?

— Тя твърди, че насилието е продължавало, откакто е била малко момиче и че никой не е направил нищо, за да ѝ помогне през цялото време.

— Това са глупости и ти го знаеш.

— Така ли? Ти знаеш ли го?

— Какво!

— Как можеш да си толкова сигурна, че Барбара никога не е посягала на Трейси?

Сюзан поклати глава.

— Това е абсурдно.

— Факт е, че не можеш да си сигурна. Никой от нас не може да е сигурен, независимо колко добри приятелки бяхме.

— Аз съм сигурна — упорито подчерта Сюзан.

Сюзан винаги ли беше толкова дяволски уверена за всичко?

— Би ли характеризирала Барбара като добра майка? — внезапно попита Вики.

— Разбира се.

— Ангажирана с дъщеря си майка?

— Да.

— Не би ли описала връзката ѝ с Трейси като малко прекалено ангажирана и натрапчива?

— Не, не мога и не бих я описала така.

— Помисли върху това за минута — предложи ѝ Вики.

— Ти помисли. Само защото ти самата си израсла без майка…

Вики почувства думите като шамар.

— Може ли да не замесваме майка ми?

— Не зная. Можем ли?

Вики затаи дъх, опита се да брои до десет, но едва стигна до пет и избухна.

— Добре, до тук с тези евтини психологически боклуци! Тук не става въпрос за моята майка. Противно на онова, което може би си мислиш, аз не се опитвам да използвам този случай, за да привлека вниманието на майка ми. Нито пък се опитвам да разруша репутацията на Барбара като майка, понеже имам нещо против майките изобщо, тъй като собствената ми майка ме е изоставила като малка.

Сюзан изглеждаше искрено учудена от избухването на Вики.

— Не съм казала това. Дори не съм си го помислила.

Вики скочи на крака, понеже почувства опасно потрепване в бедрата си. Тя сграбчи облегалката на стола си за опора.

— Мислиш се за голяма умница. Мислиш си, че всичко знаеш. Знаеше ли, че Барбара е имала навика да прави анонимни обаждания по телефона в дома на Рон по всяко време на нощта? — попита Вики, като рязко смени темата, опитвайки се да си върне контрола над разговора.

— Какво? За какво говориш?

— А, значи все пак има някои неща за приятелката ни, които не знаеш.

Бе ред на Сюзан да се почувства явно неудобно. Тя се размърда на стола си.

— Добре де, голяма работа. Дори и да допуснем, че Барбара е правила някакви злополучни телефонни обаждания, в което не вярвам непременно…

— Разбира се, че не вярваш.

— Това все още е много далеч от сексуално малтретиране на собственото си дете.

— Защо би лъгала Трейси?

— Ох, не зная. Мислиш ли, че желанието ѝ да излезе от затвора би могло да има нещо общо с това?

— Смяташ, че си измисля цялата история?

— Зная, че си измисля цялата история.

— От къде знаеш? Ти прекара по-малко от два дена с нея. Как можеш да твърдиш, че я познаваш толкова добре?

— Изобщо не я познавам! Но познавах Барбара. А също и ти, по дяволите.

Вики отиде до прозореца и се взря към улицата. Почакайте ме, безмълвно викна тя към пешеходците, забързани насам-натам.

— Добре, с какво разполагаме тогава? — Тя се обърна отново към Сюзан и забеляза сълзите в очите ѝ, но се престори, че не ги вижда. — Имаме едно шестнайсетгодишно момиче, което признава, че е убило майка си.

— След като многократно лъга полицията. И мен. И теб.

— Да, тя излъга.

— Тогава какво те кара да мислиш, че не лъже и сега? Разполагаш ли поне с едно доказателство в подкрепа на твърденията ѝ?

Вики изви глава назад и потърка мускулите в основата на врата си. Сюзан бе права. Тя не разполагаше с доказателства, с нищо, което да потвърди невероятните обвинения на Трейси. Журито щеше да иска нещо повече от няколко крокодилски сълзи, за да издаде решение за невинност.

— Нямаш доказателства, нали?

— Все трябва да има причина Трейси да извърши това, което е извършила.

— Кой го казва?

— Момичетата не убиват майките си просто така, по прищявка.

— Може би на Трейси не ѝ е харесвало, че вече не е в центъра на майчината си вселена. Може да не ѝ е харесвало това, че майка ѝ си гради нов живот. Може пък просто да не ѝ е харесало онова, което майка ѝ е сервирала за вечеря онази нощ.

— Или пък може майка ѝ да я е тормозила сексуално — с безизразен глас заяви Вики. — Кажи ми, Сюзан. Щеше ли толкова бързо да обвиниш Трейси, ако тя се бе оплакала по същия начин от баща си? Не можеш да пренебрегваш твърденията на Трейси, само защото Барбара беше жена.

— Аз не ги пренебрегвам, защото тя беше жена. Пренебрегвам ги, защото ми беше приятелка.

— И ако те призова като свидетел…

— На твое място не бих направила това.

Вики сви рамене.

— Но не си на мое място.

Сюзан отиде до вратата, отвори я рязко и излезе в коридора.

— И всеки божи ден благодаря на Господ за това. — После затръшна вратата зад гърба си.

— По дяволите! Мамка му! — Вики взе една писалка „Монблан“ от бюрото си и я захвърли към вратата в мига, в който секретарката ѝ надникна вътре. Писалката се размина с главата на младата жена само на сантиметър. — По дяволите, никога ли не чукаш?

— Чух да викате — започна секретарката и избухна в сълзи. — Съжалявам. — Тя забързано излезе и затвори вратата след себе си.

— По дяволите! — Сега щеше да се наложи да праща цветя на грозноватата млада жена, помисли си Вики. И което бе по-лошо, да ѝ се извинява. А можеше просто да ѝ повиши заплатата. По дяволите, защо всички през тези дни бяха толкова дяволски чувствителни? Крис се оказа така разстроена от твърденията на Трейси, че отказа да ѝ се обади, въпреки оставените съобщения; Сюзан, която не страдаше от подобна плахост, бе нахлула в кабинета ѝ и открито постави под съмнение мотивите и честността ѝ. И тези абсурдни намеци за майка ѝ, за бога. Дори Джереми се съмняваше дали е разумно това, което прави.

— Може би трябва да оставиш някой друг да се оправя с този случай, скъпа — бе я посъветвал той.

— Може би ти трябва да си гледаш твоята работа — бе възразила тя.

Защо не можеше да ги послуша? Заслужаваше ли си наистина заради защитата на Трейси да изгуби уважението на съпруга си? Заслужаваше ли си да изгуби най-добрите си приятелки? Наистина ли вярваше, че Трейси е нещо по-различно от една студена и пресметлива малка психопатка, напълно обяснима със средствата на популярната психология, която се опитва да избегне последствията от постъпките си?

— Не зная — горчиво проплака Вики. Но това, което знаеше, което чувстваше в дъното на душата си, независимо какво си мислеха Сюзан, Крис и Джереми, бе, че прави каквото Барбара би желала, че най-много от всичко, че независимо от всичко, Барбара би искала дъщеря ѝ да бъде предпазена. Дори ако Трейси бе убила майка си без друга причина, освен че така ѝ се е прищяло, то Барбара пак би искала Вики да я защитава, да направи всичко по силите си, за да не допусне дъщеря ѝ да иде в затвора.

Правя това, което трябва, каза си Вики.

Дори и ако подозираш, че Трейси не е наред и може би е опасна за околните? — попита някакъв малък глас. Дори с цената на всичко, което ти е скъпо?

— Това не се отнася до мен — каза си тя. Предложенията от Ню Йорк, запитванията от Холивуд, вниманието на пресата, нищо от това нямаше значение. Единственото, което имаше значение, бе да зачете паметта на приятелката си по най-добрия начин, който ѝ бе известен.

— Какво лицемерие — чуваше как подмята подигравателно Сюзан.

— Добра софистика — пригласяше ѝ Джереми.

А Крис се обръщаше настрани, отказвайки да говори.

— Чудесно — каза им Вики и обърна гръб на въображаемите им оценки, точно както те ѝ бяха обърнали гръб.

По един въпрос обаче, те бяха единодушни: тя не разполагаше с доказателство. Можеше да теоретизира колкото си иска. В крайна сметка нямаше нищо, освен думата на Трейси.

— Знаеш ли, с нетърпение чакам да те захапя за задника — бе казал Майкъл Роуз и образът му ѝ намигна през стаята.

— Няма начин да допусна това да се случи — произнесе на глас Вики. Тя грабна чантата си и се отправи към вратата. — Вземи си почивка през остатъка от деня — каза на озадачената секретарка и се втурна по коридора.

— Не разбирам — казваше Трейси. — Какво правите тук?

— Нуждая се от нещо повече — повтори Вики, удивена, както винаги, от цвета по лицето на Трейси и от факта, че тя изглеждаше цветущо зад решетките.

— Казах ви всичко.

— Не е достатъчно.

— Това е истината.

Откога истината бе престанала да е достатъчна, зачуди се Вики, а грубата флуоресцентна светлина действаше болезнено на очите ѝ.

— Нуждая се от повече — повтори тя.

— Няма нищо друго.

— Помисли добре, Трейси. Имало ли е някога някакви свидетели?

— Свидетели?

— Някой, който може да е видял майка ти да те докосва по недопустим начин.

Трейси поклати глава.

— Не мисля. Тя го правеше само когато бяхме сами.

— Някога не е ли споменавала нещо двусмислено в нечие присъствие?

— В какъв смисъл двусмислено?

Вики опита друг подход.

— Има ли някой, когото мога да призова за свидетел и да потвърди разказа ти?

Трейси сви рамене и отклони поглед.

— Трейси, има ли някой, когото мога да призова?

— Не.

Вики започна да обикаля около масата. „Да ти го начукам“; „Да го начукам на шибаняците“; „Да го начукам на адвокатите“ — прочете тя и си помисли, че това вече бе станало. Добре ѝ го бяха начукали.

— Имам нужда от нещо, Трейси. Не мога да отида в съда, без нищо друго, освен твоята дума за случилото се онази нощ.

— Мислите, че журито няма да ми повярва?

— Дай им някаква причина да ти повярват, Трейси. Дай ми на мен някаква причина.

Трейси се изпружи на стола си, дългите ѝ крака се протегнаха пред нея. Тя потърка ръце в бледосиния плат на затворническите си панталони.

— Има едно нещо, което бих могла да ви кажа.

Вики спря да обикаля, застина абсолютно неподвижна и зачака Трейси да продължи.

— Нещо, което ще ви убеди, че казвам истината. Което ще убеди и журито.

— Какво е то?

— Нещо за майка ми. Нещо, което не знаете. Нещо, което не съм казвала на никого.

— Можеш да кажеш на мен.

Трейси отново се изпъна и застана като истукан на стола си. Тя посочи с брадичка към стола от другата страна на масата.

— Може би е по-добре да седнете.

32.

Началните пледоарии започнаха в четвъртък, 14 януари, 1993 година.

Вики видя как Майкъл Роуз стана от мястото си в прокурорската ложа и преднамерено се отправи към журито от съдебни заседатели. Съставът им бе избиран три дни и в крайна сметка се установиха на седем жени и петима мъже. Осем от членовете бяха бели, двама черни и двама от азиатски произход. Девет от тях бяха неженени, двама разведени и една самотна майка. Общо имаха трийсет и две деца, сред които и внуци, в това число двайсет момичета. Всички се заклеха, че нито са били повлияни от сензационните публикации, предшестващи процеса, нито са си съставили предварителни мнения. Половината изглеждаха нервни, очите им блестяха от нетърпение и те седяха на местата си, приведени напред; останалите изглеждаха отегчени, очите им бяха полупритворени и те седяха, облегнати назад, опитвайки се да се наместят по-удобно. Съдията вече ги бе предупредил, че процесът може да продължи от три седмици до три месеца.

— Дами и господа съдебни заседатели — започна Майкъл Роуз, — добро утро.

Позволете ми да ви благодаря предварително, познатата рецитация прозвуча в главата на Вики.

— Позволете ми да ви благодаря предварително — продължи Майкъл Роуз и закопча най-долното копче на тъмносивото си сако, същото, което винаги носеше в първия ден на важен съдебен процес. Нещо като талисман за добър късмет, както бе обяснил веднъж на Вики. Сив костюм, жълта вратовръзка за началната пледоария, син костюм, червена вратовръзка за заключителната.

Мъж, който планира нещата, помисли си Вики и закри уста с ръка, за да не се вижда как произнася безмълвно думите едновременно с него.

— Работата, която ви предстои, няма да е лека.

— Казахте ли нещо? — прошепна Трейси зад гърба ѝ.

Вики махна ръка от устата си, протегна я назад и потупа Трейси по ръката, съзнавайки, че движението ще привлече погледа на поне един от съдебните заседатели. Ръцете на Трейси бяха хубави и топли, отбеляза Вики, за разлика от нейните, които сякаш цяла нощ са били затворени във фризер за месо.

— Но аз ще се опитам да я направя колкото се може по-лесна за вас — продължи Майкъл. Все същата проклета реч всеки път, помисли си Вики и погледна към съдия Фицджералд, чиято физиономия създаваше измамното впечатление за любезен господин на шейсет и четири години. Съдия Фицджералд изглеждаше като нечий любим чичо, със своето кръгло лице и прошарена коса, но приятелската усмивка прикриваше язвителен език, а зад добродушните му сини очи се таеше злобна душа.

— Фактите по този случай действително са твърде прости — продължи Майкъл. — По някое време между три и пет часа сутринта на осемнайсти август, 1992 година, една четирийсет и шест годишна жена, на име Барбара Ейзингер, е била брутално пребита до смърт.

Вики наблюдаваше лицето на Трейси, когато Майкъл подхвана своето драматично изложение на зловещите факти. Трейси изглеждаше спокойна, дори ведра, в бледосиния си пуловер и плисирана морскосиня пола, твърде подобна на добре възпитаната ученичка, която всъщност беше. Тъмни къдрици обграждаха ангелско лице без грим, с изключение на едва забележимата спирала за мигли, която Трейси бе настояла да си сложи, непосредствено преди журито да влезе. Достойна дъщеря на майка си, помисли Вики и забеляза, че в ъгълчетата на очите ѝ се събират сълзи, докато Майкъл Роуз описваше в подробности характера и жестокостта на раните на Барбара.

— Не се бой да заплачеш — Вики я бе инструктирала по-рано. — Дай възможност на журито да види колко много си обичала майка си.

Истински ли бяха сълзите ѝ сега, или Трейси просто следваше адвокатския съвет?

Не е моя работа, каза си тя и нервно обходи с поглед високия таван и тъмната ламперия на удобната стара съдебна зала. Аз съм просто адвокат. Не съдия, нито съдебен заседател. Моята работа не е да отсъждам вина или невинност, а само да осигуря на клиентката си възможно най-добрата защита.

Колко пъти още трябваше да си напомня това, за да престане да се чувства толкова дяволски виновна? Имаше работа да върши и щеше да я свърши. Фактът, че и Сюзан, и Крис не ѝ бяха говорили от месеци, че и двете доброволно се бяха съгласили да свидетелстват в полза на обвинението, само засилваше решимостта ѝ и правеше работата ѝ по-лесна.

— Моите уважавани колеги ще се опитат да ви убедят, че Трейси Ейзингер е убила майка си при самозащита — продължи Майкъл. Гласът му представляваше интересна смесица от възмущение и неверие. Сега, след като бе приключил с изложението на случая, той се опитваше предварително да дискредитира защитата, да приглуши ефекта от аргументите, които Вики би могла да предложи. — Те ще се опитат да замъглят простите и ясни очертания на този случай, като призоват вашата нужда да вярвате, че децата не могат просто така да убиват родителите си, без достатъчно основателна причина. И за да направят това, ще се наложи да се справят с добре познатия костелив орех — да обвинят жертвата.

Добре познат костелив орех, повтори си Вики и си представи един чепат кафяв орех да се търкаля по износения бежов килим на залата. Вики спря смешната метафора с острия връх на черната си обувка и с токчето си я стри на невидим прах. За пред журито тя поклати глава в подигравателно недоумение и си погледна часовника. Майкъл говореше вече повече от четирийсет минути.

— Ще ви кажат, че всеотдайната майка е имала скрита страна, за която не е знаел никой друг, освен нейната дъщеря и която тя успешно е крила от най-близките си повече от едно десетилетие. Те ще се опитат да ви убедят, че Барбара Ейзингер е била чудовище, което редовно е малтретирало сексуално дъщеря си.

— Но с какви доказателства разполагат за неоснователните си обвинения? — Вики си помисли думите секунди, преди Майкъл действително да ги произнесе.

— С никакви — каза той, отговаряйки на собствения си въпрос. — Те не разполагат с абсолютно никакви доказателства до момента. С нищо друго, освен думата на момичето, убило майка си.

— Не им позволявайте да се измъкнат с това, дами и господа съдебни заседатели. — Вики прошепна заедно с него и отмахна някакво малко бяло пухче от правата си зелена пола.

— Фактите по този случай са несъмнени. — Майкъл припомни на съдебните заседатели, които слушаха внимателно. — Не се оставяйте да бъдете заблудени от театралните и словесни упражнения на защитата.

Словесни упражнения, безмълвно повтори Вики. Това беше ново.

— Не позволявайте на това момиче — Майкъл посочи към Трейси, която пое дълбоко дъх и го погледна право в очите, — което вече си призна убийството, да убие майка си отново.

Вики бе на крака и се намираше пред журито, още преди Майкъл Роуз да си седне на мястото.

— Прокурорът бе прав, когато заяви, че фактите по този случай са несъмнени, че в ранната утрин на осемнайсти август 1992 година Трейси Ейзингер е взела железен стик пети номер от гардероба на първия етаж и с него е пребила майка си до смърт. Той бе прав, когато ви каза, че по-късно тя излъга полицията за това, че си измисли история за някакъв маскиран непознат, който нахлул в дома им и че тя дори го идентифицира. — Вики обходи с очи посетителите в залата и забеляза Тони Маларек, който ѝ отговори с многозначително подхилване. — Той каза, че тя е променила показанията си, едва когато се е сблъскала с планината от улики срещу нея. Това е вярно. — Вики направи достатъчно дълга пауза, за да даде възможност казаното от нея добре да се възприеме. — И същевременно не е вярно. — Очите ѝ упорито се местеха от един съдебен заседател към друг и в крайна сметка успя да установи контакт с всички. — Да, Трейси Ейзингер излъга. — На това място тя рязко се обърна към Трейси, убедена, че погледите на всички съдебни заседатели ще я последват. Трейси отвърна на погледа през тежка пелена от сълзи. — Но тя излъга не за да предпази себе си — нова пауза, още по-дълга от предишната, — а за да предпази майка си.

Вики стоеше неподвижно и внимаваше фокусът да не се отклони от клиентката ѝ.

— Тя е излъгала, понеже не е искала никой да разбере за ужасните противоестествени неща, които майка ѝ е вършела с нея от години. И ако мога да си послужа с елегантната фраза на прокурора, тя не е искала „да убие майка си отново“. Но в крайна сметка тя нямаше избор. Точно както не е имала друг избор, освен да убие майката, която е обожавала, за да се предпази от ескалиращото ѝ сексуално малтретиране.

С крайчеца на окото си Вики забеляза Майкъл Роуз да клати глава, както бе направила тя преди това.

— Помощник областният прокурор заяви, че ние не разполагаме с никакви доказателства в подкрепа на твърденията си. Той греши. Каза, че ще ви представим само думата на Трейси. Той отново греши. Сгреши също, когато ви посъветва да пренебрегнете онзи малък гласец в главите ви, който упорито ви пита: „Защо? Защо едно любящо и обичано шестнайсетгодишно момиче би направило такова ужасно нещо?“. Аз ви моля да послушате този глас. Това е гласът на разума. Това е гласът на разумното съмнение.

Вики тъжно се усмихна на журито, после бързо премина покрай прокурорската ложа и зае мястото си.

Обвинението призова на свидетелската ложа най-напред лейтенантите Якобек и Джил. Те описаха по сходен начин сцената на убийството, поведението на Трейси, променливите ѝ разкази, явните ѝ лъжи. Друг полицай съобщи как е намерил оръжието на убийството, затрупано в дъното на гардероба на Трейси, как после открил годежния пръстен на Барбара в кутията за бижута на Трейси и че по него още имало миниатюрни частици кървава плът, полепнала по тънката платина. Няколко експерта описаха в мъчителни подробности броя на жестоките удари, нанесени от Трейси, точното разположение на раните, степента на увреждане на тялото, преднамереното обезобразяване на лицето на Барбара.

Вики задаваше конкретни и кратки въпроси. Нямаше смисъл да се опитва да дискредитира физическите улики. Един дълъг разпит само щеше да запечата ужасните образи в колективното съзнание на съдебните заседатели.

— Как бихте описали поведението на Трейси, когато отидохте в къщата онази сутрин? — питаше тя всеки от полицаите.

— Тя бе твърде разстроена — призна лейтенант Якобек.

— Беше в истерия — съгласи се и лейтенант Джил.

— Изглеждаше травматизирана — прочете в бележките си третият полицай.

— Нямам други въпроси — каза Вики.

На петия ден от изслушването на свидетелите Майкъл Роуз призова на свидетелското място Сюзан Норман.

— Вдигнете дясната си ръка — инструктира я областният служител. — Моля кажете си името и го произнесете по букви за протокола.

Сюзан си каза името, произнесе го още веднъж бавно и внимателно, после си седна, без да отвърне на усмивката на Вики.

Както искаш, помисли си Вики и забеляза, че червеното поло на Сюзан подчертава естествената руменина на бузите ѝ.

— Каква бе вашата връзка с Барбара Ейзингер? — попита Майкъл Роуз. Той бе облечен в кафяв костюм на фини райета, а двуредното му сако много приличаше на това, което носеше Вики. Щом забеляза това, Вики се намръщи и полу на шега си помисли по-късно да го попита в какъв цвят ще се облече на другия ден.

— Барбара бе една от най-близките ми приятелки.

— От колко време бяхте приятелки?

— От четиринайсет години.

— Можете ли да разкажете на съда какво се случи на сутринта, в която бе убита Барбара?

Сюзан си пое дълбоко дъх, прочисти гърло, погледна към журито, след което бавно и внимателно описа подробностите на онази ранна августовска сутрин. Поколеба се, само когато стигна до вратата към спалнята на Барбара.

— Какво видяхте в тази стая, госпожо Норман? — попита Майкъл Роуз.

— Видях Барбара. — Обикновено силният глас на Сюзан се разтрепери. — Тя бе на пода, покрита с кръв. Нямаше лице.

— А къде беше Трейси?

— Тя бе на пода до Барбара, държеше ѝ ръката.

— Каза ли нещо?

— Каза, че Тони Маларек е убил майка ѝ.

— Какво стана после?

— Пристигна полицията. А после и семейство Латимър.

Майкъл Роуз обвинително погледна към Вики.

— Имате предвид адвокатът на защитата?

Сюзан кимна.

— Да. Аз ѝ се обадих. Тя и съпругът ѝ също бяха приятели на Барбара.

Останалата част от показанията на Сюзан се отнасяше за странното поведение на Трейси по време на краткия ѝ престой у тях, за променливите ѝ истории.

— Вие сте ставали все по-подозрителна?

— Да. Трейси изглеждаше почти безразлична към смъртта на майка си. Изглеждаше сякаш има нужда да ѝ се припомня да скърби.

— Възразявам, Ваша чест — каза Вики.

— Приема се.

— Как бихте описали връзката на Барбара с нейната дъщеря?

— Барбара бе чудесна майка. Тя обожаваше Трейси. Би направила всичко за нея.

— През всичките години, в които сте познавали Барбара, виждали ли сте я да малтретира дъщеря си по какъвто и да било начин?

— Не. Това е смешно. Барбара никога не би направила нещо, с което да нарани Трейси.

— Нямам повече въпроси — завърши Майкъл Роуз.

Вики се изправи.

— Госпожо Норман, заявихте, че когато Трейси ви се е обадила онази сутрин, тя толкова силно е плачела, че не сте могли да разберете какво казва.

Сюзан изпъна рамене и се взря във Вики с неприкрито презрение.

— Точно така.

— Била е в истерия?

— Създаде впечатление, че е в истерия.

— Звучеше или не звучеше истерично?

— Да.

— Била е в такава истерия, че вие веднага сте се втурнали натам. Такава истерия, че сте се обадили на полицията. Така ли?

— Да.

— А когато сте намерили Трейси, тя се е намирала на пода до тялото на майка си, това също ли е вярно?

— Да.

— Мисля, че казахте, че е държала ръката на майка си.

— Да.

— Странно поведение за хладнокръвна убийца, не мислите ли?

— Възразявам. — Майкъл Роуз почти скочи на крака.

— Приема се.

— Вие какво направихте, когато видяхте Трейси да седи в кръвта на майка си и да ѝ държи ръката?

При този въпрос Сюзан се замисли за момент.

— Мисля, че я обгърнах с ръка, помогнах ѝ да се изправи и я изведох от стаята.

— Значи сте била загрижена за състоянието ѝ?

— Да.

— Изпитвахте ли някакво съмнение, че Трейси е искрено разстроена?

— Тогава не.

— Тогава не — повтори Вики. — И след като полицията я разпита, вие отведохте Трейси в дома си. Така ли е?

— Да.

— Защо го направихте?

— Баща ѝ отсъстваше от града. Не можех просто да я оставя сама.

— Защото е била толкова разстроена ли?

— Защото майка ѝ беше мъртва.

— И не сте имали никаква причина да подозирате Трейси в нещо лошо — по-скоро заяви, отколкото попита Вики.

— Не, тогава не.

— Но после сте започнали да изпитвате подозрения.

— Да.

— И какво направихте?

— Не съм сигурна, че разбирам въпроса.

— Обадихте ли се на полицията?

— Обадих се на теб. Помолих те да дойдеш.

Вики кимна към журито.

— И когато дойдох, какво ми казахте?

— Не си спомням точно.

— Колкото си спомняте.

— Мисля, че изразих загриженост по отношение поведението на Трейси и че май ѝ е трудно да поддържа версията си.

— Спомняте ли си моята реакция?

За първи път, откакто зае свидетелското място, Сюзан се усмихна.

— Казахте, че на хората не им е трудно да поддържат версиите си, ако говорят истината.

Вики също се усмихна. Това бе точно отговорът, на който се надяваше.

— Значи аз бях първата, която допусна, че Трейси може би лъже.

— Да.

— А вие спорихте с мен, не е ли така?

Усмивката рязко изчезна от устните на Сюзан.

— Да.

— Не ме ли попитахте каква причина би могла да има Трейси да убие майка си?

Сюзан се размърда на мястото си.

— Може би.

— Значи ви е изглеждало неприемливо, Трейси да е направила такова нещо?

— Отначало да.

— А сега? Не се ли питате все още защо?

— Възразявам, Ваша чест.

— Ще перифразирам въпроса — бързо каза Вики. — Обвинението предположи, че Трейси е убила майка си от ревност към новата ѝ връзка с Хауърд Кърбъл. Трейси казала ли е или направила ли е някога нещо, с което да ви остави това впечатление?

— Възразявам, Ваша чест — отново се обади Майкъл Роуз. — Свидетелката не е психиатър.

— Отхвърля се — каза съдията. — Свидетелката е напълно способна да отговори на въпроса.

— Не — призна Сюзан.

— Трейси казвала ли е някога нещо, което да ви накара да си помислите, че не се е чувствала щастлива от годежа на майка си?

— Не.

— Всъщност, изглеждаше щастлива за майка си, нали?

— Изглеждаше щастлива.

— Не се ли вълнуваше, че ще бъде шаферка на сватбата на майка си?

— Предполагам.

— Нямате причина да подозирате обратното, нали?

— Не.

— Барбара някога изразявала ли е притеснение, че Трейси може да е ревнива или нещастна?

— Не.

Вики обърна озадаченото си лице към журито.

— Вие свидетелствахте, че сте познавали Барбара Ейзингер от четиринайсет години. Колко често сте се събирали?

— Различно.

— Бяхте ли заедно по двайсет и четири часа на ден?

— Разбира се, че не.

— Колко тогава? По няколко часа на ден?

— Опитвахме се да се виждаме поне по веднъж седмично.

— Разбирам. По няколко часа веднъж седмично. И все пак, вие сте в състояние да се закълнете с абсолютна сигурност, че Барбара никога не е малтретирала дъщеря си.

— Да — упорито каза Сюзан.

— Барбара някога обсъждала ли е сексуалния си живот с вас?

Сюзан погледна към помощник областния прокурор, сякаш го молеше за помощ. Той услужливо се изправи на крака и възрази.

— Ще позволя въпроса — каза съдията.

— Понякога.

— Казвала ли ви е някога, че намира сексуалния си живот с бившия си съпруг за незадоволителен?

— Да.

— И че по време на брака си само се е преструвала, че изпитва оргазъм?

— Да, но какво от това? Милиони жени се преструват. Това не значи, че сексуално малтретират деца. Барбара беше нормална жена. Тя харесваше нормалния секс.

— Барбара харесваше секса с мъже; следователно, не е имала причини да малтретира дъщеря си. Това ли искате да кажете?

— Да — предпазливо произнесе Сюзан с треперещ глас, погледът ѝ уплашено се мяташе насам-натам, сякаш се боеше да не попадне в капан.

— Благодаря ви, госпожо Норман — усмихнато каза Вики. — Нямам повече въпроси.

33.

Следващият понеделник прокурорът призова на свидетелското място Рон Ейзингер.

Рон, който през последните години вече не изглеждаше толкова елегантен, но по-мускулест, свидетелства, че въпреки развода им, Барбара винаги е била примерна майка, че тя и Трейси са били изключително близки и че Трейси никога не му е казвала майка ѝ да я е малтретирала по какъвто и да било начин.

— Никога ли не се е оплаквала от майка си? — попита Вики при кръстосания разпит.

— Не, никога.

— Тийнейджърка, която никога не се оплаква от майка си? Това не ви ли се виждаше странно?

Съдебните заседатели се засмяха. Прокурорът възрази на въпроса.

— Давайте по същество, адвокат — заповяда Хенри Фицджералд.

— Господин Ейзингер, колко често се виждахте с Трейси след развода?

— Всяка сряда вечер и през един уикенд.

— За какво си говорехте, когато бяхте заедно?

Рон прочисти гърло, кръстоса ръце, после вдигна едната си длан във въздуха.

— Не съм сигурен. Обикновените неща, предполагам.

— Трейси говореше ли за училище?

— Да — каза Рон, но не изглеждаше много уверен.

— За приятелите си?

— Предполагам.

— Трейси има ли много приятели, господин Ейзингер?

— Сигурен съм, че има.

— Назовете три имена.

— Какво?

— Можете ли да назовете три от приятелките на Трейси?

— Ами…

— А една? Можете ли да си спомните името на поне една от приятелките на дъщеря си?

Рон погледна към тавана.

— Мисля, че има една Лайза.

— А, да — каза Вики с усмивка. — Винаги има по една Лайза.

Сред зрителите, както и сред съдебните заседатели, се разнесе смях.

— Истината е, че дъщеря ви няма много приятели, не е ли така?

— Трейси никога не е изпитвала нужда от много хора около себе си.

— Защото е имала майка си?

Вики видя, че Майкъл Роуз се поколеба на мястото си, явно не бе сигурен дали да възрази. Подобни въпроси всъщност можеха да му помогнат, почти долавяше мислите му тя.

— Не е ли вярно, господин Ейзингер, че нерядко сте се оплаквали, че Барбара е твърде ангажирана с живота на дъщеря си? Че по време на брака си често сте се чувствал встрани и изолиран?

— Трейси и майка ѝ бяха твърде близки.

— Неестествено близки ли?

— Възразявам.

— Приема се.

— Не сте ли накарали жена си да иде на психиатър? — попита Вики.

— Може и да съм я накарал.

— По-точно, не сте ли ѝ казали веднъж, че не е добре и трябва да си прегледа главата?

Откъде знаеш това, питаха очите на Рон.

Тя ми беше приятелка, забрави ли, отговориха му нейните.

Наистина ли, питаше последвалата тишина.

— Бях много ядосан, когато казах това — отговори Рон.

— Казахте или не казахте на жена си, че не е добре и трябва да си прегледа главата?

— Да.

Вики преглътна, пое дълбоко дъх, почуди се дали да направи немислимото и да зададе въпроса, в чийто отговор не бе сто процента сигурна. Тя погледна към Рон, който тъкмо гледаше дъщеря си и осъзна, че предпочита да е навсякъде другаде, само не и тук. Той обичаше дъщеря си. Не изпитваше лоялност към бившата си жена. Та той бе професор по социология, за бога, почти долавяше мислите му Вики. Един горд, изтъкнат представител на своята общност. Няма начин да е произвел някакъв хладнокръвен социопат.

Вики почувства как ъгълчетата на устните ѝ потрепват в усмивка. Кой казва, че не знае отговора?

— Господин Ейзингер — уверено произнесе тя, — смятате ли, че е възможно Трейси да е била малтретирана от майка си?

Настана дълга пауза.

— Възможно е — каза накрая Рон.

Хауърд Кърбъл бе много по-полезен свидетел за обвинението. Нямаше внушителната осанка на бившия съпруг на Барбара, но въпреки това излъчваше спокоен авторитет. Той прочувствено разказа как са се срещнали с Барбара, как са се влюбили, за плановете им относно съвместното бъдеще. Сексуалният им живот бил чудесен, отговори, когато го попитаха. Барбара била нормална жена, с нормални сексуални желания. Не проявявала абсолютно никакви странности. Твърдението, че е малтретирала дъщеря си било под всякаква критика. Барбара била всеотдайна майка. За нея Трейси винаги стояла на първо място.

— Значи Трейси не е имала причини да ревнува майка си от вашата връзка — заключи Вики, когато дойде нейният ред да разпитва свидетеля.

— Би трябвало да попитате Трейси.

— Така възнамерявам — каза Вики и освободи свидетеля.

— Щатът призовава Кристин Маларек.

Бе началото на третата седмица от процеса, когато задните врати на огромната зала се разтвориха и Крис бързо премина по централната алея, без да поглежда встрани. Носеше бледоморав пуловер и сиви панталони, русата ѝ коса падаше на меки вълни върху раменете ѝ.

Изглежда по-красива от всякога, помисли си Вики и хвърли поглед на Тони, който от първия ден на процеса седеше все на едно и също място — точно зад двете редици, запазени за пресата. Дали щеше да направи сцена, усъмни се Вики. Дали нямаше да измъкне пистолет и да обсипе залата с куршуми? Слава богу, че имаше метални детектори, помисли си тя и докато Крис се заклеваше, зърна Сюзан на последната редица. Майкъл Роуз зададе на Крис няколко формални въпроса относно възрастта и професията ѝ, преди да премине по същество.

— Бихте ли описали връзката си с Барбара Ейзингер? — помоли той.

— Бяхме приятелки от четиринайсет години. Най-добри приятелки — уточни Крис.

— Познавате ли също така дъщеря ѝ, Трейси?

— Познавам Трейси, откакто бе на две години. — Крис погледна към Трейси и очите ѝ за кратко срещнаха погледа на Вики, преди да се отклонят.

— Бихте ли определили Барбара Ейзингер като добра майка?

— Тя бе чудесна майка.

— Виждали ли сте я някога да удря дъщеря си?

— Барбара не вярваше в телесните наказания.

— Никога ли не я е удряла в гнева си?

— Никога. Барбара бе много любяща майка. Тя обожаваше Трейси.

— Виждали ли сте някога, през всичките години, през които сте били приятелки, Барбара да докосва дъщеря си по неуместен начин?

— Разбира се, че не.

— Някога доверявала ли ви е неестествен интерес към дъщеря си?

— Не. Това е абсурдно.

— Благодаря ви — заключи Майкъл Роуз и кимна по посока на Вики. — Свидетелката е ваша.

Свидетелката е моя, наистина, помисли си Вики и бавно се изправи на крака. Мога ли действително да направя това, почуди се тя, но отхвърли съмненията си с тръсване на глава. Нима имаше избор?

— В какъв смисъл тя бе любяща майка? — попита Вики.

Крис се поколеба.

— Не съм сигурна, че разбирам въпроса.

— Виждали ли сте я да гали дъщеря си по косата?

— Да.

— Виждали ли сте я да я целува?

— Разбира се.

— Да я прегръща?

— Да.

— А Трейси как отговаряше на ласките на майка си?

Крис се опита да си припомни многобройните случаи, в които бе виждала Барбара и Трейси заедно.

— Никога не е имало никакви проблеми, ако клоните към това.

— Никога ли не сте чували Трейси да протестира?

— Не.

— Бяхте ли шокирана, когато научихте, че Трейси е арестувана за убийството на майка си? — Вики почака Майкъл Роуз да възрази и почти се засмя, когато той не го направи.

— Помислих си, че трябва да е станала някаква грешка.

— Бяхте ли шокирана, когато научихте, че Трейси си е признала?

— Да.

— Защо?

— Защо? — повтори Крис.

— Защо бяхте шокирана?

— Не съм сигурна как да отговоря.

— Бяхте ли шокирана, понеже не сте могли да си представите Трейси да извърши такова ужасно нещо? — Прокурорът със сигурност ще възрази на това, помисли си Вики и зачака.

— Възразявам — чинно се обади от мястото си Майкъл Роуз. — Мнението на свидетелката по този въпрос е безотносително.

— Приема се.

— Трейси казала ли е или направила ли е някога нещо, с което да покаже, че не се чувства щастлива от скорошния годеж на майка си?

— Не.

— Значи, доколкото ви е било известно, всичко между Барбара и дъщеря ѝ, е било наред.

— Да.

— Но Трейси все пак е убила майка си. Как е възможно?

— Възразявам.

— Приема се.

— Ще се съгласите ли, че трябва да има дяволски добра причина една дъщеря да убие майка си?

— Възразявам.

— Приема се. Внимавайте какво говорите, адвокат.

— Трейси имаше ли лош характер, госпожо Маларек? — попита Вики, пренебрегвайки както възражението на прокурора, така и предупреждението на съдията.

— Доколкото ми е известно, не.

— А известно ли ви е Трейси да е удряла майка си преди онази фатална нощ?

— Не, аз поне не зная такова нещо.

— И все пак, това младо момиче, което по всичко личи, е било образцова дъщеря, е станало посред нощ и е убило майка си. Това звучи ли ви смислено?

— Не — призна Крис, преди прокурорът да има време да възрази. — Нищо от случилото се онази нощ, не ми звучи смислено.

Вики дълбоко и бавно си пое дъх. Сега или никога, помисли си тя. Пое си отново дъх и си наложи да зададе следващия въпрос.

— Вие и Барбара Ейзингер били ли сте някога любовници? — попита тя и чу как през залата премина приглушен шепот.

— Какво! — Лицето на Крис бе станало призрачнобледо.

Майкъл Роуз скочи на крака и се втурна към съдията.

— Възразявам, Ваша чест!

— Ваша чест — обърна се и Вики, вече озовала се до Майкъл Роуз. — Ние изслушахме показания, според които жертвата е била нормална жена с нормални сексуални предпочитания. Тогава областният прокурор не възрази. Смятам, че трябва да ми се позволи да докажа, че Барбара Ейзингер невинаги е била такава, за каквато са я мислели останалите и това включва нейните сексуални наклонности.

— Тя е права, прокурор — каза съдията на посърналия Майкъл Роуз. — Ще допусна въпроса.

— Вие и Барбара Ейзингер бяхте ли любовници? — незабавно повтори Вики.

— Не! — заяви Крис.

— Напомням ви, госпожо Маларек, че се намирате под клетва.

— Не е нужно да ми напомняте.

— Възразявам, Ваша чест. Свидетелката отговори на въпроса.

— Приема се.

— Омъжена ли сте, госпожо Маларек? — попита Вики, бързо сменяйки темата.

Крис гледаше така, като че ли всеки момент щеше да падне от свидетелското място, очите ѝ се замятаха из залата и се спряха на бившия ѝ съпруг.

— Разведена — прошепна тя, а Тони се засмя и се приведе напред.

— Съжалявам — каза Вики. — Не ви чух.

— Разведена съм.

— Кога точно напуснахте съпруга си?

— Преди малко повече от две години.

— Бихте ли описали на този съд какво се случи в нощта, когато напуснахте съпруга си?

— Възразявам, Ваша чест — изръмжа Майкъл Роуз. — Какво отношение има това?

— Убедена съм, че връзката ще проличи след малко — заяви Вики.

— Побързайте — заповяда съдията.

— В нощта, когато сте напуснали съпруга си, сте отишли в дома на Барбара Ейзингер, така ли е?

— Да.

— Всъщност сте се показали по бельо, така ли е?

— Да, но това стана, понеже Тони ме заключи вън от къщи.

— Значи вие отидохте на Гранд авеню да видите Барбара Ейзингер?

— Не знаех къде другаде да отида.

— По кое време беше това? Девет часа? Десет?

— Бе около полунощ.

— Значи сте се появили около полунощ в къщата на Барбара Ейзингер по бельо — обобщи Вики. — Какво се случи после?

Крис поклати глава, сякаш не ѝ се искаше да си припомня подробностите от онази нощ.

— Не си спомням точно.

— Не си спомняте? — недоверчиво попита Вики.

— Мисля, че Трейси ми направи чай.

— А Барбара ви напълни ваната?

— Умирах от студ. Тя се опитваше да ме стопли.

— Затова ли ви покани в леглото си? За да ви стопли?

— Възразявам!

— Къде спахте онази нощ? — промени въпроса си Вики.

— В леглото на Барбара.

— Сама?

— Не.

— Барбара също ли спа там?

— Да. Но нищо не се случи.

— Не се ли целунахте?

— Какво?

— Вие и госпожа Ейзингер целунахте ли се?

Крис безпомощно се огледа из залата, не можеше да повярва, че тези думи идваха от приятелката ѝ.

— Защо правиш това?

— Ваша чест, бихте ли накарали свидетелката да отговори? — извърна се от приятелката си Вики. Тя вече знаеше отговора. Трейси бе видяла двете жени заедно, после избягала в леглото си и се престорила, че спи, когато майка ѝ дошла да я провери след няколко минути. Какво щеше да прави, ако Крис отречеше това?

— Целунахме се, но…

— По устните?

— Да.

— Тази целувка приличаше ли на онези, които обикновено си разменяте с приятелки?

— Не.

— Каква бе тази целувка?

— Не зная.

— Като между любовници?

— Да — тихо произнесе Крис и Майкъл Роуз зарови глава в ръцете си. — Но нищо не се случи. Целунахме се. Това беше всичко.

— Вие хомосексуална ли сте, госпожо Маларек?

— Възразявам, Ваша чест. Какво отношение може да има това? Свидетелката не е подсъдима.

— Ваша чест, по наше мнение, Барбара Ейзингер и Крис Маларек са били въвлечени в лесбийска авантюра — противопостави се Вики, — което би доказало, че майката на Трейси не е изпитвала отвращение от секса с жена. Така че, сексуалността на свидетелката е твърде свързана с темата.

— Ще го допусна — постанови съдията, след известно обмисляне.

— Аз имам три деца — прошепна Крис.

— Хомосексуална ли сте? — повтори Вики. Мразеше звука на собствения си глас.

— Моля те, не прави това.

— Животът на една млада жена е в опасност.

— Моят също — тихо каза Крис.

Съдия Фицджералд се наведе напред и заповяда на свидетелката да отговори на въпроса.

Крис затвори очи и леко издиша. Тя стоя така няколко дълги секунди и Вики отново се зачуди какво щеше да прави, ако Крис отречеше. Щеше ли да е способна да ѝ противопостави откритията на частния детектив, когото бе изпратила по следите на Крис от няколко седмици? Той бе направил снимки, доказващи, че Крис има авантюра с една жена от нейния офис. Моля те, не ме принуждавай да ти причинявам това, мълком се помоли тя. Чувстваше как жигосващото презрение на Сюзан прогаря дупка в гърба на тъмносиньото ѝ кашмирено сако, как злобното кискане на Тони си пробива път в залата.

— Хомосексуална ли сте, госпожо Маларек? Да или не?

Крис отвори очи. По сърцевидното ѝ лице се бе изписало спокойствие, сякаш най-накрая бе постигнала мир със себе си, нямаше повече да бяга уплашена.

— Да — призна тя със силен и уверен глас. — Да, такава съм.

34.

— Вики — секретарката ѝ се обади по интеркома. — Това беше от съдебната зала. Журито се е върнало.

— Какво? Това е невъзможно. — Вики си погледна часовника. — По-малко от три часа!

Бе прекалено скоро. Бе някак прекалено скоро, помисли тя, грабна си палтото и се втурна към паркинга. След един процес, продължил почти пет седмици, бе невероятно журито да е стигнало до присъда за по-малко от три часа. Какво означаваше това?

— Добре ли е, че се върнаха толкова бързо? — попита Трейси, когато заеха местата си в залата.

Вики вдигна ръце във въздуха. Колкото ти знаеш, толкова и аз, говореше жестът. Неведоми бяха пътищата, по които тръгваха съдебните заседатели. Никога не можеше да предвиди какво ще направи едно жури, независимо колко експерти си наел, независимо колко добре си проучил състава им. Те си изработваха собствени методи, собствена логика и правила, които не биха могли да бъдат отгатнати. Безполезно бе да се опитва.

Точно както бе безполезно да се опитваш да отгатнеш присъдата по времето, което е отнело на журито да я постигне. Някои състави бяха бавни и методични, припомняха си всяко късче от доказателствата, преди да си дадат гласа; други биваха бързи и решителни. Някои се случваха толкова нетърпеливи, че гласуваха веднага, щом влезеха в стаичката си. Защо да се губи време да си припомнят доказателствата, ако всички вече бяха постигнали съгласие? Пет седмици бяха достатъчно дълго време. Хайде да приключваме с това шоу и да се махаме от тук, по дяволите.

— Дами и господа съдебни заседатели, стигнахте ли до присъда? — запита съдия Фицджералд. Във въпроса му звучеше изненада, сякаш и той самият не бе очаквал да се върне в залата толкова скоро, след заключителните си инструкции.

— Да, Ваша чест — отговори мъжът на средна възраст, който бе говорител на журито.

Вики затаи дъх, когато тя и Трейси се изправиха с лице към журито. Това беше. Още няколко секунди и всичко щеше да приключи. Също и приятелството ѝ с двете жени, чиято любов и подкрепа я бяха съпътствали от четиринайсет години.

Може би след време Сюзан и Крис щяха да ѝ простят, че бе защитавала Трейси. Може би щяха да разберат, че го е направила колкото за себе си, толкова и за Барбара. Но разпитът, на който подложи Крис, бе отишъл твърде далеч. Бе престъпила линията, бе използвала доверените ѝ тайни като оръжие, за един час бе причинила повече вреди, отколкото бе успял да причини Тони за десет години. По дяволите, та Тони бе аматьор в сравнение с нея.

Не, Сюзан и Крис никога нямаше да ѝ простят. А дали самата тя щеше да си прости, зависеше до голяма степен от присъдата.

Говорителят на журито погледна право към съдията.

— Ние считаме обвиняемата…

Той изглежда толкова сериозен, помисли си Вики. И не гледа към Трейси. Никой от съдебните заседатели не гледаше към Трейси, което не бе добър знак. Съжалявам, Трейси, безмълвно се извини тя. Съжалявам, Барбара. Моля те, прости ми.

— … за невинна.

— О, боже мой! — прошепна Вики. Коленете ѝ трепереха.

— О, боже мой — изпищя Трейси, а залата избухна. — О, боже мой! О, боже мой! — Тя се хвърли в ръцете на невярващата Вики. — Благодаря ви. Толкова ви благодаря.

В един миг в очите на Вики блеснаха светкавици от щракащи фотоапарати, репортери ѝ навираха микрофони в устата, размахваха бележници и химикали пред лицето ѝ. От всички страни зрители крещяха към нея поздравления, а Майкъл Роуз гневно си проправяше път покрай нея в коридора, думата „кучка“ се отрони като отрова от езика му, попарвайки душата ѝ. „Жалък нещастник“ — почти извика след него Вики, но вместо това се засмя, знаеше, че смехът ѝ е много по-унищожителен за него. Видя как Рон се приближи до дъщеря си, внимателно я прегърна, макар че младата му жена се отдръпна. По гладкото ѝ лице бе изписано неудобство. Трейси благодари на всеки член на журито.

— Късмет, скъпа — Вики дочу няколко от съдебните заседатели да промърморват.

— Благодаря — повтаряше отново и отново Трейси, тъй убедителна в победата си, както беше и на свидетелската ложа. — Толкова съм ви благодарна!

На Вики ѝ отне повече от час да се откъсне от различните представители на пресата и да се върне в кабинета си, където бе посрещната със спонтанни аплодисменти от своите партньори и колеги.

— Браво! — чуруликаше секретарката ѝ и се отдели от бюрото си, за да я прегърне.

Вики намираше проявите им за смущаващи. Може би просто бе уморена. Определено раздразнителна. Което бе странно, защото обикновено се чувстваше приповдигната след победа. Особено след победа от такава величина, несъмнено най-голямата в нейната кариера. Едно промърморено „благодаря“ към развълнуваното множество, събрано пред кабинета ѝ, бе всичко, на което бе способна.

— Съпругът ви се обади да ви поздрави — съобщи ѝ секретарката, след като всички си отидоха. — Каза да ви предам, че е ангажиран с някаква среща, но ще се видите по-късно.

Вики кимна, престори се, че отмахва няколко косъма от челото си, в опит да прикрие разочарованието в очите си. Сега пък оставаше да се разплаче! Мили боже, трябва да беше много изморена! И все пак, щеше да бъде хубаво да може да сподели триумфа си с някой друг, освен с наетите помощници. Ако не с Джереми, то поне със Сюзан или Крис. Или Барбара, помисли си Вики, влезе в кабинета си и се строполи в масивния стол зад бюрото. За първи път от месеци насам си позволи да си представи човека зад името, допусна мислите за убитата ѝ приятелка да изпълнят ума ѝ. Образът на Барбара изплува пред очите ѝ. Все още носеше онези проклети осемсантиметрови токчета, помисли си с усмивка Вики. „Зная, че ти ме разбираш“ — прошепна в дланите си тя. По бузите ѝ потекоха сълзи и стигнаха ъгълчетата на устата ѝ. В този миг, изведнъж зазвъняха всички телефони.

— Тук ли си? — извика секретарката ѝ.

— Не — викна в отговор Вики и нервно изтри сълзите от лицето си. — Приемай съобщенията.

— Какво има? — попита един глас от прага. — Нямаш ли настроение да празнуваш?

Нямаше нужда да вдига глава, за да разбере кой говори.

— Сюзан — каза тя с глас, равен, като спаднала автомобилна гума. — На какво дължа удоволствието?

— Чух новината по радиото. Помислих си, че може да имам късмет да си тук.

— Струва ми се, че не си дошла да ме поздравиш.

— Напротив. Както обикновено, ти беше блестяща. Не всеки може да предизвика най-първичните предразсъдъци на журито и да направи това да изглежда благородно дело.

— Това ли си мислиш, че съм направила?

— А ти как би го нарекла?

— Истината — просто отговори Вики.

— Истината? — Сюзан поклати глава с удивление. — Истината е, че онази нощ нищо не се е случило между Крис и Барбара и ти го знаеш. Истината е, че дори и нещо да се беше случило, то няма абсолютно никакво отношение към делото. Истината е, че да си гей, не те прави автоматично педофил. В действителност, повечето възрастни, които малтретират сексуално деца, не са хомосексуалисти. Дяволски извратени — продължи тя, гласът ѝ ставаше все по-тих, както когато бе много разстроена, — но не са хомосексуални. — Сюзан отиде до прозореца и се загледа в лекия сняг, който валеше над улицата долу.

— Зная, че не разбираш.

— Какво не разбирам, Вики? Решението на журито? Грешиш. Разбирам, че съдебните заседатели са човешки същества. Разбирам, че на никой не му се иска да повярва, че едно добро момиче от средната класа, ще вземе да убие майка си без причина. Така е много по-лесно, много по-удобно, майката да се изкара чудовище. И защо не? В тази страна мразим майките, колкото мразим и хомосексуалистите. — Сюзан се отдръпна от прозореца и втренчи силния си поглед във Вики. — Мисля дори, че разбирам защо точно ти пое случая.

— И защо? — Вики сама се хвърли срещу обвиненията, за които бе сигурна, че ще последват.

— Дали ми вярваш или не, но аз не смятам, че всичко е било за пари и слава. Мисля, че направи това, което искрено си вярвала, че Барбара би желала. А наистина смешното нещо е, че аз съм напълно съгласна с теб. Мисля, че Барбара би желала ти да защитиш Трейси, независимо от всичко.

По изгарящото чувство в гърдите си Вики разбра, че не диша.

— В такъв случай разбираш защо трябваше да направя това, което направих.

— Не — бързо каза Сюзан. — Никога няма да разбера нещата, които направи.

— Говориш за Крис — каза Вики и разтри челото си, за да прогони болката. — Тя добре ли е?

— Ами, дай да видим. Тя изгуби работата си заради негативните публикации и се наложи да се измести от апартамента си. Освен това, връзката ѝ с Монтана се върна в начална позиция и може да забрави някога отново да види децата си. Но, ей, дай да погледнем от хубавата страна — една хладнокръвна социопатка се отърва безнаказано. Така че — защо да не е добре?

Вики не каза нищо. Какво можеше да каже?

— Странното е, че аз мисля, че Крис наистина е добре. Ще си намери друг апартамент. Ще си намери нова работа. Мисля, че след време може дори да ти прости. Познаваш я Крис. Тя е много лоялна към приятелите си.

Вики почувства как думите пронизаха сърцето ѝ.

— А ти? Ти можеш ли да ми простиш? Толкова неща преживяхме заедно.

— Да, така е.

— Обичам те — каза Вики и от очите ѝ потекоха сълзи.

— И аз те обичам.

— Ще ми простиш ли някога?

Сюзан отиде до вратата на кабинета.

— Няма шанс да ти простя дори и в ада.

Вики пиеше вече четвърта чаша червено вино, когато на входната врата се позвъни.

— Роза — викна тя, преди да осъзнае, че прислужницата си беше тръгнала поне преди един час. Кое ли време беше? Погледна си часовника, но двете стрелки танцуваха напред-назад по оградения с диаманти циферблат и тя не можа да разбере дали е по-близо до осем или до девет часа. Кой можеше да се отбива, без да се е обадил предварително, независимо колко е часа? Тя с мъка се изправи от стола в трапезарията и се запрепъва към входната врата. Навярно Джереми или някое от децата. Колко пъти трябваше да им се напомня да си взимат ключовете? Впрочем къде ли бяха всички?

— Трейси! — каза Вики на червенобузата млада жена, когато отвори вратата и отстъпи назад, за да я пропусне. Какво правеше тя тук?

— Навярно трябваше предварително да се обадя. — Трейси изтърси финия снежец от черните си ботуши, но не направи никакво движение да свали тежкото си яке от агнешка кожа.

— Всичко наред ли е?

— Чудесно — с лекота отговори Трейси и се огледа. — Да не прекъсвам нещо?

Вики прогони притеснението ѝ с махване на несигурната си ръка.

— Нищичко. В действителност съм сам-сама. Джереми е ангажиран с някаква среща, а децата са… някъде. — Тя се засмя. Смътно си спомняше, че Джош спомена нещо за тренировка по хокей, а Кирстен вероятно бе в библиотеката. — Искаш ли чаша вино? — По дяволите, помисли си Вики и се понесе обратно към трапезарията. Ако децата са достатъчно големи да убиват майките си, тя е достатъчно голяма да си пийне.

Трейси я последва.

— По-добре не. Аз шофирам.

— Баща ти е позволил да караш скъпоценния му „Мерцедес“? — Вики наля в чашата си малкото останало вино в бутилката.

— Всъщност, карам колата на майка ми. — Трейси се изкиска. — Предполагам, че сега е моя.

Вики гаврътна част от виното си.

— Имате толкова красив дом.

— Какво те доведе по целия този път до тук? — Вики се просна отново на стола си, като едва не се размина с яркооранжевата му седалка.

Трейси остана права от другата страна на дългата тясна маса. Тя сви рамене, сякаш не бе съвсем сигурна какво я е довело до „Индиан хил“.

— Нуждаех се от малко свеж въздух. В къщата на баща ми е такъв хаос. Децата постоянно пищят. Мисля, че ще ми се наложи да си потърся собствено жилище.

Вики глътна остатъка от виното си.

— Какво ще стане с къщата? — попита Трейси.

— Къщата ли?

— Къщата на майка ми. Моя ли е, или на баща ми? Зная, че той още плаща ипотеката и всичко.

— Нямам представа — нервно ѝ отговори Вики. Нямаше търпение да изпрати момичето. — Трябва да попиташ някой адвокат.

— Аз питам някой адвокат.

— Съжалявам. Това не е в моята област. — Вики покри носа си с вече празната винена чаша и вдиша тежката ѝ възкисела миризма. Почуди се дали да не слезе долу в избата и да си вземе нова бутилка. Или може би да се фрасне по главата с нея. Да се цапне така, че да изпадне в безсъзнание. По дяволите, каквото и да е, но да преживее нощта.

— Май трябва да вървя. — Трейси се усмихна, но не тръгна. — Вие ще се оправите ли?

— Аз ли? Аз съм добре. Благодаря ти, че попита.

— Щото ми изглеждате малко…

— Пияна?

Трейси отново се изкиска.

Господи, какъв дразнещ звук.

— Трейси, имаш ли нещо против да ти задам един въпрос? — Вики се чу някак отстрани да пита.

— Забийте го.

Неподходящ избор на думи, помисли си Вики и залитна напред, а стаята леко се измести надясно.

— Защо уби майка си?

Трейси запристъпва от крак на крак. Или може би главата на Вики се люлееше. Тя не бе сигурна.

— Знаете защо.

— Зная какво представихме на съда.

— В такъв случай знаете всичко.

— Но аз познавах също така майка ти.

По иначе безизразното лице на Трейси се изобрази нещо средно между отегчение и ужас.

— Какво искате да кажете?

— Искам да кажа, че точно сега журито не е тук. Делото приключи. Обвиняемият е реабилитиран.

— И аз вече не мога да бъда съдена, така ли е? Независимо от всичко?

В стомаха на Вики се надигна пристъп на гадене, като котка в кошница.

— Точно така.

Трейси сви рамене, разгледа полюлея от месинг и кристал, висящ над тъмната старинна дъбова маса.

— Тогава сте права — безгрижно произнесе тя. — Майка ми никога не ме е малтретирала сексуално.

Стаята яростно се завъртя. Вики сграбчи страничните облегалки на старинния си стол, опита се да стои изправена, да не се разпищи.

— Измислила си всичко?

Трейси отново сви рамене.

— Е, не всичко. Искам да кажа, тя наистина постоянно ме докосваше. Знаете я каква беше.

— Зная, че майка ти те обичаше повече от всичко останало на света.

— И аз я обичах.

Вики затвори очи и видя Барбара, Сюзан, Крис. Мили боже, какво бе направила?

— Обичала си я, но си я убила без причина?

— Имаше причина.

— Каква беше тя? — Имаше ли смисъл този разговор? — Защото си я ревнувала от връзката ѝ с Хауърд?

Трейси вече клатеше глава.

— Не беше това.

— А какво?

— Няма да разберете.

— Не, навярно няма. Но все пак ми кажи.

— Не съм сигурна, че ще мога да обясня. — Трейси разкопча най-горното копче на зимното си яке и помаха с пръсти пред лицето си, сякаш искаше да си набави малко въздух. — Бяхме толкова близки, че понякога изглеждаше сякаш сме един човек. Сякаш не съществувах наистина, когато тя не бе наоколо. Разбирате ли какво искам да кажа?

Вики кимна, но в действителност нямаше представа за какво говори Трейси.

— Бе толкова хубаво, когато баща ми ни напусна и си останахме само двете. Бяхме винаги заедно. Но тогава тя срещна Хауърд и всичко се промени. Изведнъж тя си имаше цял нов живот, а аз бях просто… Не зная… Аз бях нищо. Сякаш не съществувах повече. Сякаш ми бе откраднала въздуха. И единственият начин, по който можех да си го върна, единственият начин, по който можех да си върна живота, бе да я убия. Разбирате ли? Не исках да я наранявам. Просто си исках живота обратно.

Главата на Вики се въртеше. Имаше ли смисъл нещо от това, което Трейси току-що каза?

— А сега? — попита тя. Думите се блъскаха в мозъка ѝ. Като стика, който Трейси бе стоварила върху главата на майка си, помисли си Вики и затвори очи. — Нищо ли не чувстваш? Никаква вина? Никакви угризения?

Настана дълга пауза.

— Чувствам облекчение.

О, боже.

В ключалката на входната врата се превъртя ключ.

— Здрасти — извика след секунда Джереми. — Има ли някой вкъщи?

— Тук съм. — Вики не направи никакъв опит да стане, знаеше, че краката няма да я издържат.

Трейси се усмихна.

— Трябва да вървя. Баща ми ще започне да се тревожи. Сама ще изляза. Благодаря ви още веднъж — извика тя, когато стигна коридора, после: — Здравейте, господин Латимър. Как сте?

Неизменно учтива млада жена, помисли си Вики, а стенният часовник с махало зад гърба ѝ отмерваше минутите. Вики си представи баща си да седи на леглото си, втренчен в стените на старческия дом. Така ли прекарваше нощите си, запита се тя. Брои минутите до сутринта и се моли да изпадне в безсъзнание?

— Вики? — чу мъжа си да казва. Гласът му идваше някъде отдалеч, макар да се оказа, че стои точно пред нея. — Добре ли си? Вики?

Вики премигна и бавно кимна с глава. Мислеше си — той изглежда толкова стар.

— Трейси изглежда много щастлива.

— Е, ние определено не бихме искали Трейси да е нещастна. — Вики взе празната винена бутилка. — Празнувах. Защо не донесеш отдолу нова бутилка и не се присъединиш към мен?

Джереми тъжно се усмихна.

— Не съм сигурен, че съм в настроение да празнувам тази нощ, скъ-ъпа.

О, боже, и той, помисли си Вики. Какъв ли беше неговият проблем?

— Имах интересна среща по-рано тази вечер.

Вики го погледна въпросително. Защо ѝ говореше за срещи?

— С Майкъл Роуз.

О, боже. Вики усети как стомахът ѝ пропадна.

— Срещнал си се с Майкъл? Защо?

— Повярвай ми, не беше моя идея. Той дойде в офиса ми, хвана ме тъкмо когато се канех да си тръгвам и ми наговори доста интересни неща.

— Е, надявам се, че не си взел на сериозно нищо от това, което си е наумил да ти каже. Той е ядосан, ревнив и навярно пиян.

— Навярно. И все пак, бе доста убедителен.

Вики се взря в очите на съпруга си и видя, че знае и го боли. Можеше ли още да го обижда като го излъже в лицето относно любовната си авантюра? Не беше ли причинила вече достатъчно вреди на хората, които обичаше?

— Това не означаваше нищо — призна тя и изтрезня по-бързо, отколкото ѝ се искаше.

— А кое означава? — просто попита Джереми.

— Какво?

— Просто започвам да се чудя, скъ-ъпа, това е всичко.

Щеше ли да я напусне, запита се Вики и си помисли, че всички хора в живота ѝ я напускат. Успяваше да привлече вниманието им, но въпреки всичките си театрални усилия, не успяваше да ги задържи.

— Както и да е, скъпа, днес бе дълъг ден и аз съм уморен. Отивам да си легна. — Джереми направи пауза. — Идваш ли?

— Веднага — каза с благодарност Вики. — Идвам веднага.

После се отпусна назад на коравата облегалка на старинния стол, от време на време излизаше от дрямката си и слушаше как стенният часовник зад гърба ѝ отброява минутите до сутринта.

Епилог

От смъртта на Барбара бяха изминали почти девет години и осем, откакто съдът подпечата съдбата ни веднъж завинаги. Бяхме навлезли в нов век, ново хилядолетие. Годините изминаха по-бързо, отколкото си мислех, че е възможно. Много неща се бяха променили, но Гранд авеню си остана в общи линии същият, поне външно. Аз все още живея тук. Единствено аз останах.

Филмът свършва. Автоматично натискам бутона за пренавиване и слушам как лентата тихо жужи, подобно шума на загасваща флуоресцентна лампа. Колко пъти вече бях изгледала този филм днес? Пет? Шест? Може би повече. Опитвам се да не мисля колко пъти съм го гледала през всичките тези години. Сигурно стотици. Рождени дни, годишнини, твърде много дни между тях. Но все още не съм готова да кажа сбогом на тези млади жени, които обичах и ще обичам до смъртта си. Гранд дамите, произнасям безмълвно, почти като молитва, когато лицата им отново изпълват екрана на огромния телевизор и смехът им стапя сърцето ми. Възможно ли е наистина да са минали двайсет и три години от онзи първи следобед? Възможно ли е? Защо не мога да ги пусна?

На входната врата се звъни.

— Мамо, вратата! — вика глас отгоре.

— Можеш ли ти да отвориш, миличка? — питам аз. — Сигурно е за теб.

Стъпки по стълбите. Чуват се като от стадо слонове, макар да е само едно момиче на двайсет и една години.

— Виж кой е, преди да отвориш — виквам, но вече е твърде късно. Чувам вратата да се отваря. Слаби гласове достигат откъм малкото фоайе към новонагласената „техническа зала“ отляво на предния коридор. — Кой е, миличка? — питам, когато дъщеря ми се показва на прага.

— За теб е. — Крехките рамене се свиват. — Тя казва, че те познава.

Спирам филма и виждам как жените замръзват на екрана. Станах много сръчна в управлението на видеото, което ме удивлява не по-малко от останалата част на семейството ми. Всъщност, аз съм единствената, която знае как да го програмира така, че да записва докато ни няма или спим. Зная дори как да записвам някое шоу по един канал, докато гледам друг и съм странно, дори плашещо горда с това си постижение.

— Каза ли си името? — питам и неохотно се надигам от дивана.

Още едно свиване на рамене. Стъпвам си на краката и следвам дъщеря си към предната част на къщата.

Цял ден съм седяла на климатик в кабинета си, със спуснати завеси, в затъмнена стая, с изключение на светлината, идваща от телевизионния екран и съм забравила колко е ярък денят, колко е топло юлското слънце, колко е свеж въздухът навън. Той почти ме поваля в нетърпението си да ме обхване цялата, щом приближавам вратата.

Тя стои на прага, лицето ѝ е наполовина засенчено от растящата наблизо плачеща върба. От нея се носи мирис на свежи цветя. Виждам букет, като бебе, да лежи в треперещите ѝ ръце.

— Здрасти — простичко казва тя и сърцето ми спира.

Отварям уста да кажа нещо, но никакви думи не излизат. Какъв жесток номер ми погажда въображението, чудя се. Толкова дълго ли съм седяла в тъмнина, че започвам да виждам духове и вече не различавам действителното от невъзможното?

— Госпожа Норман? — пита тя и ме кара да се осъзная.

— Мамо? — Уитни докосва ръката ми. Чувствам тревогата в пръстите ѝ.

— Предполагам, че не ме помните. Аз съм Монтана — казва тя, сякаш не е съвсем сигурна. Гласът ѝ е някак нервен, задъхан, съвсем различен от гласа на майка ѝ, но встрани от това, двете жени са почти еднакви. Изглежда сякаш Крис е излязла от екрана, приела е твърда форма, изтичала е отпред на къщата и сега стои пред мен. Сякаш съм натиснала погрешен бутон и по чудодеен начин съм изтрила последните двайсет и три години. — Мога ли да вляза? — пита тя.

Отстъпвам назад, за да я пусна да влезе.

— Монтана — промърморвам, неспособна да произнеса друго.

Тя се усмихва, втъква дългата си руса коса зад ушите с жест, забележително приличащ на майчиния ѝ.

— Всъщност, предпочитам Ана. С едно „н“.

— Ана — повтарям след нея и вкусвам простия звук.

— Никога не съм се чувствала удобно с името Монтана. — Тя поглежда цветята в ръцете си, сякаш ги вижда за първи път, и ми ги подава. — За вас са.

— За мен? Благодаря.

— Ще ги поставя във вода — предлага Уитни, почувствала, че не съм способна да реагирам с нормалната си скорост. — Защо вие двете не отидете във всекидневната да седнете? — Тя посочва пътя, сякаш може да съм забравила. Аз чинно повеждам Монтана — Ана, както предпочита да я наричат сега — към слънчевата стая в задната част на къщата. Чувам в кухнята да се пуска чешмата.

— Имате прекрасен дом — казва Ана и сяда на ръба на един от столовете с двойни облегалки и дамаска на цветя от двете страни на никога неизползваната черна мраморна камина.

Нито аз, нито Оуен не питаем и най-слаб интерес към камините, което внезапно ме поразява. Ние изглеждаме като хора, за които би било най-голямо удоволствие да хвърлят по някое и друго дърво в огъня, да се облегнат и да се наслаждават на топлината му. Признавам си, тази представа е чудесна. Но в действителност — твърде много труд. Никой от нас не желае да си го дава. По-просто е да се включи отоплението.

Колко пъти, чудя се аз, докато се колебая между стола с облегалката и дивана в розово, разположен под прав ъгъл с него, нещата са такива, каквито изглеждат?

В крайна сметка избирам дивана. Отнема ми няколко секунди да се настаня удобно.

— Би ли желала нещо за пиене? Вода? Лимонада?

— Нищо, благодаря.

Секунди по-късно Уитни се появява с цветята, спретнато подредени в дълбока кристална ваза и ги поставя на стъклената масичка пред дивана.

— Аз ще се кача горе, ако не възразявате. — Тя поглежда към тавана, като че ли това е достатъчно обяснение.

— Радвам се, че те видях отново — казва Ана, когато Уитни излиза. И добавя, малко по-тихо: — Не мога да повярвам колко е пораснала.

Кимвам. Аз също не мога да повярвам. Всъщност, дори съм изненадана, че Монтана изобщо помни по-малката ми дъщеря. Толкова много време бе минало, откакто я е виждала.

— Тази година е последен курс.

Ана поклаща глава с изумление, което обикновено изразяват много по-възрастни от нея жени. Тя е само на двайсет и пет, твърде млада, за да осъзнава изтичането на времето.

— В кой университет?

— Дюк.

— И Ариел ли отиде там?

— Ариел предпочете да не постъпва в университет — казвам аз и се опитвам да запазя усмивката си. Все още ме безпокои фактът, че по-голямата ми дъщеря се отказа от висше образование и вместо това предпочете да се омъжи за един съвременен каубой, с когото замина в едно ранчо край Каспър, Уайоминг. Там тя очаква през декември първото ми внуче. — Толкова е странно — чувам се, че споделям. — Половината си живот прекарах в усилия да получа степен. Смятат ме за нещо като авторитет по женските въпроси. Изнасям лекции из цялата страна. Пиша дори книга… — Млъквам. Какво я е грижа тази млада жена за живота на една застаряваща жена? — А имам такава дъщеря — продължавам, въпреки че не ми се иска, — останка от минала епоха, която смята, че е романтично да ходиш боса и да си бременна.

— Може да се върне в училище по-късно.

— По-лесно е да се каже, отколкото да се направи.

— Вие го направихте.

— Права си. — Усмихвам се и се чувствам по-добре. Както и да е, какво мога да направя за теб? Това си е нейният живот. Да я оставим да си го живее.

— Тя ще се оправи — казва Ана с такава сигурност, че се улавям, че ѝ вярвам. И добавя: — Чух, че Вики станала истинска звезда.

Усмивката ми угасва.

— Това не е изненада.

— Гледаш ли понякога нейното шоу?

Поклащам глава. Преди четири години Вики и семейството ѝ се преместиха в Лос Анджелис. По-късно тя се прикрепи към „Корт ТВ“, а напоследък списание „Пийпъл“ я обяви за една от „Петдесетте най-красиви хора на света“. Статията съобщаваше, че наскоро се била събрала с майка си. Имаше снимка на двете заедно и въпреки че снимката бе много малка, семейната прилика бе несъмнена. Всяка от тях имаше същото фино лице, същото свирепо изражение на очите. Ръката на Вики бе небрежно отпусната на рамото на майка ѝ, но аз не можех да не си помисля, че подсъзнателно се опитва да я задържи да не избяга отново. Оуен каза, че извличам прекалено много от снимката и навярно е прав. Във всеки случай, надявам се, че събирането им е всичко, което Вики е искала и от което е имала нужда и че майка ѝ е такава, каквато Вики се е надявала да бъде. Мислех да ѝ се обадя, да ѝ пожелая всичко хубаво, но се отказах. Някои рани са твърде дълбоки, за да се докосват.

— А Трейси? — пита Ана. — Чувала ли си я?

— Не, слава богу. За последно чух, че играела в някаква второразредна пиеса. — Млъкнах, обхваната за момент от една от малките иронии на съдбата. — А ти? Какво те носи обратно в Синсинати? Не ми казвай, че ти е дотегнала френската кухня.

Усмивката на Крис се излъчва от сърцевидното лице на дъщеря ѝ.

— Не, Париж е чудесен. Не мога да си представя да живея другаде. А и срещнах едно момче там… — Изречението прекъсва, думите се носят като цигарен дим. Тя извива очи и се смее със смеха на майка си.

— Виждала ли си баща си?

Ана се намръщва и челото ѝ се сбръчква.

— Дойдох да видя братята си.

— Как са те?

— Добре са. Трудно е да се каже. Знаеш ги момчетата — не говорят много.

— Не съм виждала Тони от години — отбелязвам повече на себе си, отколкото на момичето, което някога знаех като Монтана.

— Той не се е променил. Миналата година преживя автомобилна катастрофа. Това малко го стресна. Сега леко накуцва, но встрани от факта… — Тя млъква и бавно и дълбоко си поема дъх. — Разкажи ми за майка ми — добавя тихо.

Затварям очи, отварям ги отново и виждам Крис на мястото на дъщеря ѝ. Какво мога да кажа?

— Какво искаш да знаеш?

Ана вдига брадичката си към тавана, сякаш да попречи на сълзите, насъбрани в очите ѝ да се търкулнат по бузите.

— Всичко.

Поклащам глава, все още сърдита на горчивата ирония на живота.

— Преди около три години си открих бучка на едната гърда — започвам и все още чувствам заплахата. — Майка ми почина от рак на гърдата няколко години преди това. Не зная дали си спомняш.

Ана кимва почтително.

— Както и да е, докторът ми назначи мамограма. Бях ужасена. Майка ти предложи да ми прави компания, а после реши и тя да си направи мамограма. Моята бучка се оказа безвредна киста…

— Моята майка не е била такава късметлийка — прошепва Ана.

— След това всичко се разви много бързо. За по-малко от две години тя си отиде.

Ана приглушава едно слабо хлипане в гърлото си.

— Нямах представа, че е била болна.

— Опитахме се да се свържем с теб, но баща ти ни даде грешен адрес. Всичките ни писма се върнаха обратно.

— Копеле — ясно произнася Ана полугласно. — Всичко, което получих, бе едно телефонно обаждане, след като тя бе починала. — Тя скача на крака, но не помръдва след това. — Макар че в действителност не мога да хвърля цялата вина върху него, нали? Мое беше решението да я изключа от живота си, както и да замина за Европа.

— Ти бе едно объркано младо момиче.

— Бях една егоистична кучка.

— Не — казвам ѝ и ми се иска да я прегърна, но се боя да не прекрача невидимата граница помежду ни. — Не бива да се чувстваш виновна. Майка ти те обичаше. Толкова се гордееше с теб.

— Защо? Какво изобщо съм направила да заслужа гордостта ѝ?

— Ти беше нейна дъщеря.

— Това достатъчно ли е?

В един миг пред мен се появява лицето на Ариел, в многобройните му превъплъщения, израства от ревниво хлапе в разбунтувана тийнейджърка и в бременна жена.

— Да — казвам меко, — достатъчно е.

Ана избърсва една сълза от бузата си и пак сяда.

— Разкажи ми за тези две години. Тя страда ли много? Беше ли самотна?

— Не страда — казвам ѝ честно. — Имаше чудесни лекари. Те направиха така, че да я боли колкото се може по-малко. И не, не беше самотна. Приятелката ѝ, Дона, беше с нея.

— Дона е жената, с която е живяла?

— Срещнали се, когато Крис работеше за Емили Холъндейл. Дона е чудесна жена. Мисля, че ще ти хареса.

— Имаш ли телефонния ѝ номер?

Кимвам.

— В кухнята е. Ще ти го донеса.

— Благодаря.

Отнема ми малко време да намеря телефона на Дона. Кухненското ми чекмедже представлява една бъркотия от отделни листчета и стари изрезки от вестници. Имам, разбира се, тефтерче за адреси, но то е безнадеждно остаряло. Не съм вписвала нищо в него от години. Така че трябва да прегледам всеки разкъсан плик, всяка визитка, докато намеря настоящия адрес и телефон на Дона. Най-изненадващо той се оказва на върха на купчината, но първия път съм го пропуснала. Стисвам го в юмрука си и го отнасям обратно във всекидневната.

Ана не е там.

Обзема ме моментна паника, докато се втурвам към входната врата. Тръгнала ли си е? Може би все още мога да я настигна…

И тогава я чувам да плаче тихо. Тръгвам по посока на звука, зная точно къде ще я намеря.

Тя стои на прага на обновения ми кабинет, сега напълно оборудвана техническа зала, с внушителната си поредица от компютри, стереоуредби, CD-плеъри, тонколони и огромен телевизионен екран. Взира се в майка си, само няколко години по-стара, отколкото е Ана сега. Влизам на пръсти зад нея в стаята и натискам старта на видеото. Отстъпвам назад и гледам как жените оживяват. Камерата подскача от Крис към Барбара и Вики. Лицето на Барбара изпълва екрана, когато тя грабва камерата, обръща я по посока на мен, а после се връща на Крис, която се мъчи да задържи Монтана в скута си.

Ана гледа как детето Монтана рита майка си по глезена и се изхлузва от скута ѝ. Бебешкото ѝ лице е обляно в сълзи, както е лицето на Ана сега. Крис протяга ръце и търпеливо чака дъщеря ѝ да се върне. Но Монтана не иска и упорито стои в края на картината.

— Хайде, миличка — гука Крис. — Бъди добро момиче. Ела при мама.

— О! — проплаква Ана, звукът се отронва от устните ѝ като любовна въздишка. Ръцете ѝ се повдигат, сякаш дръпнати от тънки струни. Тя полита напред и се понася към екрана. Аз инстинктивно се пресягам, натискам паузата и виждам как Монтана се сгушва в обятията на майка си.

Чакала е толкова дълго време, мисля си аз, приближавам тихо, заемам мястото на Крис и притеглям дъщеря ѝ. Чувствам, че краката на Ана поддават и тялото ѝ се отпуска върху мен. Плачем заедно, и двете сме завладени от спомена, намираме неочаквано успокоение една в друга.

Ако животът е избора, който правим, както веднъж ми каза майка ми, то твърде голяма част от този живот ние прекарваме да оплакваме направения избор. Твърде много време похабяваме да скърбим. За миналото не можем да направим нищо, освен да го признаем и приемем. То е свършило. Приключило. Няма го.

Но макар че вече не съм младата жена, която виждам на екрана да се смее заедно с приятелките си, аз зная, че тя не е напълно изчезнала, че все още е част от мен. Понякога я виждам да ми намига, когато гледам с уморени очи в огледалото. Понякога чувствам как опъва раменете ми назад, когато ми се иска по-скоро да се отпусна. Тя побутва пръстите ми, когато пиша, избира думите, които изричам. Тя е гласът на моята младост, на всичко скъпо и близко до сърцето ми и все още шепне в ухото ми.

Тя е моя приятелка.

Кой казва, че животът трябва да има смисъл? Че ни дължи някакви обяснения? Може би няма такова нещо като справедливост. Може би никога няма да има мир. Или решение.

Но има надежда, мисля си, докато прегръщам Ана и притискам до себе си всичко, което е било и всичко, което ще бъде.

А има също и любов.

Бележки под линия

1

Авторът е направил алюзия с Гранд авеню, а не с грандами. — Бел.ел.кор.

2

Trousseau (фр.) — чеиз. — Б.пр.

3

Grace, Joy, Hope, Faith — Грация, Радост, Надежда, Вяра (англ.). — Бел.пр.

Content

Джой Филдинг
Гранд авеню

Въведение

Първа част 1982-1985 Крис

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Втора част 1988-1990 Барбара

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

Трета част 1991-1992 Сюзан

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

Четвърта глава 1992-1993 Вики

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

Епилог

Бележки под линия