Ольга Токарчук

Химерні оповідання

Зміст

Пасажир • 7

Зелені Діти • 11

Консерви • 39

Шви • 46

Візит • 57

Правдива історія • 72

Серце • 87

Transfugium • 102

Гора Всіх Святих • 125

Календар людських свят • 165

Пасажир

Один чоловік, який сидів поряд зі мною під час довгого нічного перельоту через океан, розповів мені про нічні страхи, які він мав іще дитиною. Ввижався йому весь час один і той самий кошмар, а він кричав і в паніці кликав батьків.

Діялося це довгими вечорами: тихий, погано освітлений час без телевізійних екранів (чути було щонайбільше шемріт радіо або шелестіння батькової газети) сприяв творенню дивних думок. Той чоловік пам'ятав, що вже від вечері починав боятися, попри заспокійливі слова батьків.

Було йому три, може, чотири роки. Жив він у темному будинку на периферіях містечка, батько його був директором школи — принциповим, навіть уїдливим, — а мати працювала в аптеці, вічно огорнута пахкою аурою ліків. Ще була в нього старша сестра, але вона, на відміну від батьків, не пробувала допомогти йому. Зовсім навпаки — з незрозумілою для нього, неприхованою радістю вже від полудня нагадувала йому, що ніч от-от настане. І коли не було поблизу дорослих, годувала розповідями про вампірів, про трупи, що виходять із могил, і про всілякого роду пекельних істот. Але, що дивно, її оповіді зовсім не пробуджували в ньому страх — він не вмів боятися всіх тих речей, які всіма вважалися страшними, вони зовсім не жахали його, немов місце на страх було в ньому вже зайняте, а всі можливості його відчувати були вичерпані. Він слухав її збуджений голос, коли вона драматичним шепотом намагалася налякати його; слухав його без емоцій, знаючи, що її розповіді — це ніщо порівняно з тією постаттю, яку він бачив щоночі, коли лежав у ліжку. Тож міг би, уже ставши дорослим, бути вдячним своїй сестрі — вона-бо прищепила йому тими оповідями якийсь імунітет проти всіх звичайних страхів світу, тож він, у певному смислі, виріс безстрашною людиною.

Причину страху неможливо було окреслити, він не вмів знайти для цього слів. Коли батьки вбігали до нього в кімнату, запитуючи, що сталося, що йому снилося, він казав тільки «він», або «хтось», або «той». Батько запалював світло і, переконаний у переможній силі емпіричних доказів, показував куток за шафою чи місце біля дверей, повторюючи: «Бачиш, нічого тут немає, нічого немає». Мати діяла інакше — тулила його до себе, огортала своїм антисептичним запахом аптеки й шептала: «Я з тобою, нічого поганого з тобою не може статися».

Але він іще був надто юний, щоб його жахало зло. Він, власне кажучи, нічого ще не знав ані про зло, ані про добро. І був надто юний, аби боятися за своє життя. Зрештою, є й гірші речі, ніж смерть, ніж коли твою кров висмокче вампір, ніж коли тебе розірвуть вовкулаки. Діти це знають найкраще: саму смерть ще якось можна пережити. Найгіршим буває те, що повторюється, ритмічне, незмінне, передбачуване, неминуче й безвладне — те, на що неможливо вплинути і що хапає своїми кліщами й тягне за собою вперед.

Отож він бачив у своїй кімнаті, десь між шафою і вікном, темну постать людини. Вона стояла там і не рухалася. У темній плямі, яка мусила бути обличчям, жевріла маленька червона цятка — кінець цигарки. Оте обличчя проступало час від часу з мороку, коли цигарка розгоралася сильніше. Бліді втомлені очі дивилися на дитину пильно, з якоюсь претензією. Густа з сивиною щетина, обличчя у зморшках, вузькі губи, створені, щоб затягатися димом. Він стояв так, не рухаючись, поки бліда від страху дитина виконувала свої квапливі охоронні ритуали — ховала голову під ковдру, затискала долоні на металевих поручнях ліжка й беззвучно читала молитву до ангела-охоронця, якої її навчила бабуся. Проте це не допомагало. Молитва переходила у крик, і на допомогу прибігали батьки.

Це тривало протягом якогось часу — достатньо довго, щоб прищепити дитині недовіру до ночі. Але оскільки після ночі завжди наставав день і великодушно знімав вину з усіх витворів пітьми, дитина росла й забувала. День ставав дедалі могутнішим, приносив із собою чимраз більше несподіванок. Батьки полегшено зітхнули й невдовзі забули про дитячі кошмари сина. Вони спокійно старіли, провітрюючи кожної весни усі кімнати. Отой чоловік із дитини перетворився на мужчину, все більше переконуючись, що все дитяче не заслуговує на надмірну увагу. Ранки й полудні стирали врешті-решт із його пам'яті сутінки й ночі.

І лише недавно — так він мені розповів, — після того як непомітно й лагідно переступив у шостий десяток, повернувшись певного вчора втомленим додому, відкрив він усю правду. Перед тим як лягти до ліжка, він захотів викурити цигарку, тож став біля вікна, яке темрява надворі перетворила на тьмяне дзеркало. Спалах сірника на момент продірявив темряву, а потім вогник цигарки освітив на мить чиєсь обличчя. З темряви раз у раз з'являлася та сама постать — бліде високе чоло, темні плями очей, рисочка вуст і борода з сивиною. Він моментально впізнав його — той не змінився за весь цей час. Звичка знову спрацювала — він уже набрав повітря, щоб крикнути, але кликати не було кого. Батьки давно померли; він був сам, а дитячі ритуали також утратили свою силу, і він уже давно не вірив в ангела-охоронця. Але коли він за одну мить зрозумів, кого він так сильно колись боявся, то відчув справжнє полегшення. Батьки певним чином мали рацію — зовнішній світ є безпечним.

«Чоловік, якого ти бачиш, існує не тому, що ти його бачиш, а тому, що це він на тебе дивиться», — сказав він іще на закінчення цієї дивної історії, а потім ми поснули, заколисані басовитим муркотом двигунів.

Зелені Діти,

або Опис дивних подій на Волині, складений медиком Його Королівської Величності Яна Казимира Вільямом Дейвісоном

Сталося це протягом весни й літа 1656 року, коли я вже якийсь там рік жив у Польщі. Я приїхав сюди кілька років тому на запрошення Марії Людвіки Ґонзаґа, монаршої дружини короля Польщі Яна Казимира, щоб зайняти посаду королівського медика й управителя королівських садів. Від цього запрошення я не міг відмовитись з огляду на високий сан людей, які до мене звернулися, а також із певних приватних причин, про які, однак, тут немає потреби говорити. Коли я їхав до Польщі, мені було тривожно, бо я зовсім не знав цієї так сильно віддаленої від мого світу країни і почував себе якимось ексцентриком, кимось, хто виходить за межі центру, в якому відомо, чого можна сподіватися. Я боявся чужих звичаїв, нестримності східних і північних народів, але передовсім — тутешньої непередбачуваної аури, холоду й вогкості. Я ж пам'ятав долю мого приятеля, Рене Декарта, який, запрошений за кілька років перед тим шведською королевою, вирушив до її холодних північних палаців у далекому Стокгольмі і там, застудившись, помер у розквіті віку й при здоровому розумі. Яка ж це втрата для всіх наук! Побоюючись схожої долі, я привіз із Франції кілька найкращих шуб, але вони в першу ж зиму виявилися надто легкими й делікатними на тутешню погоду. Король, із яким я хутко й щиро подружився, подарував мені вовче хутро до самих кісточок, і я не розлучався з тим хутром від жовтня до квітня. Також і під час описуваної тут подорожі — а це вже був березень — мав я його на собі. Знай, Читачу, що зими в Польщі, як і взагалі на півночі, бувають суворі: уяви собі, що до Швеції подорожують по скутому кригою Балтійському морю, а на багатьох замерзлих ставках і річках влаштовують карнавальні ярмарки. І оскільки ця пора року триває тут довго, а рослини ховаються тоді під снігом, ботанікові, правду кажучи, небагато часу залишається для дослідів. Хочеш не хочеш, а займався я людьми.

Звуть мене Вільям Дейвісон, я шотландець родом із Абердина, але багато років перебував у Франції, де моя кар'єра була увінчана посадою королівського ботаніка і де я опублікував свої твори. Майже ніхто їх у Польщі не знав, але мене цінували, бо тут безвідносно цінують тих, хто прибув із Франції.

Що схилило мене піти слідами Декарта й податися на рубежі Європи? Важко було б на таке запитання відповісти коротко й по суті, але оскільки ця історія не мене стосується і я в ній є лишень свідком, то залишу його без відповіді, вірячи, що кожного читача більше цікавить сама оповідь, ніж марна постать того, хто її розповідає.

Моя служба в короля Польщі збіглася в часі з найгіршими подіями. Схоже було на те, що проти польського королівства змовилися всі злі сили. Країну розшарпувала війна, спустошували шведські війська, а на сході непокоїли її московські напади. Ще раніше на Русі повстали незадоволені селяни. Короля цієї нещасної держави, неначе внаслідок якихось таємничих відповідностей, мучили численні хвороби, як його країну — наїзди і вторгнення. Напади меланхолії він часто лікував вином і близьким спілкуванням із жіночою статтю. Його сама собою суперечлива натура наказувала йому постійно перебувати в дорозі, хоча він весь час і повторював, що ненавидить рух і тужить за Варшавою, де чекала його кохана дружина Марія Людвіка.

Наш кортеж рухався з півночі, де Його Королівська Величність інспектував стан країни й намагався створити коаліцію з можновладцями. Там уже з'явилися московські війська й чинили зазіхання на Річ Посполиту, а якщо взяти до уваги шведів, які лютували на заході, то здавалося, що всі темні сили змовилися й обрали для себе польську землю на страшний theatrum війни. Для мене то була перша подорож у цей далекий і дикий край, і я почав шкодувати, що погодився, вже коли ми покинули передмістя Варшави. Мене, однак, тягла цікавість філософа і ботаніка (а також — що вже приховувати — добра платня) — якби не це, я волів би лишитися вдома й присвятити час спокійним дослідам.

Проте навіть у таких важких умовах я віддавався науці. Бо від часу, як я приїхав до цієї країни, мене цікавив певний місцевий феномен — уже відомий, щоправда, у світі, але тут надзвичайно розповсюджений, так, що достатньо було пройти біднішими вулицями Варшави, щоб помітити його на головах людей, — plica polonica, ковтун, як його тут називають, дивний витвір зі скрученого, підбитого волосся найрізноманітніших форм: чи то посторонків, чи то волосяного клубка, чи наче коси, схожої на хвіст бобра. Вважалося, що цей ковтун сповнений добрих і злих сил, тому його власники воліли радше померти, аніж його позбутися. Зі своєю звичкою до нотування я вже зробив багато малюнків і описів цього явища й мав намір після повернення до Франції опублікувати на цю тему невеликий нарис. Ця недуга відома під різними назвами по всій Європі. У Франції, можливо, трапляється найрідше, бо там люди надають великого значення своєму вигляду й неустанно завивають волосся. У Німеччині plica polonica виступає як mahrenlocke або alpzopf чи drutenzopf. Знаю, що в Данії його називають marenlock, а в Уельсі й Англії elvishknot. Коли одного разу я проїздив Нижньою Саксонією, то чув, що таке волосся називали selkensteert. У Шотландії вважають, що це — поширена у друїдських племен стародавня зачіска древніх язичників, які населяли Європу. Також я читав, що початком plica polonica в Європі вважається вторгнення татар у Польщу за часів правління Лєшека Чорного. Існували також припущення, що ця мода прийшла аж із Індії. Мені навіть траплялося чути, що це перші євреї запровадили звичай сплітати волосся у зваляні стручки. Nazer — так називали святого чоловіка який присягався ніколи не обрізати волосся задля слави Божої. Така кількість суперечливих теорій і білий сніговий безкрай зумовили, що, занурившись спершу в розумове отупіння, я врешті-решт відчув творче піднесення й вивчав plica polonica в кожному селі, яке ми минали.

У трудах моїх мені допомагав молодий Ричивольський, дуже здібний хлопчина, який був для мене не тільки камердинером і перекладачем, але й допомагав вести дослідження, а також — не стану приховувати — морально підтримував мене в цьому чужому оточенні.

Їхали ми верхи. Березнева погода нагадувала чи то ще зимову, а чи початок весни: грязюка на дорогах навперемін замерзала й розмерзалася, перетворюючись на страшне місиво, справжнє багно, і колеса наших возів із багажем раз по раз провалювались і потопали в ньому. Пронизливий холод перетворював наші постаті на щось подібне до хутряних клунків.

У цій дикій країні — багнистій, зарослій лісами — людські поселення розташовані зазвичай далеко одне від одного, тож на нічліг ми мусили влаштовуватись, не капризуючи, в будь-яких затхлих обійстях. Раз навіть ночували в корчмі, бо якраз випав сніг і затримав нашу подорож. Його Величність виступав тоді incognito, вдаючи звичайного шляхтича. На зупинках я прописував Його Королівській Величності ліки, а возив із собою цілу аптеку, і бувало, що пускав кров на спішно влаштованім ложі, а там, де можна було, влаштовував королівському тілу купання з солями.

З усіх королівських хвороб найбільш шкідливою здавалася мені ота придворна, яку Його Величність привіз начебто з Італії чи Франції. І хоча видимих немочей вона не давала і її легко було приховати (принаймні на перших порах), зате наслідки бували дуже небезпечними і зрадливими; переконували навіть, що вона могла перекинутися на голову й довести людину до божевілля. Тому одразу після прибуття до двору Його Величності я почав наполягати на лікуванні меркурієм, яке мало тривати три тижні, але Його Величність ніколи не міг знайти часу, щоб у спокійному стані вживати ртуть, а в подорожі таке лікування було недостатньо ефективним. Із інших королівських хвороб мене непокоїла подагра, хоча їй легко було зарадити, бо вона з'являлася від непоміркованості в їжі й питті. З нею вистачало боротися постом, але в подорожі важко було постити. Тож небагато я робив для Його Королівської Величності.

Король прямував до Львова, а дорогою зустрічався з місцевими вельможами, домагаючись підтримки й нагадуючи, що вони — його піддані, бо вірність тієї шляхти була дуже сумнівною: вони обстоювали тільки власну користь, а не благо Речі Посполитої. Приймали нас начебто гідно, напоказ, із великою пишністю, але часом я відчував, що дехто тут вважає короля прохачем. Бо що це за королівство, де володаря обирають за допомогою голосування! Хто це таке бачив?

Війна є феноменом страшним, пекельним — навіть якщо самі битви не зачіпають людських осель, то вона й так розходиться по всіх усюдах, під найубогіші дахи — голодом, хворобами, загальним страхом. Серця черствіють, байдужіють. Людське мислення змінюється повністю — кожен дбає лишень про себе й думає тільки, як йому самому вижити. Не один стає при цьому жорстоким і нечулим до чужого страждання. Скільки ж тією дорогою з півночі до Львова бачив я лиха, спричиненого людьми, скільки беззаконня, насильства, убивств, небувалого варварства. Цілі села спалені, поля перериті, перетворені на пустища, повсюди ростуть шибениці, наче тільки цьому має служити теслярське ремесло — створенню знарядь убивства і злочинів. Людські тіла непоховані, розшарпані вовками й лисицями. Тільки вогонь і меч працюють тут. Усе це хотілося б забути, але й зараз, коли я вже повернувся на батьківщину й пишу ці слова, весь час стоять у мене перед очима ті образи, і позбутися їх я не можу.

Новини до нас доходили щораз гірші, а лютнева поразка командувача Чарнецького в битві зі шведами під Голембом так відбилася на королівському здоров'ї, що ми врешті-решт мусили зупинитися на два дні, аби король міг спокійно споживати єгерську воду й пити декокт, аби відновити нервові сили. І було так, наче на королівському тілі відбивалася вся хвороба Речі Посполитої, немов поєднувала їх таємнича спорідненість. Бо після тієї програної битви, ще до того навіть, як до нас дійшли листи, мав Король напад подагри з гарячкою і таким страшним болем, що ми ледве дали йому раду. Десь за два дні дороги до Луцька, як минали ми спалений татарами два роки тому Любешів і їхали густими вологими лісами, я усвідомив, що немає на землі потворнішої країни, і почав шкодувати, що погодився на цю подорож. Бо я був глибоко переконаний, що додому вже не повернуся і що перед лицем цих нескінченних боліт, перед лицем вологого лісу, низького неба, калюж, покритих тоненькою кригою, що нагадували рани якогось велетня, що лежить на землі, усі, бідні чи багатше одягнені, королі, пани, солдати чи селяни — усі ми ніщо. Ми бачили понищені вогнем мури костелу, де татарські дикуни замкнули мешканців села і спалили живцем, ліси шибениць і чорні попелища з обвугленими трупами людей і тварин. І я тільки тоді як слід зрозумів королівський задум — вирушити до Львова і в цей страшний час, коли зовнішні сили розривають Річ Посполиту, віддати країну під опіку найбільше тут шанованої і славленої Марії, Христової Матері, благаючи її в цей спосіб про заступництво у Бога. Спочатку здавалося мені дивним таке вшанування Божої Матері. Я часто мав враження, що вони тут вшановують якусь поганську богиню, і — аби тільки не подумали, що я богохулю, описуючи таке вшанування, — сам Бог і Син Його в почті Марії покірно несуть за нею стрічки. Тут кожна капличка посвячена Марії, тому я так сильно звик до її зображень, що й сам почав молитися їй поганими вечорами, коли ми, промерзлі й голодні, влаштовувалися на нічліг, гадаючи в глибині серця, що вона є володаркою цього краю, тоді як у нас панує Ісус Христос. Не лишалося нічого іншого, крім як повністю віддатися вищій силі.

Того дня, коли Король мав напад подагри, ми затрималися в маєтку пана Гайдамовича, луцького підкоморія. Це був дерев'яний дім, побудований на сухому горбі серед боліт, оточений халупами лісорубів, нечисленних селян і челяді. Його Величність не вечеряв, одразу пішов і ліг, але спати не міг, тому я мусив приспати його своїми мікстурами.

Ранок був настільки погідний, що невдовзі після світанку кілька вояків із королівського кортежу, аби скоротити час очікування перед тим, як рушити в дальшу дорогу, вирушили в хащі, начебто за дичиною, і зникли з наших очей. Ми сподівалися делікатної сарни або фазанів, а тут наші мисливці привезли таку незвичайну здобич, що ми всі без винятку оніміли, включно із заспаним Королем, який одразу ж прийшов до тями.

Це було двоє дітей, маленьких і худих, одягнених бідно й навіть гірш ніж бідно — в якесь грубо виткане полотно, подерте й вимазане грязюкою. Волосся мали склеєне в посторонки, які тут-таки привернули мою увагу, бо це був чудовий приклад plika polonica. Діти були зв'язані, наче сарни, й приторочені до сідел — я боявся, чи їм у цей спосіб не зашкодили й не поламали їхніх тоненьких кісточок. Вояки тлумачили, що інакше не можна було, бо ті кусалися й копали ногами.

Коли Його Величність закінчив снідати, а потім мав іще пити настій із трав, що давало надію на покращення його настрою, я вийшов до тих дітей і, наказавши спершу обмити їм обличчя, придивився до них зблизька, остерігаючись, однак, щоб мене не покусали. Якщо оцінювати за зростом, я би сказав, що вони мали десь чотири і шість років, однак, судячи із зубів, я вирішив, що вони старші, хоча виглядають маленькими. Дівчинка була більшою і сильнішою, хлопчик натомість — мізерний, збідований, але цілком притомний і рухливий. Але те, що мене найбільше в них зацікавило, — це шкіра Вона мала дивний, якого я ніде раніше не бачив, відтінок — чи то молодого горошку, чи то італійських оливок. Волосся, яке сковтуненими стручками звисало їм на обличчя, було світлим, але немовби вкритим тоненьким зеленим шаром, наче замшіле каміння. Молодий Ричивольський сказав мені, що оті Зелені Діти, як ми їх одразу назвали, — то, мабуть, жертви війни, яких природа вигодувала в лісі, як можна було почути хоча б в історії про Ромула і Рема. Поле дії природи є величезним, значно більшим, ніж скромна ділянка людини.

Якось питав мене Король — коли ми їхали степом від Могилева, де на горизонті ще диміли попалені села, які швидко поглинав ліс, — що це таке, природа. Тож я відповів йому, відповідно до свого переконання, що природа — це все те, що нас оточує, за винятком того, що людське, тобто нас самих і наших виробів. Король поморгав тоді очима, наче пробував щось роздивитися (а що там побачив — не знаю), і сказав:

— Це велике ніщо.

Гадаю, що так бачать світ очі тих, котрі виховані при дворах, котрі звикли дивитися на візерунки венеційських тканин, на вигадливе плетиво турецьких килимів, на викладанки з кахлів і на мозаїки. Коли ж їхній погляд звернеться до всієї складності природи, то бачать вони там тільки хаос і оте велике ніщо.

Кожна пожежа зумовлює, що природа відбирає те, що людина в неї забрала, а також відважно сягає по самі людські істоти, пробуючи повернути їх до природного стану. Однак, дивлячись на цих дітей, можна би сумніватися, чи якийсь рай іще існує в природі, — такими вони були дикими й худими. Його Величність був неабияк ними зацікавлений — наказав долучити їх до багажу, аби вони доїхали з нами до Львова й були там як слід обстежені, але врешті-решт відмовився від свого наміру, бо обставини раптово змінилися. Виявилося-бо, що палець на королівській стопі так страшенно розпухнув, що Його Величності не вдавалося більше взути чобіт. Та й біль сильно його мучив — я бачив, як на королівському обличчі проступали краплини поту. В мене мурашки побігли по спині, коли я почув, як володар цієї великої держави починає плачливо стогнати. Про виїзд не було й мови. Я поклав Його Величність біля печі й приготував компреси, наказав також видалити з хати всіх, хто міг би стати непотрібним свідком хвороби Королівської Величності. Коли виносили отих нещасних, упійманих у лісі дітей, позв'язуваних, наче ягнята, дівчинка якимось чудесним чином вирвалася з рук слуг і кинулася до вимучених ніг Короля й почала терти палець своїм ковтуном із волосся. Здивований володар жестом наказав, щоб їй це дозволили. Його Величність, вельми вражений, за якийсь час ствердив, що болить уже менше, після чого сказав, щоб дітей добре нагодували й одягли нарешті як людей, що й було зроблено. А однак, коли ми пакували багаж і коли я отак безневинно простягнув до хлопця руку, щоб погладити його по голові, як це роблять із дітьми в усіх країнах, то він так сильно вкусив мене в зап'ястя, що в мене аж потекла кров. Побоюючись, щоб не сталося якого сказу, я відійшов обмити ранку в поблизькому струмку. І от там, біля води, на багнистому й грязькому березі сталося так, що я фатально послизнувся й, падаючи, ударився всім тілом об дерев'яний місток, так, що складені тут же дрова в ту саму мить обвалилися на мене. Я відчув страшенний біль у нозі, який справив, що я завив, наче звір. Устиг іще зрозуміти, що сталося щось недобре, після чого зомлів.

Коли я прийшов до тями, бо молодий Ричивольський бив мене по щоках, то побачив над собою стелю кімнати в хаті, а навкруг — стурбовані обличчя, серед яких і обличчя Його Величності — всі вони були якось дивно видовжені, розпливчасті, колихалися. Я тоді зрозумів, що маю гарячку і що довго був непритомним.

— Бога ради, Дейвісон, що ж ти з собою зробив? — заклопотано промовив Його Величність, схиляючись наді мною. Завиті локони його дорожньої перуки ковзнули по моїх грудях, і мені здалося, що цей делікатний дотик теж справив мені біль. Навіть у таку мить моєї уваги не уникло те, що обличчя Його Королівської Величності повеселішало, краплин поту вже не було, і стояв він переді мною в чоботях.

— Нам треба рушати, Дейвісон, — сказав він мені засмучено.

— Без мене? — охнув я перелякано, тремтячи від болю й страху, що мене тут покинуть.

— Невдовзі матимеш тут найкращого львівського медика…

Я розплакався більше від розпачу, ніж від фізичних страждань.

Зі слізьми попрощався я з Його Величністю, кортеж якого рушив далі. Без мене! Залишили мені для товариства молодого Ричивольського, чим полегшили принаймні частину мого болю, і віддали нас під опіку підкоморія Гайдамовича. Мабуть, щоб потішити нас, залишили також в обійсті Зелених Дітей — може, для того, щоб запевнити мені якесь заняття, поки не приїде по мене рятунок.

Виявилося, що моя нога зламана у двох місцях, до того ж у якийсь складний спосіб. В одному місці кістка пробила шкіру, й потрібне було велике вміння, щоби поскладати це докупи. Сам собою я зайнятись не міг, бо одразу втрачав свідомість, хоча й чув про таких, що навіть самі на собі робили ампутації. Ще до того, як вирушити, Король послав уперед кур'єра з наказом, щоб одразу ж рушав сюди найкращий лікар зі Львова, але припускаю, що потрібно було щонайменше два тижні, аби він тут з'явився. Тимчасом ногу потрібно було якнайшвидше скласти, бо якби в цьому вогкому кліматі вчепилася рани гангрена, то я б ніколи не побачив французького двору, на який так нарікав і який зараз, у критичний момент, здавався мені центром справжнього світу, втраченим раєм, найпрекраснішим із моїх снів. Не побачив би я більше й гір Шотландії.

Кілька днів я сам собі призначав протибольові засоби, ті самі, які давав Королю від подагри. Зі Львова прибув нарешті посланець, але без лікаря, бо той у дорозі був убитий однією з татарських банд, яких у цих краях розвелося безліч. Посланець запевнив, що невдовзі добереться до нас якийсь інший медик. Привіз нам також звістку про обітниці, які Король, щасливо діставшись до Львова, урочисто склав у львівському кафедральному костелі, віддаючи Річ Посполиту під опіку Божій Матері, щоби боронила країну від шведів, москалів, Хмельницького і всіх тих, які накинулись на Польщу, немов вовки на кульгаву сарну. Я розумів, що Його Величність має безліч клопотів, тож тим приємніше було мені, що разом із посланцем потрапила до нас від короля чудова оковита, кілька пляшок рейнського, хутряні кожухи і французьке мило — цим останнім я був задоволений найбільше.

Я гадаю, що світ збудований із кіл навкруг якогось одного місця. І що оте місце, яке зветься центром світу, з часом змінюється — колись були ним Греція, Рим, Єрусалим, а зараз це — безперечно, Франція, а властиво Париж. І можна би циркулем ці кола навкруг нього накреслити. Принцип тут простий: чим ближче до центру, тим більше все здається справжнім і відчутним, а чим далі, тим сильніше світ немовби розлазиться, як зотліле у вільгості полотно. І ще — цей центр світу є немовби дещо піднесений, тож ідеї, моди, винаходи — усе спливає з нього на боки. Спершу поглинається це близькими колами, далі — наступними, але вже слабше, а до найдальших місць доходить тільки невеличка частина змісту. Я повною мірою це усвідомлював, лежачи в обійсті підкоморія Гайдамовича, десь на болотах — мабуть, в останньому з можливих кіл, далеко від центру світу, самотній, як вигнанець Овідій у Томах. І марилося мені в гарячці, що як Данте свою «Divina Commedia», так і я міг би написати великий твір про кола, але не в потойбіччі, а в цьому світі, про кола Європи, а кожне з них би зі щораз іншим гріхом боролося й іншій було б піддане карі. Це була би справді велика комедія прихованих ігор, розірваних союзів, комедія, в якій ролі змінюються протягом спектаклю і до кінця неясно, qui pro quo. Повість про манію величі деяких, про байдужість і самолюбство інших, про хоробрість і відданість нечисленних, хоча, може, й численніших, ніж здається. Героїв, що діють на отій званій Європою сцені, зовсім не поєднувала б релігія, як би дехто того хотів — бо ж релігія радше розділяє, чого важко не визнати, маючи на увазі кількість трупів із релігійних причин, хоча б у тих війнах, що ведуться сьогодні. Зате поєднувало б їх в отій комедії щось інше — бо фінал мав би бути щасливим і успішним: віра в здоровий глузд і розум у цій великій божій справі. Бог дав нам відчуття й розум, щоб ними пізнавати світ і примножувати свої знання. Європа там, де працює розум.

Отакі речі роїлися в моїй голові у світліші хвилини. Більшість наступних днів я провів, однак, у гарячці, а коли львівський лікар усе ще не з'являвся, мої господарі за дозволом молодого Ричивольського, який узяв на себе відповідальність за опіку наді мною, послали на болота по якусь жінку. Прийшла вона разом зі своїм німим помічником і, вливши в мене спершу пляшку оковитої, направила мені ногу і склала поламані в ній кістки. Усе це збуджено розповідав мені потім мій молодий товариш, бо я сам нічого не пам'ятав.

Коли я після процедури опритомнів, сонце вже стояло високо. Невдовзі підійшов Великдень. У Гайдамовичів з'явився ксьондз, аби в капличці при дорозі провести святкову службу, а принагідно охрестив Зелених Дітей, про що схвильовано доповів мій приятель, додавши, що в обійсті подейкували, ніби це кинуті на мене тими істотами вроки привели до нещастя. У такі бридні я не вірив і заборонив їх повторювати. Одного вечора привів до мене Ричивольський оту дівчинку, була вона вже чиста й гарно вдягнена, до того ж цілком спокійна. І наказав їй, із мого дозволу, щоб своїми стручками-ковтунами натерла мою хвору ногу, так як раніше зробила Королю. Я сичав, бо боліло навіть від того дотику волосся, але все ж витримав його, і помалу біль ослабнув і набряк немовби зменшився. І зробила вона так іще три рази.

Через кілька днів, коли — як то навесні — зробилося тепліше, я спробував устати. Милиці, які мені тут вистругали, були дуже зручними, тож дійшов я до ґанку й там, тужачи за світлом і свіжим повітрям, провів увесь пополудень. Приглядався до всього, що робилося в досить бідному господарстві підкоморія. Дім був, щоправда, багатий і великий, але стайні та стодоли неначе походили зі значно дальшого кола цивілізації. Я з сумом усвідомив, що застряг тут на довший час і що аби витримати це вигнання, мушу знайти собі якесь заняття, бо тільки так зможу не запасти в меланхолію в цьому вогкому, багнистому краї та зберегти надію, що добрий Бог дозволить мені ще колись повернутися до Франції.

Ричивольський привів мені отих диких дітей, яких Гайдамовичі пригорнули, не знаючи, що з ними зробити в цій глушині, до того ж під час війни, та ще й сподіваючись, що про них може згадати Королівська Величність. Дітей тримали під ключем у сараї, де була безліч потрібних і непотрібних речей. Оскільки стіни його були збиті з дощок, то діти крізь шпари між ними водили поглядом за домочадцями. Випорожнялися під домом, присідаючи; їли руками, дуже жадібно, м'яса, однак, знати не хотіли й випльовували його. Не знали також ложок ані миски з водою. Злякавшись, кидалися на землю й, ходячи на чотирьох, пробували кусатися, а висварені, скулювались у собі й надовго нерухоміли. Одне з одним спілкувалися хрипкими звуками, а коли тільки з'являлося сонце, скидали з себе одяг і вигрівалися в сонячному теплі.

Молодий Ричивольський вирішив, що ці діти будуть для мене розвагою й заняттям, бо як учений я захочу їх вивчити й описати, а це допоможе мені не думати весь час про зламану ногу.

І він мав рацію. Мені здавалося, що ті малі чудиська відчували щось на зразок скрухи, бачачи мою перев'язану внаслідок укусу руку та нерухому ногу в лубках. Дівчинка з часом почала відчувати до мене довіру й дозволила мені одного разу докладно себе оглянути. Ми сиділи на сонці перед розігрітими дерев'яними стінами сараю. Природа ожила: всюдисущий запах вогкості став слабшим. Я делікатно повернув лице дівчинки до світла й узяв у долоні кілька посторонків з її волосся — вони здавалися теплими, немов зробленими з вовни, а понюхавши їх, я ствердив, що воно пахнуть мохом; здавалося, ніби в них вросли якісь лишайники. Її шкіра, якщо розглядати зблизька, повна була малесеньких темно-зелених крапочок, які я, до того як роздивився їх, брав за бруд. Це нас із Ричивольським дуже здивувало — ми вирішили, що вона має в собі щось рослинне. Ми підозрювали, що вона тому роздягається так і підставляється сонцю, бо, як кожна рослина, потребує сонячного світла, яким годується через шкіру, а поза тим не мусить їсти ще щось, достатньо їй і хлібних крихт. Зрештою, її вже й назвали М'якушка — ім'я, яке мені важко було вимовляти, але звучало воно гарно. Означало воно м'яку середину хліба, отже й когось, хто таку середину виїдає зі скибки, а шкірку залишає і не їсть.

Ричивольський, щораз більше зацікавлений Зеленими Дітьми, розказав мені, що чув, як дівчинка співає. Щоправда, як виходило з його розповіді, це більше нагадувало якесь буркотіння, але означало, що горла вони мають нормальні, а брак мови — це вже проблема іншого характеру. А ще я ствердив, що будовою тіла вони нічим не відрізняються від звичайних дітей.

— А може, це ми якихось польських ельфів упіймали? — якось пожартував я. Молодий Ричивольський обурився, що я тримаю його за дикуна; він у такі речі не вірить.

Мешканці дому мали різні думки, що робити з plica polonica, тобто з ковтуном. А той ще й був зелений! Переважно вважали, що ковтун — це ознака внутрішньої хвороби, яку та штука витягає назовні. Гадали, що якби його обрізати, то хвороба повернулася б у тіло і вбила власника. Інші, а серед них і підкоморій Гайдамович — оскільки вважав себе людиною світською, — зі свого боку твердили, що його належить обрізати, бо в ньому живуть воші та інше паскудство.

Підкоморій наказав навіть принести ножиці для стрижки овець і зрізати з дітей їхні зеленаві стручки. Переляканий хлопчик ховався за сестру (припускаю, що то була його сестра), але дівчинка здавалася хороброю і навіть зарозумілою — вона виступила вперед, вліпила погляд у підкоморія і не відводила його, аж поки Гайдамович зніяковів. Одночасно з її горла добувалося гарчання, як у дикого звіра, а її губи розхилилися, оголивши краї зубів. Була в її погляді якась неприступність, наче вона не знала наших порядків і дивилася на нас так, як дивляться тварини — трохи навскіс. З іншого боку, була в цьому також якась впевненість у собі, несподівана, доросла, тож на якийсь момент я побачив у ній не дитину, а маленьку старушенцію. У нас у всіх пробігли по спинах мурашки, а підкоморій врешті-решт наказав відмовитись від стрижки.

На жаль, через якийсь час після їхнього хрещення в дерев'яній церквичці, схожій на курник, сталося, що хлопчик уночі захворів і, на превелике здивування і страх усіх інших, швидко помер, що вся челядь узяла за ознаку його диявольської природи — кого ж, як не чорта, могла вбити свячена вода! А що не одразу — що ж, зло відвойовувало своє… Summa summarum визнали, що у справу Зелених Дітей втрутилися вищі сили.

Саме того дня болота навколо обійстя розбринілися різними звуками чи то птаства, чи то жаб — наче жалобний оркестр. Маленьке тіло дитини вимили й поклали на мари. Навколо поставили свічки. Мені, як лікарю, дозволили під час усього цього ще раз оглянути тіло, і в мене аж серце на якусь мить стиснулося від вигляду такого малюка. І тільки тоді, дивлячись на нього голого, я побачив у ньому дитину, а не якесь диво, і подумав також, що, як кожне живе створіння, і ця дитина повинна мати батька й матір — і де ж вони тепер? Чи тужать? Чи непокояться?

Швидко опанувавши ці емоції, негідні вченого медика, я після докладного огляду вирішив, що дитині, можливо, зашкодили надто ранні купання у крижаній воді струмка, і від цього настала смерть. А ще я ствердив, що немає в ньому нічого дивного, окрім кольору шкіри, який я пояснив довгим перебуванням у лісі й серед сил природи. Мабуть, шкіра уподібнилася оточенню, так як крила деяких птахів стають схожими на кору дерев, а польові коники — на траву. Природа повна таких відповідностей. І була ще так створена, щоби для кожної недуги існував природний лік. Про це писав учитель, який служить мені зразком, великий Парацельс, і тепер я це саме повторював молодому Ричивольському.

Уже в першу ніч після смерті тіло хлопця зникло. Виявилося, що жінки, які доглядали його, одурманені димом із кадила, після опівночі пішли й полягали спати, а коли встали на світанку, по трупові й сліду не було. Нас побудили, позапалювали в усьому домі світло — жах і неспокій охопили усіх. Челядь одразу пустила чутки, що малий зелений чорт завдяки магічним силам тільки вдавав смерть, а коли з ним біля мар нікого не було, ожив і повернувся до своїх у лісі. Інші додавали, що він може помститися за неволю, тому почали замикати двері на засув — запанував великий неспокій, наче нам загрожував татарський напад. Ми замкнули на всі замки М'якушку, дивно байдужу, в подертому одязі, брудну, що кидало на неї певні підозри. Ми з молодим Ричивольським старанно вивчили всі сліди: у самій хаті було тільки кілька смуг на підлозі, немовби тягли тіло, надворі натомість паніка зробила своє, і нічого вже не можна було розпізнати — усе було затоптане. Похорон скасували, мари прибрали, а свічки заховали до скринь, де вони мали чекати на наступну оказію. Аби тільки не сталася вона надто швидко! Протягом кількох днів, як то кажуть, жили ми в обійсті наче в облозі але цього разу не турки чи москалі жахали нас — то був якийсь дивний страх, листяно-зеленавий, що смердів болотом і лишайниками. Страх липкий, безмовний, який плутав нам думки й скеровував їх до папоротей, до бездонного багна. Комахи неначе спостерігали за нами, а таємничі звуки з лісу здавалися нам криками й голосінням. І всі, челядь і панство, зібралися в головній кімнаті, що зветься тут «світлиця», де ми без апетиту з'їли скромну вечерю й пили оковиту, але не для того, щоб радіти, а від страху й переживань.

Весна щораз енергійніше наступала на нас із околичних лісів і розливалася по болотах, тож невдовзі забарвилися вони квітами на довгих стеблах, водяними ліліями небувалих форм і кольорів, а також плавучими рослинами з великим листям, назви яких я не знав, за що мені було соромно як ботанікові. Молодий Ричивольський робив, що міг, аби знайти мені якесь заняття, але що ж можна було вигадати в цих обставинах? Книжок тут не було, а невеличкий запас паперу й чорнила дозволяв мені ледь-що робити замальовки рослин. Чимраз частіше мій погляд пересувався до тієї дівчинки, М'якушки, яка тепер, коли залишилась без брата, почала до нас горнутися. Особливо прив'язалася до молодого Ричивольського, ходила за ним, і я навіть почав підозрювати, що погано оцінив її вік. Тож і пробував розгледіти в неї якісь ознаки ранньої жіночості, але тіло вона мала дитинне, худе, без жодних округлостей. І хоча Гайдамовичі дали їй гарне вбрання й черевички, проте вона обережно знімала їх, щойно виходила поза дім, і старанно складала під стіною. Невдовзі ми почали навчати М'якушку говорити й писати. Я малював їй тварин і показував з надією, що вона видобуде з себе якийсь голос Вона уважно дивилася, але в мене складалося враження, що її погляд зісковзує з поверхні аркуша, не торкаючись змісту. А коли брала в руку вуглик, то вміла намалювати ним на папері кружечок, але їй це швидко набридало.

Мушу написати тут кілька слів про молодого Ричивольського. Мав він ім'я Фелікс, і це ім'я добре його окреслювало, бо був він чоловіком щасливим в усіх обставинах, завжди в гарному настрої, сповнений добрих намірів незалежно від усього того, що з ним траплялося. А трапилося з ним те, що всю його родину москалі вирізали вщент, батькові розпоровши живіт, а сестер і матір жорстоко зґвалтувавши. Як він зумів після цього зберегти душевний спокій, я не розумів, бо ніколи в нього ані сльозинка не скотилася, ані не піддався він ніякій меланхолії. Він уже багато чого від мене навчився, тож не даремними були старання Його Величності, щоб віддати його доброму — якщо випадає так про себе говорити — вчителю в руки. І мав би цей чоловік, дрібної легкої статури, гнучкий, світлий, синьоокий, шанс великої кар'єри, якби не подальші події, які я тут зараз опишу. Тимчасом, однак, отой молодий Ричивольський іще більше від мене — нездатного ходити далі, ніж на подвір'я, отяжілого від польської кухні — цікавився феноменом plica polonica, який тут, у Гайдамовичах, зрісся воєдино з М'якушкою.

Улітку, під час липневої спеки, дізналися ми з листів, що Варшава вирвана з рук шведів, і я вже думав, що все повернеться до колишніх порядків, а я настільки видужаю, що зможу приєднатися до Його Королівської Величності й зайнятися його подагрою. Наразі підірваним здоров'ям Його Величності опікувався інший лікар, що вселяло в мене неспокій. Методика лікування меркурієм, яку я хотів до Короля застосувати, була ще мало відомою. Лікарське мистецтво і практика в Польщі ще є недосконалими, лікарі не знають про те, що в нові часи було відкрито в анатомії й аптекарській науці, покладаються на якісь старі способи, ближчі до народної мудрості, ніж до результатів доскіпливих досліджень. Проте я вчинив би нечесно, якби приховав своє переконання, що навіть на найчудеснішому дворі Людовіка мало який медик не є de facto шарлатаном, який спирається на відкриття й досліди, висмоктані з пальця.

На жаль, моя нога не зросталася як слід, і я все ще не міг спиратися на неї. Приходила до мене ота бабка — шептуха, як її тут називали, — і натирала мені кволі м'язи якоюсь смердючою коричневою рідиною. У цей час дійшла до нас сумна звістка, що шведи знову здобули Варшаву і грабують її немилосердно. Тож думав я про свій талан, про те, що не без причини довелося мені одужувати тут, на цих болотах, і що Бог призначив мені це все, аби безпечно сховати мене від насильства, війни й людського шаленства.

Тимчасом десь через два тижні після святого Кшиштофа, день якого тут на болотах урочисто святкують — що й зрозуміло, оскільки той святий переніс малого Ісуса через воду на сухий берег, — ми вперше почули голос М'якушки. Спершу озвалася вона до молодого Ричивольського, а коли той, здивований, запитав її, чому вона до цього часу не говорила, то відповіла, що ніхто її ні про що не питав, що певною мірою було правдою, бо ми вирішили, що вона говорити не може. Я дуже шкодував, що так слабо знаю польську мову, бо одразу б розпитав її про різні речі, але й Ричивольський мав клопіт із тим, щоб зрозуміти її, бо говорила вона якимось тутешнім русинським діалектом… Вимовляла окремі слова або короткі речення й зупиняла на нас погляд, наче перевіряла їхню силу або домагалася від нас підтвердження. Мала голос, який до неї не пасував — низький, неначе чоловічий; не був це, в кожному разі, голос маленької дівчинки. Коли, показуючи на щось пальцем, казала «дерево», «небо», «вода», то мені ставало досить моторошно, бо звучало це так, наче слова, що означали ті прості речі, пливли звідкись із потойбічного світу.

Літо було в розпалі, тож болота пересохли, але ніхто цьому особливо не радів, бо вони тепер ставали проїзними для всіх, внаслідок чого Гайдамовичі зазнавали постійних нападів роззухвалених неустанною війною гультяїв і бандитів — у такий час важко було зрозуміти, хто кого тримається і на чийому боці стоїть. Одного разу напали на нас москалі, Гайдамович мусив із ними домовлятися і платити викуп. Іншим разом ми відбивали напад банди військових мародерів. Молодий Ричивольський схопив зброю і застрелив кількох, що всі вважали великим геройством.

Я в кожному проїжджому вичікував королівського посланця, прагнучи, аби Його Величність забрав мене до себе, але нічого в цій справі не діялося, бо війна тривала, і Король енергійно рухався разом із військом, забувши, либонь, про свого чужоземного лікаря. Я гадав, що й без запрошення вирушу в дорогу, але що з того, якщо я й на коня не міг сісти сам. Охоплений цими сумними думками, я тимчасом дивився зі своєї лавочки, як довкола М'якушки з дня на день у чимраз більших кількостях збиралися молоденькі прислужниці з дому, селянські діти, а часом і панич, і панночки Гайдамовичів — і всі слухали її оповідок.

— Про що вони там так щебечуть? Що кажуть? — допитувався я в Ричивольського, який спочатку підслуховував, а потім уже відкрито підсідав до тієї дивної групи. Потім переказував мені все, коли клав мене спати і своїми маленькими долонями втирав мені в шрами, що мали загоїтись, смердючу мазь від шептухи — медикамент, який виявився на диво помічним.

— Вона розповідає, що в лісі, далеко за болотами, є країна, де місяць світить таким самим блиском, як сонце, яке темніше, ніж наше. — Його пальці делікатно гладили мою нещасну шкіру, щоб потім вим'яти трохи моє стегно й домогтися, щоб у ньому краще кружляла кров. — У тій країні люди живуть на деревах, а сплять у дуплах. У місячний день видираються на самі верхівки дерев і там підставляють місяцю голі тіла, від чого їхня шкіра робиться зеленою. Завдяки тому світлу вони зовсім не мусять їсти, і їм достатньо лісових ягід, грибів і горіхів. А оскільки там не треба обробляти землю ані будувати садиб, то будь-яка праця виконується там для задоволення. Немає там ніяких володарів чи панів, немає селян чи князів. Коли мають щось зробити, збираються на одному дереві й радяться, а потім роблять те, що постановили. Якщо хтось від цього ухиляється, то дають йому спокій і залишають його: однаково повернеться. Якщо хтось когось полюбить, то залишається з ним на якийсь час, а коли це почуття в нього минає, то він іде до когось іншого. Звідси беруться діти. А коли вже така дитина з'явиться, то за батьків має всіх, і всі охоче такою дитиною займаються. Часом, коли вилізуть на найвище дерево, маячить їм здаля наш світ, бачать дими спалених сіл і відчувають сморід спалених тіл. Тоді швидко тікають під листя, не хочуть-бо паскудити собі очей такими картинами та псувати носа такими запахами. Яскравість нашого світу для них огидна й відразлива. Вважають це якимось міражем, бо ніколи ніякі татари чи москалі до них не добиралися. Вони гадають, що ми нереальні, що ми — це поганий сон.

Якось Ричивольський запитав М'якушку, чи вірить вона в Бога.

— А що таке Бог? — відповіла вона запитанням.

Усім це здалося дивним, але також і привабливим, отаке життя без усвідомлення існування Бога — могло воно бути простішим, і не треба би було ставити собі цих дражливих запитань. Чому це Бог дозволяє такі великі страждання, якщо він добрий, милосердний і всемогутній?

Я якось попросив запитати, як цей зелений народ проводить зиму. Ще того самого вечора Ричивольський приніс мені відповідь і, розминаючи моє бідне стегно, розповів, що вони взагалі зими не помічають, бо тільки-но настають перші холоди, вони збираються в найбільшому дуплі найбільшого дерева і там, тулячись одне до одного, як миші, западають у сон. Помалу покриває їх густий мох, який захищає від холоду, до того ж великі гриби виростають на вході до дупла, тож іззовні вони стають невидимими. Їхні сни мають таку властивість, що є спільними, тобто коли хтось щось снить, то другий те неначе «бачить» у своїй голові. У такий спосіб їм ніколи не буває нудно. За зиму вони дуже худнуть, тому коли сходить перший теплий весняний місяць, усі вилазять на верхівки дерев і там цілими місячними днями підставляють його променям бліді тіла, аж поки добряче зазеленіють. Мають вони також свій спосіб спілкуватися з тваринами, а оскільки не їдять м'яса й не полюють, то тварини дружать із ними та допомагають їм. Начебто навіть розповідають їм свої тваринні історії, завдяки чому ці люди стають мудрішими й краще знають природу.

Усе це здалося мені народними байками, я навіть замислювався, чи не вигадує цих речей сам Ричивольський, тому одного дня, з допомогою слуги, я підкрався, щоб послухати М'якушку. Мушу визнати, що дівчинка говорила цілком вільно й сміливо, і всі мовчки її слухали, а того, чи Ричивольський не збагатив якось її розповідь, ствердити я все ж не міг. Одного разу попросив я запитати її про смерть. Ричивольський приніс мені таку відповідь:

— Вони вважають себе рослинами. Людина — це рослина, кажуть, і тварини її з'їдять. Тому своїх померлих вони прив'язують до гілок на деревах і чекають, аж тіло пожеруть птахи й лісні звірі.

У середині серпня, коли болота ще більше пересохли, а дороги стали твердими, з'явився нарешті в Гайдамовичах так довго очікуваний мною посланець від Короля. Прибув він зі зручним екіпажем, кількома солдатами, а так само з листами й дарунками для мене: були там новий одяг і добрі напої. Мене так зворушила ця королівська щедрість, що я аж розплакався. Радість моя була великою, бо через кілька днів мали ми вирушати назад до світу. Кульгаючи й підскакуючи, я раз по раз обціловував Ричивольського, досить уже маючи цього обійстя, схованого між лісами й болотами, цього згнилого листя, цих мух, павуків, хробаків, жаб, хрущів всілякого роду, всепроникної вогкості, запаху мулу, важкого, одурманливого аромату зелені. Мені вже все це остогидло. Нарис про plica polonica я вже, властиво, написав і думав, що сильно підірвав до нього довіру. Описав також кілька тутешніх рослин. Що ж мені тут іще робити?

Молодий Ричивольський не був, однак, так як я, задоволений скорим від'їздом. Він неспокійно поводився, десь зникав, а вечорами інформував мене лишень, що йде під липу поговорити, твердячи при цьому, що веде власні дослідження. Я про щось мав би здогадатися, але так був приголомшений близьким від'їздом, що нічого не сподівався.

Повня випала на перші дні вересня, а я завжди погано сплю під час повні. Місяць стояв над лісом і болотами такий великий, що міг пробудити страх. Це була одна з останніх ночей перед виїздом — хоч я перед цим цілий день пакував свої гербарії й почувався втомленим, проте не міг заснути і крутився з боку на бік. Мені здавалося, що десь у домі чулися якісь шепоти, тупіт маленьких ніг, шорхання, застережливе рипіння завіс у дверях. Я гадав, що це якась мара, але вранці виявилося, що ні. Отож усі діти й уся молодь зникли з дому без сліду, серед них і діти підкоморія, чотири дівчинки й хлопець — усіх разом було їх тридцять чотири, усе потомство цього поселення; залишились тільки немовлята біля матчиних грудей… Зник також мій гарний молодий Ричивольський, якого я вже бачив біля себе при французькому дворі.

То був судний день у Гайдамовичах, жіноче голосіння летіло аж до неба. Швидко відкинули думку, що це справа татар, які, як відомо, беруть дітей у ясир — надто тихо все відбулося. Почали припускати, що тут діяла якась нечиста сила. Чоловіки, нагостривши, хто що мав — коси, серпи, мечі, — раз по раз хрестячись, рушили ополудні зімкнутим загоном на пошуки пропалих. Нікого, однак, не знайшли. Під вечір парубки виявили в лісі недалеко від двору дитяче тіло, розміщене високо на дереві, від чого зчинився страшний крик, усі-бо розпізнали за саваном, що був це отой Зелений Хлопець, який помер навесні. Зараз уже небагато від нього лишилося, бо птахи зробили своє.

Зникло з обійстя все, що свіже й молоде, — і майбутнє зникло. Ліс стояв муром навколо Гайдамовичів, наче був військом наймогутнішого королівства на всій землі і наче саме тепер його герольди проголошували повернення. Куди? В останнє, безконечної величини коло світу, поза тінь листя, поза пляму світла, у вічну тінь.

Я чекав на повернення молодого Ричивольського ще три дні, аж врешті-решт залишив йому листа: «Якби ти вернувся, де б я не був, приїдь до мене». Після тих трьох днів усі в Гайдамовичах зрозуміли, що молоді вже не знайдуться, що пішли вони до місячного світу. Я плакав, коли рушав королівський екіпаж, але не через докучливу все ще ногу, а внаслідок якогось глибинного збудження. Оце я покидав останнє коло світу, його гидкі вогкі рубежі, його не записаний ніде біль, його розмиті непевні горизонти, за якими є вже тільки Велике Ніщо. І знову прямував до центру, туди, де одразу все набирає смислу й укладається в єдину цілість. І записую зараз те, що я на рубежах побачив, чесно, так як було, нічого не додаючи, нічого не віднімаючи; і розраховую, що Читач допоможе мені зрозуміти, що там тоді сталося і що мені збагнута важко, бо периферія світу назавжди позначає нас таємничою німотою.

Консерви

Коли вона померла, він справив їй належний похорон. Прийшли всі її приятельки, бридкі старі пані в беретах, у шубах, що пахли нафталіном, із комірами з нутрій, із яких стирчали їхні голови, наче великі бліді шишки. Почали тактовно схлипувати, коли труна на мокрих від дощу мотузах з'їхала вниз, а потім, збиті в групки під куполами складаних парасольок із найнеймовірнішими візерунками, рушили в напрямку автобусних зупинок.

Ще того самого вечора він відкрив маленький бар, де вона тримала свої документи, і шукав там… сам не знав, що саме. Гроші. Акції. Облігації. Один із тих полісів на спокійну старість, які завжди рекламують по телебаченню осінніми сценами, повними опадаючого листя.

Він познаходив тільки старі ощадні книжечки з шістдесятих і сімдесятих років, а також партійний квиток батька, який щасливо помер у вісімдесят першому році в цілковитому переконанні, що комунізм є устроєм метафізичним і вічним. Лежали там також його малюнки з дитячого садка, старанно зібрані в картонній теці з гумкою. Це його зворушило. Ніколи б він не подумав, що вона зберігала його малюнки. Були там також її зошити, заповнені рецептами на пікулі, маринади й конфітюри. Кожен починався на окремій сторінці, а назву прикрашали несміливі завитки — кухонна демонстрація потреби краси. «Пікулі з гірчицею». «Маринована диня á Іа Діана». «Салат авіньйонський». «Боровик по-креольськи». Часом з'являлися дрібні екстраваґанції: «Желе з яблучних шкірок», наприклад, або «Татарак у цукрі».

Це навело його на думку, щоб зійти до пивниці. Він не бував там роками. Але вона, його мати, охоче проводила там час, і він цьому якось ніколи не дивувався. Коли вона вважала, що він надто голосно дивиться футбол, коли нічим не допомагали її щораз мізерніші скарги, він чув брязкіт ключів, а потім стукіт дверей — і вона зникала на довгий, благословенний час. І тоді вже без жодних перешкод він міг віддаватися своєму улюбленому заняттю — випорожненню все нових банок пива і пильнуванню двох груп чоловіків, одягнених у кольорові футболки, які переміщалися в погоні за м'ячем з однієї половини поля на іншу.

Пивниця виглядала надзвичайно охайно. Тут лежав маленький витертий килимок — ох, він пам'ятав його ще з дитинства — і стояло оббите плюшем крісло; на ньому він помітив гарненько складений зв'язаний на спицях плед. Ще тут був торшер зі столиком і кілька вкрай зачитаних книжок. Однак те, що створювало пекельне враження, — це полиці, повні блискучих баночок із консервами. На всіх них були приліплені етикетки, на яких повторювалися, як він зауважив, назви з зошитів із рецептами: «Корнішони в заливці пані Стасі, 1999», «Паприка на закуску, 2003», «Смалець пані Зосі». Деякі з цих назв звучали таємничо, наприклад «Квасолька-шпарагівка апертизована» — він ніяк не міг собі пригадати, що значить «апертизувати»[1]. Вигляд стиснутих у баночці блідих грибів, різнобарвних овочів чи криваво-червоних перчиків пробуджував у ньому жагу до життя. Поверхово обшукав полички, але не знайшов захованих за баночками цінних паперів чи грошей. Виглядало на те, що вона нічого йому не залишила.

Він розширив свій життєвий простір за рахунок її кімнати — кидав тут тепер брудні лахи та складав коробки з пивом. Час від часу приносив собі знизу ящик консервів, по черзі відкривав баночки одним рухом долоні й виделкою вигрібав зсередини те, що там було. Пиво й горішки чи солоні палички в поєднанні з маринованою паприкою або маленькими, делікатними, як немовлята, корнішонами смакували чудово. Він сидів перед телевізором, обдумуючи свою нову життєву ситуацію, свіжо здобуту свободу. Йому здавалося, ніби він щойно здав матуру, і все було для нього відкрите; наче починалося нове, справжнє життя. А він же мав уже свої літа, минулого року стукнуло п'ятдесят, почувався, однак, молодо — саме як випускник школи.

Хоча гроші з останньої пенсії померлої матері помалу закінчувались, він вирішив, що ще має час на ухвалення правильних рішень. Без поспіху з'їсть те, що вона залишила йому в спадок. Купуватиме щонайбільше хліб і масло. І, звичайно, пиво. Потім, може, і справді пошукає якусь роботу — саме цим свердлила вона йому дірку в голові упродовж останніх двадцяти кількох років. Може, піде до бюро працевлаштування — напевно, знайдеться щось для п'ятдесятирічного шкільного випускника, такого, як він. Може, навіть одягне світлий костюм, як слід нею випрасуваний і повішений у шафі в комплекті з блакитною сорочкою, і рушить у місто. Якщо тільки не буде по телебаченню ніякого футболу.

Він був вільний. Але трохи бракувало йому човгання материних капців, він звик до того монотонного звуку, до якого зазвичай додавався її тихий голос: «Дав би вже спокій тому телевізору, пішов би кудись до людей, познайомився з якою дівчиною. Чи маєш намір прожити так решту життя? Знайшов би собі власне мешкання, тут надто тісно для двох. Люди женяться, мають дітей, їздять у відпустку з палаткою, домовляються на шашлики. А ти що? Не соромно тобі, що утримує тебе стара хвора жінка? Спершу твій батько, а тепер ти — все вам треба випрати, випрасувати, принести додому продукт. Цей телевізор заважає мені, я не можу спати, а ти сидиш біля нього до ранку. Що ти там дивишся цілими ночами, як тобі не набридне?» Так товкла цілими годинами, тож купив собі слухавки. Це було якесь вирішення: вона не чула телевізора, а він її.

Зате тепер було якось надто тихо. Її дбайливо колись прибрана кімната, повна серветок і сервантів, почала заповнюватись стосами порожніх упаковок, баночок, брудного одягу, а потім також дивним запахом — зопрілих простирадл, штукатурки, якої вже торкнулися язики грибка, замкненого простору, який, позбавлений найменшого руху повітря, починає псуватися і ферментувати. Колись, коли він шукав чисті рушники, то знайшов на дні шафи ще одну батарею консервів; вони стояли заховані, під стосами постільної білизни, зарившись у мотки вовни — партизани, п'ята слоїкова колона. Він уважно передивився їх — від тих із пивниці вони відрізнялися віком. Написи на етикетках були трохи вицвілі, повторювалися роки 1991 і 1992, але траплялися також одиничні екземпляри ще старші — наприклад із 1983 року і один із 1978. Це він виявився головною причиною неприємного запаху. Металева кришечка проіржавіла і впустила всередину повітря, взамін обдаровуючи приміщення смородом розкладу. Що б не було колись у цій банці, тепер воно перетворилося на брунатний клубок. Він усе це з огидою викинув. На етикетках повторювалися схожі написи, от хоча б: «Диня в пюре з порічок» або «Порічки в пюре з дині». Були тут також зовсім посивілі корнішони. Вмісту багатьох інших банок ніхто вже не зумів би розпізнати, якби не ґречний і услужний напис. Мариновані гриби перетворилися на непрозоре темне желе, джеми — на чорні згустки, а паштети збилися в маленькі засушені грудочки. Наступні консерви він знайшов у шафці для взуття і в схованці під ванною. Були також сховані в тумбочці біля її ліжка. Його вразила ця колекція. Чи вона ховала їжу від нього, чи робила ці запаси для себе, гадаючи, що колись її син виїде? А може, залишила їх саме йому, вважаючи, що вона помре першою, адже матері, згідно з порядком природи, живуть менше, ніж сини… Може, хотіла йому цими консервами забезпечити майбутнє? Він розглядав усе нові консерви зі змішаними почуттями зворушеності й огиди. І от наштовхнувся на одну (в кухні під мийкою) з написом «Шнурівки в оцті, 2004» — це мусило занепокоїти його. Він дивився на згорнуті в клубок коричневі шнурочки, що плавали в заливці, й чорні кульки гвоздики між ними. Йому стало всього лиш ніяково.

Він пригадав, як вона чатувала на нього, коли він стягав із вух слухавки і йшов у туалет; тоді вона спішно вислизала з кухні й ставала в нього на дорозі. «Усі пташата покидають свої гнізда, таким є порядок речей, батькам належиться відпочинок. В усій природі існує цей закон. То навіщо ж ти мене мучиш, ти вже давно мусив виїхати й улаштувати своє життя», — стогнала вона. Потім, коли він пробував її делікатно оминути, хапала його за рукав, її голос ставав вищим і ще більш пискливим: «Мені належиться спокійна старість. Дай мені нарешті спокій, я хочу відпочити». Він, однак, уже був у туалеті, провертав ключик і віддавався своїм думкам. Вона ще пробувала його перехопити, коли він повертався, але з явно меншою рішучістю. Потім розчинялася непомітно у своїй кімнаті, і там слід по ній пропадав аж до наступного ранку, коли вона навмисне гриміла начинням, щоб він не міг спати.

Але ми ж знаємо, що матері кохають власних дітей, тому вони є матерями — щоб кохати і вибачати.

Тому він зовсім не перейнявся тими шнурівками, а потім — губкою в томатному соусі, яку знайшов у пивниці. Була вона, зрештою, лояльно підписана «Губка в томатному соусі, 2001». Він відкрив її щоб перевірити, чи напис узгоджується із вмістом, і викинув усе це в смітник. Ці дивацтва він не вважав розрахованими на майбутнє злостивостями на свою адресу. Адже знаходив він і справжні рідкості. Однією з останніх баночок на верхній полиці в пивниці була розкішна рулька. Досі також текли в нього слинки на згадку про гостро заправлені бурячки, які він відкрив за шторою в кімнаті. За два дні зжер кілька баночок. А на десерт вибирав пальцем просто зі слоїчка конфітюр із айви.

На матч Польща-Англія він притягнув із пивниці цілий ящик консервів. Обставив їх батареєю пива. Сягав навмання в ящик і поїдав, майже не дивлячись, що він їсть. Одна банка привернула його увагу, бо мати зробила на етикетці смішну помилку: «Грипки мариновані, 2005». Витягав виделкою білі делікатні капелюшки, вкладав у рот, а вони, мов живі, зісковзували йому через горло до шлунка. Забили гол, потім наступний, і він навіть не помітив, коли з'їв усе.

Уночі мусив іти в туалет, де зігнувся над унітазом, здригаючись від блювотних конвульсій. Йому здавалося, що вона стоїть там і дістає його тим своїм нестерпним писклявим голосом, але притомно пригадав, що вона ж померла. Він блював до ранку, але це мало допомогло. З останніх сил йому вдалося викликати швидку. В лікарні йому хотіли зробити пересадку печінки, але не знайшли донора, тому він, не прийшовши до свідомості, вмер через кілька днів.

Виникли певні клопоти, бо не було кому забрати тіло з моргу і влаштувати похорон. Врешті-решт на звернення поліції прийшли по нього приятельки матері, оті бридкі старші пані в чудернацьких беретах. Розкривши над могилою парасольки з абсурдними візерунками, вони виконали свої жалісливі похоронні ритуали.

Шви

Це все почалося одного ранку, коли пан Б., виплутавшись із постелі, пошкандибав, як завжди, до туалету. Останнім часом він погано спав, ніч розсипалася в нього на дрібні шматочки, зовсім як коралі його померлої дружини, які він колись знайшов у шухляді. Узяв їх у руку, а зотлілий шнурочок порвався, і вицвілі кульки розсипалися по підлозі. Більшості йому не вдалося знайти, і відтоді під час безсонних ночей він часто замислювався, де вони проводять своє кругле бездумне життя, у яких клубках пилу угніздилися і які шпари в підлозі стали їхньою життєвою нішею.

Уранці, сидячи на унітазі, він побачив, що його шкарпетки, обидві, мають на самій середині шов — машинний зграбний шов, який веде від пальців стопи аж до гумки.

Ніби дрібна справа, але його заінтригувала. Мабуть, неуважно їх надягав і не помічав такого дивацтва — шкарпетки зі швом по всій довжині, від пальців через підйом аж до гумки. Тому, коли завершив туалетні омовіння, пошкандибав просто до шафи, де внизу в шухляді жили його шкарпетки, утворюючи тугий чорно-сірий клубок. Висмикнув із нього першу-ліпшу й розтягнув на висоті очей. А що натрапив на чорну, а в кімнаті було темнувато, то небагато побачив. Довелося повернутися до спальні по окуляри, і тільки тоді розгледів, що й та чорна має такий шов. Тепер він витягнув усі шкарпетки, принагідно пробуючи знайти до них пари — кожна з них мала шов, що біг від пальців до гумки. Виглядало на те, що той шов цілком для шкарпетки природний, що є її очевидною частиною і не можна його від ідеї шкарпетки відділити.

Спершу він відчув злість — невідомо, чи більше на себе, чи на ті шкарпетки. Йому були невідомі шкарпетки з таким швом по всій довжині. Він знав тільки, що вони мають шов, який біжить упоперек на висоті нігтів, але поза тим вони гладенькі. Гладенькі! Натягнув ту чорну на ногу, виглядала вона дивно, тож із огидою відкинув її та почав приміряти інші, аж урешті втомився і якийсь час відчував, що йому важко дихати. Ніколи раніше він не помічав, що шкарпетки мають такий шов. Як це може бути?

Він вирішив покинути всю цю шкарпеткову справу; останнім часом він часто так робив: те, що його переростало, старанно ховалося на горищі його пам'яті, він вирішував, що не буде більше того вживати. Почав складний ритуал запарювання собі ранкового чаю, до якого додавав трохи травок від простати. Двічі пропускав відвар через ситечко. Поки рідина стікала, пан Б. різав хліб і дві маленькі скибочки намазував маслом. Полуничний джем власного приготування виявився зіпсованим — синьо-сіре вічко плісняви провокативно й нахабно дивилося на нього зі слоїка. Тож він з'їв хліб із самим тільки маслом.

Шовна справа виринала ще кілька разів, але він потрактував її як неминуче зло — як кран, що крапає, як відірвану ручку від тумбочки чи зіпсований замочок куртки. Змагання з такими речами було понад його сили. Одразу після сніданку позначив у телевізійній програмі те, що мав намір сьогодні дивитися. День він намагався заповнити щільно, залишаючи тільки трохи порожніх годин на приготування обіду й вихід до крамниці. Зрештою йому майже ніколи йому не вдавалося пристосуватися до режиму телевізійного графіка. Він засинав у кріслі й раптом прокидався, не усвідомлюючи, котра година, пробуючи за програмою зорієнтуватися, в який час дня відключився.

У крамниці на розі, де він робив покупки, працювала так звана Керівничка. Це була поставна велика жінка з дуже світлою шкірою і сильно наведеними бровами, тоненькими, як ниточки. Коли вона пакувала йому в сітку хліб і баночку паштету, щось там штовхнуло його, і він попросив, немов мимохідь, ще й шкарпетки.

— Візьміть, прошу пана, такі, що не тиснуть, — сказала Керівничка й подала йому пару коричневих шкарпеток, охайно упакованих у целофан. Пан Б. почав їх незграбно крутити в руках, пробуючи щось роздивитися через упаковку. Керівничка взяла в нього пакунок і акуратно зняла целофан. Тут-таки розтягнула одну шкарпетку на своїй доглянутій руці з гарними штучними нігтями й підсунула до очей пана Б.

— Дивіться, вони зовсім не мають гумки, не стискають ногу, і кров плине вільно. У вашому віці… — почала, але не закінчила, визнавши, напевне, що про вік говорити не випадає.

Пан Б. схилився над її рукою, наче мав намір поцілувати.

Серединою шкарпетки біг шов.

— А чи є, може, такі, щоб без шва? — запитав ніби між іншим, коли платив за покупки.

— Як це без шва? — запитала здивована продавчиня.

— Ну, щоб були зовсім гладенькі.

— Та ви що? Адже таких не можна зробити. Як би воно трималося?

І він остаточно вирішив полишити цю справу. Коли чоловік старіє, то багатьох речей не помічає — світ рухається вперед, люди постійно вигадують щось нове, якісь новоявлені зручності. Він не помітив, коли шкарпетки стали іншими, ніж були до цього часу. Ну, що ж, може, це вже віддавна. Неможливо знати все, втішав він сам себе, шкандибаючи додому. Візочок із покупками весело туркотів за ним, світило сонце, його сусідка по дому мила вікна, і йому пригадалося, що він хотів попросити її порекомендувати когось, хто помив би вікна в нього. Зараз він бачив їх іззовні — вони були сірі, так само як фіранки. Було таке враження, що власник цієї квартири помер уже доволі давно. Він прогнав від себе ці дурні думки й завів із сусідкою коротку розмову.

Картини наведення порядків, картини весни осіли в ньому неспокійним почуттям, що треба щось зробити. Він поставив покупки на підлозі в кухні і так, як був, увійшов до кімнати дружини, де тепер спав; свою кімнату він призначив на складання старих телевізійних програм, коробочок, картонних упаковок від йогурту та інших речей, які ще могли придатися.

Він окинув оком милий, усе ще жіночий інтер'єр і визнав, що все в ньому так, як має бути, — штори затягнені, легкий півморок, його постіль на ліжку охайно складена, тільки один ріг ковдри залишається відігнутим, так наче він спить не рухаючись. У чистісінькому, аж блищав, креденці стояли чашки, оздоблені золотими й кобальтовими облямівками, кришталеві келишки й барометр, привезений з-над моря. Чіткий напис підкреслював цей факт: «Криниця Морська». На столику біля ліжка лежав його апарат для вимірювання тиску. Велика шафа біля протилежної до ліжка стіни місяцями притягала його до себе, але від смерті дружини він заглядав до неї зрідка і неохоче. Там усе ще висів її одяг, і він багато разів обіцяв собі, що повіддає його, але досі якось на це не наважився. І оце зараз прийшла йому в голову смілива думка — може б, цими речами обдарувати ту сусідку знизу. А при нагоді запитав би її про миття вікон.

На обід зробив собі квасолевий суп із пакета — він був справді смачний. На друге з'їв присмажену вчорашню молоду картоплю, запиваючи її кефіром. Після недовгого сну, який цілком природно приходив після обіду, пан Б. рушив до своєї кімнати і протягом двох трудових годин навів лад із усіма старими телевізійними програмами, які складав тут тиждень за тижнем, по п'ятдесят скількись на рік, тож назбиралося вже майже чотириста номерів у кількох нерівних, укритих пилом стосах. Викидання їх набрало смислу символічного: пан Б. мав надію розпочати цей рік — бо ж рік починається з весни, а не з якоїсь дати в календарі, — дією очисною, наче ритуальне купання. Йому вдалося їх усі винести на смітник і вкинути в жовтий контейнер із написом «Папір», але тоді його раптом охопила паніка — він позбувся частини свого життя, ампутував свій час, своє минуле. Тож зіп'явся на пальці й розпачливо зазирав усередину, пробуючи розгледіти свої програми. Проте ті зникли в темній прірві. На сходовому майданчику, піднімаючись на свій поверх, він коротко й соромливо схлипнув, а потім йому стало недобре, і це означало, що в нього, мабуть, підскочив тиск.

Наступного ранку, коли він після сніданку сів, як завжди, позначити варті перегляду телевізійні програми, його роздратувала кулькова ручка. Слід, який вона лишала на папері, був коричневий, бридкий. Спершу він подумав, що це вина паперу, тож схопив іншу газету й почав зі злістю малювати кружечки на полях, але й вони виявилися коричневими. Він вирішив, що паста в ручці від старості або з якихось інших причин змінила колір. Злий, що повинен перервати свій улюблений ритуал, аби пошукати щось інше для писання, він пошкандибав до бездоганного креденця, де вони з дружиною протягом усього життя збирали кулькові ручки. Їх там була безліч, і, ясна річ, багато з них не надавалися більше до вжитку — паста повисихала й закупорилися дірочки в стрижнях. Він якийсь час рився в тому мотлоху, аж витягнув їх дві жмені й повернувся до газети, впевнений, що знайдеться хоча б одна, яка писатиме так, як повинна писати — синім, чорним, від біди червоним чи зеленим. Жодна цього не могла. Усі залишали після себе слід огидного гівнистого кольору перегнилого листя, мастики для підлоги чи мокрої іржі від якого хотілося блювати. Старий пан Б. досить довго сидів нерухомо, тільки руки в нього злегка тремтіли. Потім зірвався з місця і з гуркотом відчинив бар у старій меблевій стінці, де тримав документи; схопив перший-ліпший, але одразу ж його відклав; і цей, і всі інші — рахунки, оголошення, виписки — були писані на комп'ютері. Лишень коли вдалося йому витягти знизу якийсь від руки заадресований конверт, то розчаровано побачив, що колір пасти тут також був коричневий.

Він сів у своє улюблене телевізорне крісло, простяг ноги і сидів так без руху, дихаючи й дивлячись у байдужу білість стелі. І лиш потім почали напливати різні думки, якими він жонглював у голові і які згодом покинув:

— що є якась субстанція в пасті кулькових ручок, яка з часом втрачає притаманний їй колір і стає коричневою;

— що щось з'явилося в повітрі, якийсь токсин, який зумовлює, що паста змінює колір на інший, аніж був до цього;

і нарешті:

—- що це в нього змінилася якась жовта плямка в оці, або він має катаракту чи ще щось і по-іншому бачить кольори.

Але стеля й далі залишалася білою. Старий пан Б. встав і продовжив позначення програм — байдуже, яким кольором. Виявилося, що будуть «Таємниці Другої світової війни», а також фільм про бджіл на «Planéte»[2]. Колись він хотів мати вулики.

Потім настала черга марок. Одного дня він витягнув зі скриньки листи й застиг на місці, побачивши, що всі марки на них були круглими. Перфоровані, кольорові, розміром як один злотий. Його кинуло в жар. Не зважаючи на біль у коліні, він швидко піднявся сходами, відчинив двері й, не знімаючи черевиків, побіг у кімнату, де в барі тримав листи. У нього закрутилося в голові, коли побачив, що марки круглі на всіх конвертах, навіть на тих старих.

Він сів у крісло й рився в пам'яті, пробуючи знайти в ній той один правильний образ марок. Він же не збожеволів — чому ж круглі марки здавалися йому такими абсурдними? Може, раніше він не звертав на марки уваги? Язик, солодкий смак клею, шматочок папірця, який його пальці приклеюють на конверт… Листи колись були товстими, пузатими. Конверти мали блакитний колір, ти тягнув язиком по смужці клею, а потім стискав пальцями, щоб обидві частини конверта склеїлися. Перевертав конверт і… — так, марка була квадратна. Це точно. А зараз кругла. Як таке може бути? Він затулив лице долонями й сидів так якийсь час у заспокійливій пустці, яка є під повіками й завжди готова з'явитися. Потім пішов до кухні розпаковувати покупки.

Жінка прийняла подарунок стримано. З підозрою приглядалася до старанно складених у коробці шовкових блузок і светриків. Проте не вдалося їй приховати жадібного блиску в очах, коли вона глянула на хутро. Пан Б. повісив його на дверях.

Коли вони сіли за стіл і з'їли по шматочку торта, запиваючи його чаєм, старий пан Б. набрався сміливості:

— Пані Стасю, — почав він драматично стишеним голосом. Жінка підняла на нього зацікавлений погляд. Її живі карі очі тонули в безлічі зморщок. — Пані Стасю, щось діється не так. Скажіть мені, будь ласка, чи шкарпетки мають шви — такі, по всій довжині?

Вона мовчала, заскочена запитанням, і трошечки відсунулася на стільці.

— Дорогенький, що ви таке говорите? Як то, чи мають шви? Ясно, що мають.

— А чи завжди мали?

— Що ви маєте на думці, кажучи «чи завжди»? Ясно, що завжди.

Жінка дещо нервовим рухом згорнула долонею окрушки торта зі столу і вигладила обрус.

— Пані Стасю, а якими кольорами пишуть кулькові ручки? — запитав він знову.

Не встигла вона відповісти, як він тут же нетерпляче додав:

— Синім, правда? Кулькові ручки, відколи їх винайшли, пишуть синім.

Усмішка помалу зникла з поморщеного обличчя жінки.

— Та не нервуйтеся ви так. Є ще червоні й зелені.

— Ну, так, але найчастіше сині, правда?

— Може, вип'єте чогось міцнішого? Келишок наливки?

Він уже хотів відмовити, бо йому не можна було пити алкоголю, але, мабуть, вирішив, що ситуація зараз виняткова. Погодився.

Жінка відвернулася до меблевої стінки й витягнула з бару пляшку. Старанно відміряла два келишки. Руки в неї трошки тремтіли. У кімнаті все було білим і блакитним — шпалери в блакитні смужки, біле покривало і блакитні подушки на софі. На столі стояв букет зі штучних білих і блакитних квітів. Наливка розлила в їхніх устах солоднечу й заштовхала небезпечні слова вглиб тіла.

— А скажіть мені, — обережно почав він, — чи не здається вам, що світ змінився? Що немовби, — він шукав слова, — його неможливо впіймати.

Вона знову усміхнулася, наче з полегшенням.

— Ну, звичайно, дорогенький, ви маєте найсвятішу рацію. Це тому, що час прискорився. Це значить, не сам прискорився, а ми маємо вже зношений розум і не ловимо час так, як колись.

Він безпомічно покрутив головою, даючи цим знати, що не розуміє.

— Бо, знаєте, любесенький, із нами то так, як зі старими пісковими годинниками. Я читала про це. У таких годинниках піщинки від частого пересипання стають круглішими, витираються, і пісок пересипається швидше. Такі старі годинники завжди поспішають. Ви про це знали? Так само наша нервова система — вона теж зносилася, розумієте, стомилася, подразники летять через неї, як через діряве сито, і тому ми маємо враження, що час плине швидше.

— А інші речі?

— Які інші речі?

— Ну, знаєте… — він намагався вигадати якусь хитрість, але нічого не спадало йому на думку, тому він запитав прямо: — Ви чули про прямокутні поштові марки?

— Цікаво, — відповіла вона, доливаючи йому в келишок. — Ні, ніколи.

— Або про келишки, які мають дзьобик. О, прошу вас, такий як тут. Раніше ніколи не мали…

— Але… — почала вона, але він її перервав.

— …або баночки, які відкручуються в лівий бік, або те, що на годинниках замість дванадцятої години тепер є нуль, о, і ще… — він замовк, надто обурений, щоб закінчити.

Вона сиділа навпроти нього з руками, складеними на стегнах, раптом знесилена, ґречна, коректна, ніби втратила всю енергію. Тільки легко зморщене чоло показувало, як їй незручно в цій позиції. Дивилася на старого сусіда напружено і з розчаруванням.

Увечері він, як завжди, ліг у ліжко дружини, у якому спав від її похорону. Підтягнув ковдру під самий ніс і лежав навзнак, дивлячись у темряву й чуючи, як б'ється його серце. Сон не приходив, тому він устав, щоб витягти з шафи рожеву нічну сорочку дружини. Притулив її до грудей, а з горла вирвався в нього короткий, одинокий схлип. Сорочка допомогла — сон усе ж прийшов і все зробив неважливим.

Візит

— Вимкни вже мене, — попросила. — Я втомилася.

Вона сиділа на своєму ліжку і тримала на колінах якусь стару книжку, але видно було, що не читає її. Я сіла біля неї, бо мені стало її шкода. Дивилася на м'яку лінію її худої, згорбленої спини з лопатками, які злегка стирчали. Я інстинктивно випросталася. Вона мала багато сивого волосся на скронях і прищ коло вуха. Потяглася туди пальцем і роздряпала його. Я інстинктивно піднесла руку до вуха. Лена зняла з вух маленькі сережки з перлами й дала їх мені, а я сховала їх у кишеню. Дивне відчуття, неприємне, не до кінця окреслене, що щось псується і що треба зайнятися ремонтом. Я обняла її за талію, поклала голову їй на плече й вимкнула її. Намагалася зробити це з чулістю.

Лена, з'явилася у нас останньою, зовсім недавно, тому кожна з нас може її вимкнути, але роблю це зазвичай я, коли вже лягаю спати. Сьогодні я подумала, що вона справді напрацювалася, і я можу зробити це раніше, аби справити їй полегшення — цілий день вона прибирала, воювала з молями в шафі, а пізніше сварилася з видавцем. Також вдалося їй врешті-решт підрахувати податки, а зараз повинна була друкувати наші знімки з останньої подорожі. З податками були якісь проблеми — не знаю, не питаю, мені пощастило не займатися цим. До мене справи потрапляють тільки тоді, коли треба ухвалювати справжні рішення.

Уранці я почула, як вона співає в кухні, у неї автоматичний режим увімкнення на світанку. Характерний виляск грінок, що вискакують із тостера, був для нас усіх знаком, що треба вставати. Коли, сходячи вниз, я спробувала приєднатися до співу, вона замовкла. Це був старий, дуже старий шлягер, його слова пригадувалися самі, відклеєні від смислу: він залишився в минулому.

Альма принесла з городу редиску й сіла мовчки за стіл; у неї були, як завжди, брудні, занедбані руки, їхній вигляд дратував мене. Я завжди вважала, що від її праці мало користі, таку редиску можна було б купити, а її — вимкнути. Однак присутність Альми якимось дивним чином упорядковувала наше життя, й усвідомлення цього дозволяло мені краще зносити сліди землі на чистій підлозі чи брудні рушники. Вимкнути Альму — сама ця думка була такою дурною, що я аж усміхнулася. Альма рідко звертала на мене увагу, але зараз запитала:

— Що ти, власне кажучи, робиш цілий день? Лазиш по дому без роботи? — Вона зі злістю відрізала ще один хвостик від редиски.

Я оніміла. Що я роблю? Що я роблю?! Я вдала, що це запитання зовсім мене не зачепило, і сховала руки в кишені, бо тремтіли. Що я роблю? Малюю й пишу, ясновельможна пані. Мислю. Аналізую. Називаю. Цього мало? Заробляю гроші. Утримую нас. Ми живемо з мого вигадування нестворених історій. Тому я мушу спати і снити. У моральному аспекті це сумнівна справа, що взагалі можна утримуватися брехнею й вигадками, але люди роблять і гірші речі. Я завжди була брехухою, а зараз зробила з цього професію. Я могла б одразу сказати: «Не вір у те, що я вигадую. Не довіряй мені. Мої мальовані повісті виражають правдивий світ, а отже, є свого роду правдою. Передовсім же я мушу мати вільний розум, це мені допомагає, це мене інтегрує». Але я не сказала цього, нічого не сказала, лиш налила собі овочевий коктейль, яким Лена годувала нас на сніданок, і пішла нагору. Чула ще, як Альма пирхнула і продовжила кастрування редиски. Я би їй сказала, що думаю про її заняття, абсолютно непотрібні, якби була такою ж неделікатною, як вона.

Крізь прочинені до дитячої кімнати двері я побачила, як Фаня годує Трилітка груддю. У животі й грудях я відчула солодку слабкість, яку неможливо описати, так наче межі мого тіла перестали існувати в тому місці, де вуста дитини торкалися соска Фані, наче зробилася в мені завдяки тим вустонькам дірка, через яку я поєднана з усім зовнішнім світом.

Ми маємо синочка. Ми хотіли, щоб він мав темну шкіру і риси азійця. Це виявилося нелегко, бо останнім часом саме цю суміш найчастіше розхапували, але усе ж вдалося. Халім — гарний і розумний. Ще до його народження ми взяли Фаню, і тепер нас четверо: Альма, Лена, Фаня і я. Власне кажучи, я можу сказати, що в нашій маленькій гомогенетичній родині усі ми є такими, що відбулися, і щасливими, а четвірка — це дуже симетричне та надзвичайно стабільне число. Часом я уявляю собі, що ми є крилами старовинного вітряка: обертаємося навколо одного центра, захоплюємо для себе простір, упорядковуємо хаос часу. Рухаємося по спільній орбіті, одна за одною, виповнюючи всі можливості екзистенції. «Запам'ятай це», — одразу сказала я собі, бо маю, як сорока, таку звичку — кожну думку одразу приношу до гнізда й перетворюю на малюнок. Зараз теж, коли в моїй уяві розгорівся образ вітряка, я тут-таки побігла би до своєї кімнати, де на столі вже розкладені папери, малюнки й ескізи, якби не паскудна думка, що лопотіла десь у мозку, думка, яку я б охоче прогнала чи перекинула на інших, думка, яка відволікала і дратувала: перед полуднем має прийти на каву наш новий сусід.

Хтось чужий у домі. Чужі очі, чужий запах, чужі сліди на м'якому килимі. Чужі мікроби, які він тягне за собою невідомо звідки. Чужий тембр голосу, на додаток чоловічий, низький, вібруючий — такий, який заглушає оточення. Нам тут не бракувало ні товариства, ні розваг. Увечері ми грали в канасту й дивилися старі фільми, після чого обговорювали їх за келишком вина, шукали найтонші відмінності в думках — вони завжди бували, хоча би через впертість. Добрим було також мікадо[3]. Ми любили ігри, засновані на крихті везіння й випадковості. Ми завжди схилялися над переплутаними паличками, дотикаючись головами, і по якімсь часі завдяки нашим делікатним пальцям хаос поступово зникав. Нам тут непотрібні були інші люди.

А зараз прийде новий сусід, який переїхав сюди недавно і шукає, мабуть, дружніх взаємин.

Дитина заплакала, її крик був настирний і застережливий, усвердлювався в мозок.

— Заспокой його, — крикнула я Фані й зрозуміла, що сьогодні не буде вже ранкової праці, хоча мені треба було закінчити серію малюнків.

Альма була зла, Фаня була зла — цілий день змарнований. Вони поклали біля дверей килимок, щоб той міг витерти об нього свої напевне брудні черевики. Розмістили брусочки дезодоранту в туалеті на випадок, якби, не дай Боже, йому стрельнуло в голову скористатися ним. Приготували чашки й тарілочки. Ми намагалися вгадати, що він принесе: торт чи, може, пляшку вина. Фаня вважала, що квіти. І як довго лишатиметься. Чи запропонувати йому сісти на канапі чи, може, поставити крісло навпроти вікна так щоб ми його добре бачили? Давно нас ніхто не відвідував, і ми вже трохи забули, як вони там усі виглядають. Якщо безупинно дивитися тільки на свої ідентичні обличчя, то переживаєш щось на кшталт шоку від вигляду чогось відмінного. І все, що є іншим, стає бридким, непристойним, дивним.

Гість попередив, що прийде вдвох із кимось, тож і ми вирішили, що виступимо вдвох — звичайно ж, я і Лена. Фаня надто зайнята дитиною, а Альма воює сьогодні з попелицями.

— А що якби прийняти його в саду? — запитала нас раптом із саду Альма. Лена зацікавлено піднесла на неї очі. — Погода чудова, і все цвіте.

Я зрозуміла, що вона хоче перед кимось похвалитися квітами, що нас їй недостатньо. Подивилась у вікно. Саме зацвіли півонії, і їхні великі буйні голови легенько рухалися в ритмі подмухів вітру — могло здаватися, що утворюють хор, якби не те, що не було чути їхнього співу.

— А чому ні? — сказала я і глянула на неї. Хотіла побачити її радість. Це мило, що вона запитала. Не мусила нас питати. Я ковзнула поглядом по її обличчю, наші погляди зустрілися й одразу ж відскочили один від одного.

П р а в и л о   н о м е р   о д и н   у психології симетрії завжди зводиться до того, щоб не дивитися одне одному надто довго в очі. Можна кинути оком, глянути, подивитися, позирати час від часу, зачепити поглядом, але не вдивлятися навзаєм одне одному в очі. Це нас може розладнати. Егони перестають функціонувати. Тому, перш ніж дістанеш егона чи егону, треба відпрацьовувати ведення бесіди так, щоб не дивитися в очі. Це основне правило. З нами це ніколи не траплялось, але я чула, що якийсь еготон експериментував із терапією, коли треба дивитися в очі, і всі егони перестали функціонувати — потім треба було їх розблоковувати, що виявилося дуже дорого.

Я завжди соромлюся своїх робіт, а властиво, маю дуже болюче амбівалентне почуття: я б хотіла і водночас не хотіла, щоб на них подивилися. Я завжди незадоволена, особливо текстом, яким підписую малюнки. А якщо й задоволена, то недовго: текст, прочитаний наступного дня, виявляє різні неоковирності й помилки. Я волію свої малюнки. Незалежно від того, наскільки рафінованою може бути мова, наш мозок перетворює її на образи. Образ впливає в наш досвід великою хвилею, текст — тонісінькою цівочкою. Про це знали великі романісти, звідси всі ці підпорки й тонкі натяки, що стосуються образу, оті «сказала, а очі її зблиснули гнівом», «байдуже відповів він, вмощуючись на оббитій темно-синім плюшем канапі», які додаються до діалогів. Мова, слова тільки тоді мають силу, коли за ними стоять образи. Я багато малюю й пишу, цілими днями, в мовчанні й тиші, чуючи знизу звуки життя родини, які долинають до мене: тупіт ніжок Халіма, брязкання кришок об каструлі, шум пилососа, стукіт дверей на терасі, коли їх підхопить протяг. Це мене заспокоює, рухи руки стають тоді впевненими. Я творю для дітей, бо тільки вони справді читають. Дорослі мають почуття вини через свою логофобію і компенсують її купуванням книжечок донечкам і синочкам. Мої малюнки нерухомі, як у давні часи. Я ілюструю власні казки, роблю це тушшю, старою технікою, рідко вживаною, бо вона трудомістка, вимоглива і бруднить долоні. Халім, коли бачить мене з поплямленими долонями, радісно усміхається і каже, що я плямиста. Мушу з певною гордістю визнати, що казки добре продаються, і тому нам вистачає на егонів. Завдяки цьому я також можу писати, малювати й жити. Це важливе поєднання: творити й жити. Мені нічого більше не потрібно.

У цей час я повинна вже сидіти, схилившись над своїми аркушами, які впродовж останніх місяців приймали мої рисочки без спротиву й назавжди. Але через цей призначений візит я не могла зосередитись. Я чула, як Лена внизу забирає покупки — великі упаковки туалетного паперу і прокладок, паперові рушники, воду в пляшках і продовольчі продукти. Ми родина, ми купуємо гори їжі, але, слава Богу, маємо схожі кулінарні смаки, хоча забаганки бувають різними. Зараз трохи інакше їсть Фаня — поки годує. П'є багато чаю з молоком, бо Альма десь прочитала, що чай із молоком, який тоді називали баваркою, раніше вважали засобом, що посилює лактацію. Ми з Леною гадаємо, що Фаня повинна перестати вже годувати, але вона, напевно, почувається завдяки цьому важливою — я, власне кажучи, не дивуюся їй, вона ж, урешті-решт, є егоною для дитини. Колись вона втратить смисл існування, і тоді її треба буде перекваліфікувати або зовсім вимкнути. Альма натомість їсть чисте м'ясо. Твердить, що працює фізично, отже, повинна їсти м'ясо — отакий забобон. Після багатьох дискусій ми купили інкубатор, стоїть тепер у кухні біля холодильника й духовок. Коли Альма просить запекти їй грудинку чи полядвицю, домом розноситься дивний запах — приємний і водночас відразливий.

Я не могла зосередитись на праці і знову зійшла вниз.

— Він сказав «два»? — запитала я Лену, яка схилилася над тістом, якраз засипаючи в нього горіхи.

— Увімкни мені духовку. На двісті десять.

Я виконала прохання, і за хвильку, коли я доливала собі кави, тісто в'їхало всередину.

— Так, сказав «два», — відповіла вона.

— Мені цікаво.

— А мені ні.

Ми завжди розмовляли одна з одною досить скупо. Розмова з егоною ніколи не буває хвилюючою. Але існують певні справи, які треба узгодити, бо цього вимагає правило номер два.

П р а в и л о   н о м е р   д в а — це свого роду savoir-vivre. Ідеться про встановлення того, хто з ким зустрічається. Усі товариські зустрічі ніколи, власне кажучи, не відбуваються сам на сам. Зазвичай у них із кожного боку беруть участь два чи три егони, тобто дуотон або тринітон. Що більш приватний характер має зустріч, то менше на ній егонів. На побачення все ще ходять по одному. Це важко, тому побачення стали чимось винятковим. У мене такого досвіду немає. Вже навіть думка, що я могла би зустрітися сам на сам із якимось чужим чоловіком, викликає в мене неспокій. У поліцію чи до лікаря — іде весь еготон.

Отже, якщо сказав «два», то це значить два — відомо, як накрити. Лена, подивившись на мене, запитала:

— Накриєш?

Точнісінько о дванадцятій він стояв біля дверей — удвох: двоє чоловіків в ідентичних костюмах, що ми одразу мовчазно визнали недоладним. Чоловік близько п'ятдесяти, із залисинами, черевцем, водявими блакитними очима, у старомодних окулярах. У руках він тримав тарілку з фруктами — з тих дуже екзотичних, завжди модифікованих, назви яких не запам'ятовуються. Другий так само. Ми цього не їли.

Ми дружно сказали «добрий день», однаковими голосами. Лена поміняла блузку на чисту, без слідів борошна та плям від соків. Я накинула хустку з торочками, а перед тим випила хильцем келишок вина для куражу. Я завжди тримаю пляшку у себе в кімнаті. Він пройшов по свіжопостеленому килимку до дверей на терасу. Сіли в крісла напроти клумби з розквітлими півоніями.

— О, які гарні квіти, — хором сказали обоє.

Ми сіли на канапі, спиною до саду. Властиво, я сіла, а Лена пішла по каву і торт. Я сердечно звернулася до них обох, пильнуючи, щоб порівну ділити погляди — раз на одного, раз на іншого, — бо   п р а в и л о   н о м е р   т р и   каже, що ми ніколи не повинні ставити себе вище за егонів чи віддавати комусь перевагу і що ввічливим буде не помічати різницю в статусі. Це зводилося до того, щоби приховувати, хто є альфою, а хто звичайним егоном.

— Ми розводимо квіти, — відповіла я ухильно. Вино справило, що я була сміливішою, ніж зазвичай.

Насправді аж ніяк не приємно сидіти напроти когось чужого і пережовувати їжу. Я вже заздалегідь підготувала певний універсальний набір запитань на таку оказію, але оскільки це мав бути наш сусід, то я це все дещо збагатила такими питаннями, як:

Як тобі подобається околиця?

Звідки ти сюди приїхав?

Чи маєш садочок?

Властиво, це і все, що прийшло мені в голову.

П р а в и л о   н о м е р   ч о т и р и   каже не допитуватись надто нахабно про кількість егонів, які живуть в еготоні. Це могло би бути сприйняте як з'ясування матеріального статусу, а це неввічливо. Ясно, що чим більше егонів, тим людині краще ведеться, але не завжди так буває. Деякі багаті й дуже успішні люди обмежують кількість егонів, практикуючи модне повернення до природи, до звичного здорового життя в невеликому гроні. Ідеалом було би життя насамоті, але я не знаю нікого, хто був би аж таким ексцентричним.

Сусід, що жив удвох, сидів досить зніяковілий, відповідав ухильно, видно було, що почувається він невпевнено і що для нього цей візит теж не був чимось приємним. У нього була звичка покашлювати, тому мені спало на думку запитати його про алергію. Виявилося, що я вгадала, і розмова зійшла на надмірну чутливість до різних наїдків. Він сказав, що так, що вони мають алергію на різні злаки, на шоколад, горіхи й молочні продукти. Куточком ока я помітила, що Лена затрималася у дверях із шоколадно-горіховим тортом, який вона приготувала на цю зустріч. Задом відступила знову до кухні. За хвильку повернулася з редискою і сіла біля мене.

Вони обоє почастувалися редискою, і якийсь час ми розмовляли про дітей. Його дуже цікавило, що ми маємо дитину, вони навіть розглядалися навкруг, наче маючи надію, що побачать, як вона грається десь у кутку чи сховалася під столом.

Я дивилася на світлу шкіру сусідів, на малесенькі крапельки поту, які з'явилися в них на чолі, на світле, проріджене волосся, яке утворювало вбогий ореол навколо рожевих облич. Легенькі окуляри з металевими дужками однаково зсувалися їм на кінчик носа, вони поправляли їх тим самим жестом.

Я подумала, що могла б його намалювати й помістити в книжку як постать доброго чарівника, який завжди плутає закляття і тому вичаровує не те, чого б хотів. Запам'ятала цей задум. Усі свої запитання я вже поставила. Він відповів, що околиця гарна, що дім вимагає ремонту, запитав, чи не знаємо ми якихось ремонтних фірм. Дав зрозуміти, що жив колись у центрі, але йому набрид галас. Тепер він перейшов у наступ. Запитав, де ми робимо покупки. Я навіть не встигла відповісти, бо сталася небувала річ — до вітальні увійшла Альма з тарілкою щойно зірваного винограду зі своєї ділянки, якого нам не дозволяла їсти, і з пляшкою рислінгу. Мовчки поставила все на столі й присіла на вільний стілець. Розгублена Лена одразу вийшла, аби не допустити жахливої ситуації, що нас буде троє, а їх тільки двоє. Гості теж неспокійно поворушилися. Альма мовчки розставила келихи й посміхнулася мені, ігноруючи мій докірливий погляд, який ясно казав їй: «Так не роблять, моя люба».

— Чим ти займаєшся? — безцеремонно ляпнула вона, наливаючи рислінг. — Льоду?

Алкоголь ополудні! Пряме запитання про працю! Вони обидва почервоніли, рум'янець вповз на їхні округлі, дещо вже обвислі щоки й залишався там кількадесят секунд неприємною плямою. Я бачила, як рука того з лівого боку поповзла до долоні того з правого, наче хотіла її схопити й стиснути для підтримки. Ясна річ, не дозволили собі цього.

— Ну, що ж… — почав той лівий. — Послуги в підрахунках.

Прозвучало це дуже банально. Запало ніякове мовчання.

— А ти? — запитав він за якусь хвильку, звертаючись до мене. Другий для збереження симетрії подивився на Альму, яка зняла черевички й підгорнула під себе ноги на кріслі. Що за faux pas!

— А ми просто найзвичайнісінька родина.

— Я знаю, що у вас є дитина, — сказав правий. — Чи я зможу її побачити?

Я опустила погляд, але Альма не здавалася збентеженою цією безцеремонністю гостя.

— Його звуть Халім. Йому три роки.

Вони обоє виглядали захопленими.

— Ми мріємо про дитину. Ми вже склали екзамени і готуємо дитячу кімнату, — сказали; видно було, що ми зачепили щось, що їх справді хвилює.

— Оту, що виходить на південь? — запитала Альма, знову наливаючи до келишків рислінг, хоча вони не допили свого до кінця.

— Ні, ми хочемо з західного боку, щоб уранці вона могла спати без перешкод.

Я не могла зосередитись на розмові, бо весь час спостерігала за Альмою та її дивовижною поведінкою. Куточком ока контролювала й гостя. Вони розслабилися, але однаково не слід було надто рано довіряти чужим. Лівий сказав, що працює для великої корпорації і що його комп'ютери повинні мати спеціальне охолодження. Правий додав, що приміщення, в якому вони працюють, ізольоване, тому не потрібно боятися випромінювання. Якийсь час можна було вважати, що розмова починає клеїтися. Безумовно, це спричинила безцеремонність Альми або просто рислінг. Сьогодні рідко можна знайти когось, із ким хотілося б розмовляти. Інші — це страшна нудьга, найчастіше вони мало чого можуть сказати крім того, що ти вже знаєш, а якщо знаються на чомусь, про що ти не маєш уявлення, то зазвичай тебе це не цікавить, бо ніяк тебе не стосується… Через якийсь час розмова знову загальмувала. Я непомітно позіхнула, але він, мабуть, помітив це. Вони почали крутитися. Лівий знову запитав про дитину — чи зможуть вони її побачити. Поки Альма не встигла озватися й вискочити з якоюсь дурницею, я відповіла:

— У цей час вона спить.

— Звичайно, звичайно… Що це я придумав, адже ми не будемо її будити… Це було б неґречно. І шкідливо для малюка, — навперемінно заспокоювали вони нас.

Відчувалося, що візит добігає кінця. Альма витягнула перед собою ноги, і я з жахом побачила, що в неї у шкарпетці чимала дірка, з якої стирчав великий палець. Гість теж це помітив — на обличчі в обох знову розквітнув рум'янець.

— Час додому, — поспішно сказав він, і обоє підвелися.

Я відчула несказанне полегшення. Ми всі четверо вклонилися одне одному, і сусід вийшов. Моментально з'явилися Фаня та обурена Лена. Ми мовчки дивилися, як дві ідентичні постаті зникають за рогом.

— Він хотів побачити дитину! — вигукнула я обурено. Потім ми вже розмовляли одна з одною подумки. Яке нахабство під час першого візиту. А який незграбний був, бачили? Яка смішна та його лисина. Певно, колекціонує старі платівки й вішає їх на мотузочках під стелею. Здатність підраховувати! Так йому й повірили. Сидить на звичайній пенсії, не має роботи й нудиться. Цікаво, чи то правда з тією дитиною… Тільки Альма нічого не казала. Пішла на кухню і їла торт просто з бляхи, руками.

Протягом наступних днів жилося нам добре, по-нашому. Альма працювала в саду, а ввечері пила вино й переглядала старі часописи про рослинництво. Сиділа допізна, бренькала на старій гітарі й залишала після себе балаган. Лена бурчала з кухні, нарікаючи, що все звалили на неї, що не буде більше готувати і щоб узяли для цього егону. Але її обіди були найкращими у світі. Фаня теж займалася Трилітком — розваги, навчання, прогулянки; пополудні у вітальні ми приєднувались до її занять із малим. Це були найщасливіші моменти дня — ми були справжньою люблячою родиною. Дитина ще не навчилася розрізняти нас, тому тяглася до нас, як до Фані, пробуючи добратися до наших грудей. Мене присоромлювала спонтанна відповідь мого тіла, наших тіл — раптове притуплення, втрата меж, неначе ми були клітинами, готовими до поєднання в один організм. Ми садили дитину між нами, всередину, чотири однаково схилені над нею жінки, чулість усмішки, розквіт єдності. «Запам'ятай цей образ», — наказувала я собі, запам'ятай у подробицях, щоб потім намалювати його, перенести на папір, віддати під штрихи олівця, під вістря пера. Я саме так працювала — спершу з'являвся образ, і тільки потім приходила вся історія. Може, ця буде наступною.

Протягом тих днів я закінчувала іншу розповідь. Працювала без відпочинку, по кільканадцять годин на добу, але з величезним задоволенням. Кількадесят сторінок малюнків, оздоблених лаконічним текстом. Велика шкаралупа слимака, яка скручується всередину. Всередині було царство — тим досконаліше й щасливіше, чим глибше увійде в нього героїня. Ця спіраль не має кінця, вкручується в нескінченість, а істоти, які в ній живуть, стають просто щораз меншими, але не менш досконалими. Мандруючи вглиб, рухаєшся в нескінченність і досконалість. Світ — це шкаралупа, яка рухається крізь час на величезному слимаку.

Коли я закінчила, до мене прийшла Альма й уважно мовчки розглядала кожен малюнок. Я бачила, що вона задоволена. Притулила мене, і я відчула зворушеність і любов. Ми дихали в тому самому ритмі, я чула, як наші тіла живуть. Відчула себе абсолютно щасливою.

— Кохана, — сказала вона. — Тепер я тебе вимкну. Ти мусиш відпочити до наступного завдання. Ми будемо тужити за тобою.

Я скорилася її пальцям із почуттям добре виконаного обов'язку.

Правдива історія

Жінка впала одразу, як зійшла з ескалатора, просто на мармурову підлогу, вдарившись головою об п'єдестал скульптури, що зображала робітницю міцної будови — мабуть, ткалі, бо в руці вона тримала веретено.

Професор бачив цей випадок досить докладно, бо перебував у цей момент на середині ескалатора, який сунув униз. Натовп, що біг, на мить злегка захвилювався, а дві чи три особи, що були найближче, нахилилися над бідолашною, проте одразу ж рушили далі, підштовхувані людьми, які напирали ззаду, поспішаючи до поїздів. Можна сказати, що людський струмінь зігнорував ту, що лежала, і поплинув своїм річищем. Ноги перехожих вправно оминали розпластане тіло, тільки іноді хтось чіпляв за полу ватованого плаща. Професор, щойно опинився біля нещасної, присів, пробуючи швидко оцінити її стан настільки, наскільки це міг зробити хтось, хто не був лікарем. Було це непросто, бо її обличчя прикривав трохи брудний каптур, який поволі просякав кров'ю, а тіло було закутане в брунатні від старості й бруду шмати, наче в широкі, вільно нав'язані бандажі; з-під поплямленої коричневої спідниці стирчали ноги в товстих колготах тілистого кольору і розтоптаних черевиках, коричневий плащ без ґудзиків був перев'язаний шкіряним пояском — занадто, як на літню погоду. Професор відсунув каптур. З-під нього проглянуло сильно закривавлене обличчя, перекошене гримасою болю. Жінка важко дихала, її губи рухалися — на них утворювались пухирці слини, змішаної з кров'ю.

— Допоможіть! — вигукнув із жахом професор і схопив свій піджак, щоб підкласти його під голову пораненої. Пробував пригадати, як звучить слово «допомога» в цій країні, але все вилетіло йому з голови, навіть оте «добрий день, як справи?», яке він тренував у літаку. — Hilfe, help, — кричав він, охоплений панікою. Кров виливалася з-під голови безвладної жінки, але людський струмінь вправно оминав її, утворився навіть своєрідний меандр. Пляма крові робилася щораз більшою, щораз зловіснішою, а понівечене падінням тіло нагадало йому раптом картину Мельхіора де Гондекутера, натюрморт із натуралістично зображеним трупом впольованого зайця.

Професор, який прибув позавчора до цього холодного, продутого вітрами й розлогого міста, якраз повертався після самотньої прогулянки до готелю, де мав відбутися бенкет із оказії завершення конференції, на якій він виступав із доповіддю. Конференція була присвячена зв'язкам точних наук із мистецтвом і літературою, а виступ професора стосувався впливу споживання білка на сприйняття кольорів. У ньому він доводив, що розквіт голландського живопису тісно корелює з розвитком тваринництва і стрибкоподібним зростанням споживання багатих на білок наїдків у вигляді молочних продуктів. Амінокислоти, що містяться в сирі, впливають на розвиток певних структур у мозку, які пов'язані з розрізненням кольорів. Його доповідь прийняли дуже тепло, навіть можна сказати — з ентузіазмом. Після ситного обіду, під час якого відбулася дискусія про ілюзійний живопис, він випив кави й не схотів іти з усією групою до знаменитого великого музею; він уже колись бував у ньому, тому вирушив на самотню прогулянку до центру, аби подихати свіжим повітрям і подивитися на життя метрополії.

Ішов він неспішно, розтягуючи свої й без того довгі кроки — був-бо чоловіком відносно високим і худим, — а оскільки несподівано зробилося тепло і медове сонце визирнуло з-за хмар, він зняв піджак і ніс його, недбало перевісивши через руку. Люди, заскочені раптовим покращенням погоди, повисипали на вулиці на прогулянку, їх притягали вітрини, повні фірмових товарів, експонованих вигадливо й кокетливо, як твори мистецтва. Великі шиби відвертали увагу від абияких фасадів, помальованих у надто яскраві кольори. Старий прогулянковий квартал був радше особливим місцем, де люди могли нарешті надивитися одне на одного й оцінити, чи займають вони властиве місце серед інших, а також упевнитись, що цілком добре пасують до світу. Покупки робилися деінде, у відлеглих, величезних торгових центрах, але туди наш професор не вибирався. Він, так само як інші, був задоволений собою, задоволений приїздом, доповіддю, погодою і навіть цим містом, яке ж бо ще позавчора здавалося йому нелюдським і відразливим. Тепер, коли в нього знизився рівень адреналіну і він мав відчуття добре виконаного обов'язку, приємне тепло розлилося по всьому його тілу — він радів сонцю, усміхався людям, яких минав у блаженній переконаності, що ніхто його тут не знає і що він може все, хоча нічого особливого не збирався робити. А перспектива, що невдовзі він опиниться в безпечних нутрощах готелю, з'їсть щось смачне й вип'є холодної горілки, якою тут щедро частували, зумовлювала, що він, власне кажучи, почувся щасливим.

Він свідомо не взяв таксі й вирішив іти в бік метро головною широкою вулицею, якою їхали автомобілі, хоча частіше, зрештою, стояли в заторах. Час від часу проїздило поміж ними авто з синім ліхтарем на даху. Професор ішов рівним кроком, явно відчуваючи задоволення, яке дає рух після багатьох годин сидіння в непровітрюваному залі. Сонце гріло щедро; на ньому була біла сорочка, оздоблена досить ексцентричною краваткою, яку йому вибрала дружина. Йому було легко й добре, хоча сподівання, що під час цієї прогулянки він подихає свіжим повітрям, виявилися марними. Над вулицею-бо звивалися й вирували хвости вихлопних газів, вкручуючись у носи нечисленних перехожих. Професор помітив, що один із них із виглядом арійця мав на обличчі білу масочку.

Він пройшов уже з кілометр уздовж лівої сторони рухливої вулиці, а оскільки з мапи знав, що муситиме перебратися на другий бік, то неспокійно шукав поглядом якоїсь «зебри». Її не було в полі зору, тож він подумав, що під такою рухливою вулицею є, мабуть, підземні переходи, але й на них не наштовхнувся. Уже почав роздумувати, чи не почекати на якийсь більший просвіт у потоці машин і не спробувати перебігти через дорогу, але пригадалася йому, мов пересторога, історія, яку розповідали під час перерви на каву, про одного німецького докторанта, який кілька років тому якраз на такій конференції з німецькою довірою до усталених порядків пробував перейти вулицю на переході на зелене світло й був збитий насмерть автомобілем, який мчав як шалений.

Тому він відмовився від свого наміру і терпляче йшов просто себе, аж нарешті через якісь два кілометри побачив сходи, які привели його в підземний перехід, і в цей спосіб він опинився на протилежному боці вулиці. Тут було тихше і якось більш звично, відлюдно. Він придивлявся до людей, які поспішно оминали його. Несли покупки у великих пластикових торбах, із яких стирчали віхті петрушки й цупкі мітли дозрілого пору. Через пару хвилин побачив і джерело цієї здобичі — на невеличкій бічній площі відбувався базар, де продавали овочі, фрукти й дешеві китайські товари. Тільки раз помітив когось, хто нікуди не поспішав: на облямуванні фонтану, в якому не було води, він побачив двох стариганчиків, які зосереджено грали в шахи. Вітрини магазинів виглядали марно, ціни на товарах були виписані великими цифрами товстим фломастером. Він пробував перераховувати їх у краще знану йому валюту, але плутався в підрахунках і врешті-решт вирішив, що це йому абсолютно не потрібно, він же не збирався робити ніяких покупок. У готельній крамничці він уже купив для дружини браслетик із бурштину. Мабуть, переплатив, але той здався йому таким гарним, що він не вагався. Тепер важко знайти якусь річ, яка одразу впадає в око. Сьогоднішні покупки радше нагадують порпання в смітті.

Сонце вже помалу хилилося до заходу і раптом могутньо залило вулиці. Фасади будинків набрали червоного кольору, а кожну найубогішу деталь збагачувала зараз тривожна коричнева тінь, наче її спеціально підкреслили димчастим олівцем для очей, таким, яким користувалася його дружина. Усе раптом здалося йому сповненим значення й прихованих знаків, як у живописі Геррі мет де Блеса, над яким він працював останнім часом. Професор вельми зрадів, коли констатував, що опинився вже в більш приязній частині міста, мабуть, тій, що призначена для туристів, бо почали з'являтися невеличкі кафе зі столиками, виставленими на вулицю, і навіть смугасті маркізи. З величезним полегшенням він сів за один із таких столиків, замовив келишок коньяку й каву. Мав іще достатньо часу до бенкету й тішився, що може трохи побути сам, поза тим багатомовним конференційним галасом і вічним звідки-я-знаю-це-обличчя. Коньяк виявився чудовим. Червоний блиск сонця падав на лице професора — був м'який, лагідний, злегка зігрівав; здавалося, що якби його можна було випити, то мав би присмак наливки з шипшини. Після хвилі вагання професор замовив іще один коньяк — і пачку цигарок, хоча вже віддавна не курив; зараз, однак, мав враження, що час відступив назад. Йому здавалося, що він опинився в дивному просторі, де те, що робиться, ні до чого не веде, наслідкові не передують жодні причини, і все немовби чудодійно затримане — це той момент, природу якого можуть передати тільки найбільші поети і тільки геніальні художники можуть знайти для нього відповідні барви. Він не вмів, був всього лиш звичайним, пристойним, хоч і непогано освіченим чоловіком; міг тільки всотувати цей момент, потопати в ньому — в цій великій, непіддатній уяві довірі. Коли він зорієнтувався, що вже мусить вертатися, починало темніти. Сонце зайшло раптово — ковтнули його величезні контури будинків з тисячами вікон. Він зрозумів, що не встигне на бенкет, якщо й далі йтиме пішки, тому рушив просто до найближчої станції метро. Якийсь час вивчав досить складну схему сполучень, аж нарешті зрозумів, що від готелю його відділяють дві зупинки. Він купив квиток в автоматі й за хвилину опинився всередині втомленого, мовчазного натовпу людей, що верталися з роботи. Ніхто ні на кого не дивився, лункий механічний голос оголошував номери перонів і назви станцій мовою, якої він не розумів і, власне кажучи, не пробував розуміти, настільки вона була йому чужа. Якийсь час він розглядався, визначаючи, в який бік мусить зараз іти, завагався й рушив разом із натовпом до спуску. Той самий натовп, теплий і, як йому здавалося, приязний увіпхнув його на нескінченно довгий ескалатор, і тепер він рівномірно посувався вниз, під поверхню, де царювали великі мармурові неоковирні постаті з атрибутами професій — скульптури, які його відверто жахали. Він із полегшенням пригадав, що в готелі на ліжку лежала вже приготована чиста сорочка.

І якраз тоді, перебуваючи на середині ескалатора, він побачив жінку, що падала, й навіть почув глухий удар її голови об п'єдестал статуї. Зараз, стоячи на колінах, він пробував підняти їй голову, під яку підклав свій складений піджак.

— Поможіть, поможіть! — знову вигукнув він у натовп, з якого бачив тільки ноги й животи. — Треба викликати швидку!

Якась дитина, яку за руку вів хтось дорослий, заглянула йому через плече, але її негайно відтягли. Він ухопив якогось перехожого за полу куртки, але той спритно викрутився йому з рук.

— Допоможіть! — гукнув професор у розпачі.

Натовп перевалювався над ним, у його рішучості було щось запекле, наче професор і жертва пробували затримати Землю в її обертанні навколо Сонця. Жінку раптом почали трусити конвульсії, тому він схопив її міцніше, боячись, що вона вмирає. Його біля лляна сорочка була вже вся в крові, як і його руки та обличчя.

— Поліція, — відчайдушно вигукнув він, і лише це загальновідоме слово зумовило, що затримався якийсь чоловік, а потім іще один. Проте вони всього лиш стояли, не роблячи нічого й приглядаючись до всієї ситуації з незворушним виразом обличчя.

— Поліція, поліція! — почали повторювати роззяви, натовп наче прискорив рух і став більш нервовий. Професор усвідомив, що, схилившись над лежачою жінкою, він міг виглядати як хтось, хто вбиває її. Тож він спробував підвестися й відсунутися, а тоді хтось штовхнув його, і професор упав просто в темну пляму крові.

Уже принаймні кілька осіб приглядалися до цієї сцени, коли звідкись почали пропихатися до професора й жінки двоє поліцаїв. На мундири в них були надягнуті люмінесцентні жилетки, що відбивали світло неймовірним чином — їх можна було взяти за ангелів, і саме так потрактував їх професор. Жінка знерухоміла. Він підвівся і, усвідомлюючи, що весь червоний від крові, з величезною надією подивився на правоохоронців. Їхні лиця були, однак, запеклими — вони вдивлялися в нього грізним поглядом, зовсім ігноруючи жертву. Він одразу зрозумів, що його вважають винуватцем. Очевидно, він мав рацію, бо один із поліцаїв схопив його за руку, болюче стиснув її, а потім викрутив назад. Професор скрикнув, обурений цим явним проявом жорстокого непорозуміння. Дивно, що вони взагалі не звертали уваги на поранену, а домагалися від нього документів; якийсь час пішов у нього на пояснення їм жестами, що документи в піджаку під головою жінки. Показав на неї рукою — голова жінки, відсунута вбік, лежала просто на підлозі, а від піджака й слідів не було. Тимчасом збоку до них пропихалися троє могутніх санітарів із ношами. Професор бачив їхні поголені лисі голови і могутні шиї. Поліцай мимоволі розслабив руку, дивлячись, як санітари розпихали плинний натовп на боки і намагалися розставити ноші. Натовп, однак, напирав, і, мабуть, тому рука в закривавленій сорочці вислизнула із залізного захвату поліцая. Відіпхнутий санітарами професор відскочив, розвернувся і в нез'ясовному припливі паніки почав тікати.

Спершу кружляв підземними перонами, а потім іншими сходами рушив нагору, перескакуючи по кілька сходинок і розштовхуючи людей, які, зрештою, і без того розступалися перед ним із огидою і страхом. Боялися крові — вона збуджувала в них жах. Вираз обличчя в них мінявся, коли вони бачили її, забуваючи про те, що така сама плине також у їхніх жилах, схованих під самою поверхнею м'якої шкіри, яку так легко поранити. Професор із жахом усвідомив, що ця кров може виявитися для нього смертельно небезпечною. Він нічого не знав про ту жінку. Вона могла бути повією, наркоманкою, а в її темній крові могли клубочитися мільйони ВІЛ-вірусів, які зараз проникали в організм професора через мікроскопічні ранки. Він пригадав, що обрізав собі сьогодні вранці нігті й поранив великий палець. Глянув на те місце — воно було покрите напівзасохлою кров'ю… Він помчав сходами вгору — жінки, бачачи його, пищали й відсувалися під стіни, чоловіки охоче звершили б над ним свій власний акт правосуддя, але боялися торкнутися його. Великими стрибками він добрався до виходу з метро, а коли опинився назовні, найпершою його думкою було те, щоб якнайшвидше помитися, хоча б у першому-ліпшому фонтані. Він стояв у скверику й панічно розглядався навкруг. Подумав про туалет у метро, але нізащо у світі не хотів туди вертатися. Пробував швидко з'ясувати, де саме він опинився, і відчув глибоке полегшення, коли за дахами будинків побачив гостроверхий силует свого готелю. Він рушив у тому напрямку без хвилини вагання, мало не бігом, із простягнутими вперед руками, як дух у дитячому театрику.

Було вже темно. Щоб дістатися до готелю, він мусив перейти ще одну рухливу вулицю. Він уже знав, що до найближчого переходу може бути далеко, тому вчинив шалену спробу скористатися сповільненням руху автомобілів, зумовленим затором. Почекав відповідного моменту й рушив просто під колеса машин, які або затримувались, або пробували його об'їхати, люто при цьому сигналячи. Професор ляпав їх по капотах закривавленими долонями, що зумовлювало ще більшу розлюченість водіїв. Один із них, що сидів за кермом чорного «Ленд Ровера», мав, очевидно, швидшу від інших реакцію, бо коли професор минав його, двері з боку пасажира раптом відчинилися і болюче гримнули його в бік. Він упав, але одразу ж спробував підвестися, розуміючи, що йому загрожує смерть. Автомобілі пригальмовували й оминали закривавленого чоловіка, який насилу піднімався, а водії не скупилися на лайки й прокляття. Коли він, сам не знаючи як опинився на другому боці, то вирішив, що вже врятований. Залишалося подолати широкий сквер під готелем, і він радісно рушив уперед, але тоді помітив, що загубив десь один черевик. Це мало статися, коли він упав від удару дверцятами «Ленд Ровера». Тож і кульгав в одному черевику, бідкаючись, як же він піде на бенкет, бо не взяв у поїздку запасної пари взуття. Що ж, муситиме купити нове. Зрештою, бенкет уже, мабуть, починався. Нічого не зробиш, він запізниться. Коли прийде, промови вже закінчаться.

Кульгаючи в одному черевику, він дійшов до засклених дверей готелю, але тут йому заступив дорогу високий, плечистий портьє в лівреї, що нагадувала військовий мундир якоїсь опереткової держави. Він бачив професора кілька разів, сьогодні вранці також, але, схоже, не пізнав його. Професор не мав наміру відступати. Він пояснив, що живе в номері 1138 і є учасником конференції. Швейцар, сконфужений його плинною англійською, завагався щодо своєї непоступливості і рішуче зажадав паспорта. Професор тоді збентежено усвідомив, що він же без піджака, а отже й без паспорта. Він на всяк випадок перевірив кишені штанів, спершу задню, потім обидві передні, але знайшов там жменьку місцевих монет, квиток метро, а також почату пачечку жувальної гумки з цитриновим смаком. Швейцар іронічно подивився на нього, а на його обличчі розквітла сповнена задоволення усмішка. Схопив його за шию, як якогось хулігана, і попри всі пручання вивів у сквер, де дав йому такого сильного копняка в дупу, що професор упав і довго не міг піднятися.

Від болю, приниження й безсилості очі в нього наповнилися слізьми — і він не зумів стримати схлипів. Він не плакав багато років і вже забув, яке полегшення це може принести. Плачучи, він заспокоївся — можна би сказати, що його човен, який плив морем сліз, пристав до якогось берега, і колихання припинилося. І от він пришвартувався до зовсім нової, неочікуваної ситуації, і перед ним простяглася незнана земля. Він мусить дати собі раду.

Сидячи в темряві — сквер був темний, як майже все в цьому недоосвітленому місті, — він роздумував, що ж найкраще зробити. Якби не зник піджак, він міг би подзвонити, але разом із ним, окрім паспорта і кредитних карток, зник і його телефон. Він вирішив дістатися на той бік готелю, де, як він припускав, міг відбуватися бенкет. Там йому, може, вдасться якось повідомити колег. Деякі з них усе ще курили, тож, може, вийдуть перекурити на якийсь балкон, терасу чи навіть у сад… Він рушив уперед, уважно шукаючи в брилі готелю освітлених вікон. Майже весь перший поверх займали разом із холом ресторани, бар і конференц-зали, але більшість вікон була темна. Ліворуч від себе він побачив групу молодих чоловіків, що зібралися під одним із небагатьох справних ліхтарів. Вони перегукувалися — мабуть, у щось грали. Він знерухомів, не бажаючи зраджувати своєї присутності, а потім беззвучно прокрався під мур, уздовж якого рухався далі. У цей спосіб перейшов на інший бік готелю і тоді побачив великі освітлені засклені стіни ресторану, в якому відбувався бенкет.

Він був такий схвильований, що мало не заплакав удруге. Стоячи під стіною, він небагато бачив, але, відійшовши трохи вглиб скверу, зарослого тут колючим кизильником, який саме цвів і виділяв несамовитий запах меду, змішаний із ароматом чогось терпкого і гнилистого, зміг побачити більше. Оповитий тим запахом, професор спостерігав із цієї відстані реалістичну картину, обрамлену вертикальними лініями будинку, оправлену в скло фасаду. Навколо високих вузьких столиків, накритих білими обрусами, стояли елегантно одягнені люди; їли, розмовляли — їхні голови нахилялися одна до одної, а потім відхилялися назад, мабуть, у відруху здорового сміху, руки торкалися плечей співрозмовників, дружньо їх поплескували. Між столиками кружляли кельнери у фраках, стрункі й гнучкі, одна рука схована за спину, в другій тримали таці, повні напоїв. Ця картина в приглушених барвах здалася йому сучасною мінімалістичною алюзією до Брейгеля: люди зайняті вічними дрібничками, бал різних справ, які треба залагодити, свято поверховості… Професор розпачливо шукав знайомі постаті; не мав-бо певності, чи це саме той бенкет — готель був величезний, і тут безумовно, могло відбуватися багато таких конференцій, як та, у якій він брав участь. Він іще трохи перемістився, аби побачити, куди йдуть ті, які відходили від столиків. Вони на хвильку зникали, а потім знову з'являлися в наріжному приміщенні із заскленими зовнішніми стінами, яке було трохи схоже на акваріум. Це була кімната для куріння. Там він побачив професора Ґ., спеціаліста з платонічних і неплатонічних об'єктів у європейському живописі XX сторіччя. І хоча він не завжди погоджувався з його тезами, зараз його вигляд надзвичайно втішив. Це було перше знайоме обличчя за кілька годин. Ґ. курив сигарки, професор знав це, хоча з місця, де він стояв, цього не можна було розгледіти. Він бачив тільки замашистий рух руки Ґ. і його голову, яка злегка задиралася вгору, щоб випустити дим. Йому треба було поквапитись, сигарку не можна курити без кінця. Тому він швидко покульгав у той бік і зупинився напроти кімнати для куріння, розраховуючи, що буде помічений, але це не мало жодного сенсу: він був надто низько. Йому довелося знову відійти у сквер. Коли він вже зайняв доволі вигідне місце, Ґ. якраз гасив сигарку; потім, обійнявши приязним жестом плечі колеги, повернув до виходу. Професор у розпачі швиденько підняв перший-ліпший камінь і, розмахнувшись, шпурнув ним у напрямку акваріуму. Проте відстань була надто великою. Розлючений і рішуче налаштований, він вирішив вчинити ще одну спробу атакувати двері, але не дійшов навіть до майданчика перед ними. Швейцар, зайнятий привітанням якоїсь коштовно одягнутої жінки на височенних підборах, навіть не глянув на нього. В дію вже вступили два охоронці зі зброєю на поясі — один із них болюче викрутив йому руку (він наче почув, як щось хрупнуло) й одразу з огидою відпустив його. Професор упав і чимшвидше поповз у колючий кизильник. Він знав, що будь-якою ціною мусить позбутися закривавленої сорочки, а ще має якось помитися. Дивився з кущів, як охоронці з огидою та обридженням витирали з рук кров — і подумав: що б не носила в собі жінка з метро, воно тепер є в ньому. Шматочком чистого манжета він обтер обличчя біля рота і очей. Йому пригадалося, що вранці він бачив із готельного вікна фонтан, і вирішив відшукати його.

Старанно зорієнтувавшись у тому, де він перебуває, професор обдумав спосіб дістатися до фонтана. Це було нелегко, бо йому треба було увійти в пляму світла, що його кидали лампи на воду, яка била високо вгору, а також пройти коло підозрілих типів, що грали на кам'яній огорожі в шашки чи якусь іншу просту гру. Проте слід було щось робити. Він зняв сорочку й увіпхнув її в кущі. Його огорнув холод, а спина одразу вкрилася гусячою шкірою. Тримаючись тіні, він човгався рачки в бік фонтану й завагався лише там, де проходив гострий край освітленої поверхні. Всунув туди голову й вирішив, що його не помітять. Згрупувався для стрибка й уже через кілька секунд опинився біля фонтана. Йому вдалося увійти у воду, від холоду в нього перехопило подих. Гарячково почав змивати з себе засохлу вже кров, тер пальцями своє напівголе тіло, а під кінець зняв штани, які забарвили воду червоним. Її струмінь, який ритмічно вискакував у небо, потемнів і у світлі дизайнерських ламп виблискував пурпуром. Мокрий голий чоловік побачив здалеку ненависних охоронців, які бігли в його напрямку, побачив також, як зриваються й рушають до нього гравці. Він розвів руки — хотів видобути з себе крик і вдарити ним у велике, освітлене тілисько готелю, але його перехоплене від холоду горло спромоглося добути з себе ледь-що писк чи якесь скавуління. Йому, однак, здавалося, що кричить, а той крик, сильний і чистий, відбиваючись від тисячі шиб будинку, лине у брудне пожовкле небо над цим великим містом і закликає його до порядку.

Тимчасом допали його готельні охоронці, витягли з води й кинули на коліна. Одразу після цього підбігли гравці — і не змогли втриматися, аби не копнути кілька разів цього змерзлого й безсоромно голого тіла. А воно, безголосе, навіть не скрикнуло, лиш цокотіло зубами. Якусь хвильку дебатували над ним, а потім, схопивши під руки, затягли його у відповідне місце.

Серце

Подружжя М. повернулося з відпустки раніше, ніж завжди. Він виглядав втомленим і навіть хворим. Він уже давно скаржився на серце й жив, мабуть, уже тільки завдяки різного роду дієтам, які усували з меню раз це, раз те, згідно з черговими теоріями спеціалістів із харчування, які щораз сміливіше посилалися на історію еволюції, теорію суспільних класів, психоаналіз і так далі. Але передовсім пан М. жив завдяки могутній опікунській силі своєї дружини.

Вона була перукаркою. Не якоюсь там стилісткою зачісок, дизайнеркою волосся, а тим паче власницею «Клініки Волосся» чи «Мануфактури Зачісок». Ні, вона просто стригла, скорочувала, мила, фарбувала й чесала. Працювала в солідному закладі в самому центрі міста й мала своїх клієнтів. На жаль, покидала їх щороку на кілька місяців, від листопада до квітня. Отоді-то панство М. затягало штори в квартирі та їхало до Азії. Він, огрядний, хоча завжди дещо блідий, був колись власником великої, дуже успішної автомобільної майстерні, але після інфаркту вже не міг нею керувати, тому продав бізнес, добре вклав гроші і — як казали сусіди — жив із процентів. Подружжя М. твердило, що життя в Азії дешеве, а зими в Європі дорогі й депресивні.

— На зиму, прошу пані, — не раз повторювала пані М., накладаючи фарбу на тонке волосся своїх постійних клієнток, — на зиму Європу треба замикати на чотири оберти. Залишалися б тільки ті, хто опікуються обладнанням і доглядають за електростанціями. Та й вони працювали б на півставки.

Це, треба визнати, було якесь уявлення про світ.

Люди трохи заздрили, що вони живуть таким життям і стільки подорожують, але оскільки не бачилися з ними щодня, то швидко про них забували, тим паче що не любили думати про тих, кому добре ведеться. І вже на початку грудня, коли з підвалів витягали штучні ялинки і прикрашали будинки ілюмінацією, ніхто не пам'ятав про панство М.

Тимчасом вони винаймали маленьке бунгало з дірявими стінами й заіржавілим душем десь на Пхукеті в Таїланді. Оснащені спиртівками й переносними холодильниками, вони вели життя вічних туристів, таке саме нудне, як і все, що стає рутиною. Підключалися лептопом до мережі, перевіряли стан рахунку, курс акцій, які вони були купили, і переконувались у важливості страхування здоров'я. Їх не цікавила ані політика, ані культурні події. Вони не ходили ні в кіно, ні в театри, хоча, звичайно, дивилися що-небудь на ютубі й без особливого зацікавлення відвідували місцеві музеї. Завдяки буккросингу брали книжки, які, прочитавши, одразу ж обмінювали на інші, не прив'язуючись до жодної фрази, стилю чи сюжету.

На жаль, стан серця пана М. був щораз гірший — лікар навіть ужив визначення «трагічний», — і подружжя здавало собі справу, що їхнє життя муситиме змінитися. Тому останньої зими вони не поїхали ні на Пхукет, ні до Шрі-Ланки, ні до дешевої, як борщ, Індонезії, а полетіли літаком в одне місце, назви якого зобов'язалися не називати. Значна частина акцій іще раніше була продана, щоб оплатити перебування в сучасній, стерильній лікарні в південному Китаї, де пан М. міг отримати нове серце.

Серце доставили туди своєчасно, сумісність тканин була досконалою, і операція пройшла успішно. Старе серце, оте європейське, спалили у шпитальному крематорії, хоча якийсь час дружина пана М. думала про те, щоб усе ж зберегти його і якось забрати додому. М. пригадав, що мав запитати, від кого походило нове серце і що сталося з людиною, від якої він дістав його. Так, мав про це запитати, але не пам'ятав, чи врешті-решт зробив це, чи взагалі була мова про донора. Щось про це було сказано загалом, але потім з'явилися якісь інші справи. Може, навіть не хотів питати про донора, може, в цій лікарні до цього б недобре поставилися. Зрештою, не випадало чекати від нього надто багато; він був хворий. Почувався погано, мав запаморочення і весь час неспокійно прислухався, як б'ється його нове серце. Йому здавалося, що робить це інакше, якось важко — наче біжить, наче тікає.

Весна в Європі розходиться хвилями. Проростає в південній Італії та Іспанії і обережно посувається на північ невідомо якими дорогами чи способами. У березні вона вже на півдні Франції і в Греції, у квітні вибухає у Швейцарії і на Балканах, у травні квітне в Німеччині і центральній Європі, щоб на початку червня прийти в Скандинавію.

Пан М. почувається вже добре. Повинен, однак, берегтися, а коли виходить на вулицю свого європейського міста, то надягає на ніс і вуста білу масочку. Рана загоюється, нагадує пробний ескіз до нового щасливого життя, випуклий рельєф, який наразі залишається тільки на папері тіла. Має відчуття якогось дивного перечікування, як це було в дитинстві, коли простір навколо нього ще не був заповнений значеннями і кожна подія здавалася єдиною й неповторною. Ось зграйка голубів зривається з газону й перелітає за будинки на якусь іншу площу. Їхні крила спричиняють рух повітря, часточки пилу підносяться й опадають, як солдати, яких надто рано покликали до бою і раптом розпустили по домівках. Пан М. усе трактує тепер як знак.

Крокує, досконало вписаний у пейзаж свого міста. Світ огортає його, як добре пошитий костюм, якраз на його мірку, задля його безкінечної зручності. Пан М. не має схильності до пишномовних визначень, він завжди займався машинами, його розум точний і прагматичний, тому він не вживає слова «щастя», каже радше «задоволення».

Ніби все пішло добре, але по деякому часі після операції пан М. почав погано спати. Лежав у напівсні, наче в густому желе, повному дивних образів, привидів, далеких невиразних звуків. І все це зумовлювало, що його охоплював страх — тим страшніший, що він не міг ворухнутися. Удень той страх ховався десь у постелі і звідти слідкував за паном М. А вночі — знову те саме, до ранку… У півтемряві кімнати, в яку починало вже проникати сіре світло світанку, він простягав перед собою руки й замислювався, чому він, власне кажучи, має п'ять пальців, а не шість чи чотири. Чому на світі завжди одним усього бракує, а інші відмахуються від надміру? Чому дитинство триває так непомірно довго, що не вистачає потім часу на дорослість, на роздуми й на те, щоби вчитися на власних помилках? Чому люди, хоча прагнуть робити добро, чинять зло? І чому так важко просто бути щасливим? Ясна річ, він не знаходив відповідей на ці запитання.

Важко сказати, коли й чому почали з'являтися в його житті дивні, сповнені чогось моменти, коли в ньому раптом пробуджувалася воля, якої він до цього не знав. Це були моменти, коли він мав потребу говорити: «Хочу». Його заповнювала думка, сильніша від інших — вона мала природу пружини годинника, розвивалася в ньому із внутрішньою силою, якої ніщо не могло затримати, хіба тільки заспокійливий дотик його дружини, ліки з назвою ксанакс і сон, якщо він приходив. «Хочу» було липкою лапою, яка ні з того ні з сього хапалася за якусь ідею. Або вигадку. Або річ. Наприклад, йому раптом захотілося кольорів, і він зовсім не знав, як має наситити цей несподіваний голод. Купив собі альбом Марка Ротко, бо тільки це знайшов у елегантній, мінімалістськи опорядженій книгарні у своєму районі. Але не вмів насититись тим, що побачив на аркушах альбому. Погляд ковзав по блискучій поверхні репродукції і, незаспокоєний, летів у бік неба. Купив також дружині кольорову сукню, але й вона здалася йому якоюсь банальною. Він, зрештою, і сам би її надягнув. Так, він це визнавав: сам би її надягнув. Також прийшла до нього охота на тишу — і ще на щось невизначене в тій тиші, якийсь один звук, який мав би її підкреслити, але він навіть не вмів його назвати.

У серпні вони вже знали, що поїдуть до Таїланду, до цього лагідного буддійського королівства, яке асоціювалося в них із гладкістю й солодкістю кокосового молока. Вони вже забронювали квитки та зарезервували будиночок, цього разу кращої якості, з лазничкою і кухонькою. Ще не почали пакуватися, бо звикли робити це напередодні виїзду; помістити те, що хотіли забрати, у два наплічники і дві підручні валізки — раз-два і готово.

Але на початку вересня М. відчув оте нездоланне «хочу» й відтоді сидів біля комп'ютерного монітора, без кінця оглядаючи те саме — інформацію про Китай.

Через кілька днів вони вже були частиною широкого, повного пилюки пейзажу китайського буддійського Півдня. З вікон неоковирного готелю, обставленого меблями попереднього століття, вони побачили тутешній світ — сонце насилу піднімалося над розмазаним горизонтом і сунуло вгору в густому, брудному повітрі. Широкою неутрамбованою дорогою їхали сотні людей на велосипедах. Їхні обличчя здавалися однаковими. Вони з'являлися з маленьких, розчепірених, критих бляхою будиночків, які стояли повсюди. Закутані в товсті стьобані синювато-сірі куртки, всі вони мовчки рухалися в одному напрямку, кудись у бік далеких гір.

Панство М. орендувало автомобіль і найняло гіда-перекладачку, пані Лю, яка завжди з одним і тим самим поліетиленовим пакетом і з незбагненним виразом обличчя віддавала в їхнє розпорядження свій час і свої лінгвістичні таланти. Возила їх до небагатьох історичних пам'яток цієї монотонної країни, декламуючи пояснення і читаючи написи на кшталт «Як надмірне почуття блаженства передвіщає прихід безумства, так і почуття безпеки випереджає швидкий удар нещастя». Ці написи здебільшого вражали пана М. — здавалося, що вони стосуються кожного аспекту життя, ніщо не уникло їх. Пані Лю розповідала їм цілком пристойною англійською найбільш відомі буддійські історії. А оскільки мала хронічний нежить, то безупинно прочищала ніс, внаслідок чого він був червоний і нагадував, що існують речі банальні й тривіальні, які не можна порівняти із загадковістю коанів[4] і безумовністю законів карми.

Уже в перший день своїх екскурсій вони доїхали до маленького храму, про який не змогли дізнатися нічого, крім того, що він був старий і вартий уваги. Там були майстерні, які продукували записані гарним каліграфічним письмом аркуші рисового паперу. Попри це монастир виглядав занедбаним і дещо безлюдним. Лишень кілька чоловіків крутилися між будинками, але не були, мабуть, монахами, бо носили короткі куфайки, як і всі в цих краях.

— Давно, давно тому, — розповідала пані Лю, — жив у цьому монастирі один монах, людина освічена й надзвичайно розумна.

Вона висякалася в гігієнічну хусточку й подивилася на них так, наче благала пожаліти її.

— Його звали Яо. Про нього казали, що він може бачити крізь час. Що знає порядок кола втілень. Якось, мандруючи, зупинився він, щоб відпочити, і побачив жінку, яка сиділа з дитиною біля грудей і їла рибу, старанно очищуючи її від кісток, а залишки кидала бездомному псу. А коли збідований і худий пес, заохочуваний такою неочікуваною щедрістю, ставав чимраз нахабнішим, жінка відганяла його копняками. Побачивши це, монах Яо вибухнув сміхом. Учні, які його супроводжували, здивовано глянули на нього. «Вчителю, чому ти смієшся? У цьому немає нічого смішного». «Так, маєте рацію, учні мої, —- відповів монах Яо, — і все ж я не можу стримати сміху. Чи ж бачили ви колись, щоби пожирали тіло батька, одночасно копаючи ногами власну матір? Обгризати скелет батька, одночасно годуючи груддю смертельного ворога. Яким же жалісним і жорстоким видовищем є коло втілень».

Пані Лю продекламувала цю історію, як дитина, що пишається віршиком, який вона вивчила напам'ять для урочистої академії, а потім глянула на них, не певна, чи вони зрозуміли. Мабуть, уже мала невдалий досвід із туристами. Вони всміхнулися, киваючи в задумі головами. Це її заспокоїло. За хвильку дала їм зрозуміти, що настав уже час обідати.

Пообідали вони в місцевому ресторані, мовчазний власник якого знайшов їм три місця в кутку великого приміщення. Вони дзьобали ніяку страву, слизьку від картопляного борошна і повну глутамату натрію. М. пригас, усе ще приходячи до тями від різниці в часі — пробував знайти собі місце в цьому плиткому, поверховому часі, який оточував їх із усіх боків, не дозволяючи влаштуватися в ньому. І ніяк не міг збагнути, чому його «хочу» привело його в це місце.

Раптом щось вирвало його з роздумів. І ні сіло ні впало пан М. запитав перекладачку про в'язниці — чи є якісь поблизу… Здивована, вона на якийсь час втупилася в його вузькі вуста.

— Ви хочете відвідувати в'язниці? — запитала вона з сарказмом, у якому звучало глибоке розчарування.

Наступного дня вона вже не прийшла.

— Навіщо ми сюди приїхали? — нарікала пані М. — Тут холодно і бридко.

Пан М. не знав, що відповісти. Він справляв таке враження, наче винюхував щось, чекаючи на вітер, який розвіє повсюдну пилюку і щось змінить. На третій день вони знайшли в інтернеті, який весь час пропадав, згадку про знаменитий колись буддійський монастир, сьогодні вже забутий. Пан М. нічого не був певний, також і того, що робити й куди їхати, але на четвертий день знову відчув оте своє «хочу». Воно тиснуло зсередини на груди, пробуджувало неспокій. Казало: «Ну, вже, давай, рухайся». Стояло в горлі, хоч він раз по раз намагався його проковтнути. Тож М. запакували свій багаж і рушили, куди очі світять, невмолимо посуваючись у бік забутого монастиря.

Їхали нерівними занедбаними дорогами вгору. Краєвиди змінювались, такими самими залишалися тільки покриті бляхою будиночки, нестаранно збудовані склади й зупинки, схожі одна на одну. Сплетіння кабелів бігли вздовж дороги, поєднуючи будинки в мережу, але що вище вони опинялися, то ці сплетіння робилися тоншими, аж нарешті вздовж дороги тягнувся один єдиний рахітичний кабель, що вів, як і вона, в бік гір. У певний момент і дорога, і кабель скінчилися — тут треба було перебратися через плиткий струмок. За ним стояли кілька будівель із вигнутими на кутах стрімкими дахами, поблизу стояла також невеличка дзвіниця, на якій, однак, замість дзвону висів великий бронзовий гонг. Вони вийшли з авто. Вітер ніс звідкілясь запах гару з ледь відчутним хімічним душком. Оце й був той монастир. На гравійній стоянці був тільки один автомобіль із місцевою реєстрацією, вони припаркувалися обіч нього й невпевнено рушили до головних будинків.

Швидко виявилося, що немає тут нікого, хто захотів би їх провести. Може, в сезон і з'являлися в монастирі туристи та віряни, але зараз, схоже, було для них надто холодно. Єдине дерево — величезне, найбільше, яке вони бачили протягом усього перебування в Китаї, — росло якраз посеред двору; те, що воно вціліло протягом останніх ста років, здавалося чудом. Це був японський гінкго білоба — високий, із могутнім стовбуром і приголомшливою кроною.

Вони спробували порозумітися за допомогою жестів зі старим, не дуже зацікавленим ними чоловіком, який одразу ж зник, але за хвильку з'явився знову з іншим, молодшим, у мундирі. Солдат мав щонайбільше сімнадцять років, гладеньке обличчя, лагідні мигдалеподібні очі й виглядав як дитина.

— Я можу тлумачити, — сказав він ламаною англійською, показуючи на себе. — Відвести до вчителя. Монастир дуже старий. Ой, який старий. Це дерево тут теж святе. Монахи підливають його тим, що самі зроблять, — він розсміявся, показуючи маленькі зуби на довгих лискучих яснах. — Ну, знаєте, — і почав наслідувати звуки випорожнення.

Виявилося, що неподалік розташований військовий підрозділ, і монастир веде з ним якісь дрібні справи, коли треба щось привезти, продати, переказати… Старший чоловік вирішив, що солдат може також послужити перекладачем. Тепер він тримався збоку, хоча час від часу підказував молодому якесь китайське слово. Вони дізналися, що в монастирі є шестеро монахів і знаменита скульптура будди співчуття, що звався Міле, яка розташована в найбільшому храмі. Проте щоб дістатися туди, треба спочатку пройти через оті менші храми. Тож вони йшли від одного до іншого, спиналися кам'яними сходами, знімали черевики й захоплено зупинялися перед черговими статуями, не розуміючи того, що бачили: символів, корогов, паперових золотаво-червоних аркушів, списаних знаками, які нагадували великих роздушених павуків. Мандрівка тривала довго, бо солдат, який мав перекладати, більше мовчав, ніж говорив, постійно шукаючи відповідних слів у своєму вбогому словнику, а також щоразу розшнуровував і зашнуровував свої важкі солдатські черевики. Ходіння в розшнурованих черевиках, хоча б тільки з одного храму до іншого, кількадесят метрів, не личить солдатові Китайської Армії. Шнурівка має при цьому бути досконалою, вишуканою. Вони ставилися до цього з розумінням, а після кількох повторень уже знали напам'ять хитромудру систему протягання шнурочків крізь дірки.

Коли нарешті дісталися до останнього і найбільшого храму, вже починало смеркатися. Усередині помальованого на червоно дерев'яного будинку вони побачили щось зовсім інше, ніж сподівалися. На троні сиділа вирізьблена з дерева золота постать, почорніла місцями від диму кадильниць. Вона нічим не нагадувала статуеток Будди, до яких вони вже звикли в цій подорожі. Це був не той вражаючий товстун, який широко всміхається, вульгарний і непристойний, а худа андрогінна постать, із правою стопою недбало закинутою на коліно лівої ноги, що звисала з трону вниз. Дивилася вона не прямо, як то було звично для інших статуй, що ніби прагнули впіймати поглядом якогось вірянина, а вниз, у якусь точку перед своїми стопами. Голова із зосередженим обличчям спиралася на долоню правої руки, опертої ліктем на праве коліно. Вони мали враження, що застали бодгісаттву в інтимну мить задуми, якраз тоді, коли той чекає на щось — на автобус або наступну кальпу[5], коли зможе здійснити повне відновлення. Солдат, який стояв обіч них, зітхнув і сказав:

— Він прийде. Майбутнє. Гарне майбутнє, коли він прийде.

Пані М. запитала, коли це має настати, а тоді солдат зробив міну, що, без сумніву, мала виражати шмат часу, який неможливо охопити розумом.

Вони запалили кадильниці й повільно та низько вклонилися.

Коли солдат зашнуровував черевики, знову з'явився старший чоловік і повів їх стежкою на гору над храмом, де крізь ріденькі кущі проглядали непоказні дерев'яні будиночки. Солдат сунув за ними.

— Що це за вчитель? — пробував дізнатися М., але неможливо було отримати якусь розумну відповідь.

— Око на голові, — щоразу повторював їх випадковий перекладач і таємниче кивав головою.

Їх привітав худорлявий, сивий, коротко стрижений чоловік у темно-сірій стьобаній куфайці і сірих, дещо зашироких штанах. Метикувата пані М. вручила йому коробку бельгійських шоколадних цукерок, цей дарунок втішив господаря. Чоловіки обмінялися кількома словами — панство М., ясна річ, нічого з того не зрозуміли, але не було сумніву, що говорили про них. Вони сіли надворі перед простою халабудою з маленьким, вручну зробленим із дощок ґанком. На землі була складена з каменів невелика піч, на якій зараз стояв темно-червоний казанок, посвистуючи час від часу. Господар залив окропом чай у дещо облупленому чайничку і задоволено усміхнувся. Сказав щось солдатові, а той промовив:

— Можете вже питати. Він готовий.

Вони не зрозуміли.

— Про що маємо питати?

— Про що хочете. Маєте хіба якісь питання. Сюди приносити питання. Він все знає і все розкаже.

Подружжя М. переглянулося. У її погляді було заохочення, щоб то він питав, бо вони ж тут опинилися через нього, а йому спало на думку одне найпростіше запитання — чи він помре? Це було найдурніше запитання у світі, тож він його не поставив. Був злий на себе за те, що забув про всі свої записки і зауваги, про ті стани непевності, про думки, які мучили його ночами… Тоді озвалася його дружина й запитала чоловіка, що запарював чай, хто він. Солдат переклав запитання, задоволений собою, а той спочатку усміхнувся і, підкладаючи дрова, сказав щось, що здалося довшим, ніж звичайна відповідь. Подумавши, солдат переклав:

— Простий чоловік, який має око на маківці голови. Монах. Казати, що монах із оком на голові, але не мати слова, щоб відповісти. Багато часу бракує. Мало часу родиться.

Пан М. зібрав думки докупи й готовий був поставити своє перше запитання. Йому їх пригадалося більше.

— Чому на світі всього бракує? Чому не вистачає на всіх?

Солдат подивився на нього уважним поглядом, і пану М. здалося, що відчуває в ньому якусь нехіть. Потім той почав щось говорити монахові. Монах грався кийком, яким розгортав вугільний жар, а потім одразу згортав його купкою. Промовив кілька речень спокійним голосом, а потім кінцем розжареного кийка намалював у повітрі коло.

— Болить, — переклав солдат. — Кожен чоловік болить і кожна істота болить.

І тут він неначе запнувся й напружено вдивлявся в М. і його дружину, наче хотів примусити їх зрозуміти ці прості слова.

— Нічого немає, — безрадно додав він.

Монах покивав головою, а потім усміхнувся.

— Хто мені дав моє серце? — запитав пан М.

— Серце? — перепитав солдат, не зрозумівши, що чоловік мав на увазі.

М. показав на свою грудну клітку.

— Чоловік, який дав мені серце, міг походити звідкись із цих місць. Чи в нього його забрали? Що мені робити з цим? — він вирішив, що не буде нічого більше з'ясовувати, якщо той і так усе знає.

Солдат із несподіваною схвильованістю сказав щось монахові, а той підвів брови. Теж показав на своє серце. У його погляді раптом з'явився сумнів. Він мовчав, доливаючи їм чаю, який смакував гірко — травами. А потім почав говорити, але не чекав уже ніякого перекладу. Говорив і говорив, наче щось декламував, наче ворожив над тим чайничком — досить тихо, так, що треба було сидіти нерухомо, майже не дихаючи, аби почути звуки окремих слів. По якімсь часі пан М. розслабився. Голос монаха діяв на нього заспокійливо. Солдат крутився, явно відчуваючи дискомфорт, що занедбує свою працю. Пробував навіть боязко перервати монаха, але той зупинив його рухом руки, наче відганяв набридливу муху. Може, вірив, що мелодія китайської мови увімкне невживані до цього часу мозкові з'єднання, пробудить якісь імпульси, і переклад стане непотрібним. Якщо всі ми маємо характер будди… Але подружжя М нічого не розуміло. Солдат безрадно знизав плечима, а потім почав поправляти шнурівки своїх військових черевиків.

Монах закінчив, жар у печі потемнів і став криваво-червоний.

— Уже пізно, мусимо йти, — сказала пані М., коли зрозуміла, що нічого більше тут не відбудеться.

Встала, а за нею — неохоче — і її чоловік.

Донизу верталися в темряві, їхні ноги, взуті в найкращі для гірських мандрівок черевики, сповзали по схилу, бо розм'яклі стежки перетворилися на вогке місиво. Холоші штанів були поплямлені сірою грязюкою.

Солдатові вони заплатили більше, ніж той сподівався, а він подякував, зворушений, але й незадоволений собою, засоромлений.

Того вечора вони пакувалися в мовчанні. Уночі пана М. знову мучили кошмари, він лежав у нагрітому, душному повітрі готельного номера, і єдиний рятунок був у тому, щоби просто вдивлятися в темряву. Вранці вони вирушили на аеродром, а потім далі, туди, де в цю пору року було їхнє місце, — до Таїланду. Решту цієї зими перебули відносно спокійно, головно вилежуючись на пляжі й перевіряючи в інтернеті стан свого рахунку. Навесні повернулися до Європи, аби з належною повагою взяти у власність своє життя.

Transfugium[6]

Коли вона виїжджає зі стоянки, авто-авто ставить їй кілька рутинних запитань — між іншим: чи бажає вона музику і яку або підвищити чи знизити температуру всередині і чи наситити повітря якимось запахом. Додає також, що в ціну проїзду входять розмови на обрану тему, і монотонним голосом починає перераховувати: «Сфери функціонування імплантаційного оздоровчого страхування», «Вигідні інвестиції: ринок нерухомості у Гренландії», «Перехід від двополюсних систем до однополюсних: витрати і вигоди», «Як baby-design став частиною еволюції», «Здоров'я — антропогеронтологія — перспективи розвитку».

— Ні, дякую, — каже вона і для певності повторює: — Ні. Ні.

Настає приємна для вуха тиша, хоча якусь мить вона мала враження, що авто-авто розчаровано пирхнуло. Від того моменту воно саме керує собою за вказівками з супутника, рівномірно, стабільно, рухається майже беззвучно, не йде на обгін не за правилами, не робить ризикованих маневрів, пропускає пішоходів на «зебрі», а величезна кількість усіляких датчиків реагує на тварин, навіть на тих, які вибігають під колеса в останню мить. Жінка скулюється в кутку і накривається курткою, хоча їй зовсім не холодно.

Ось що їй сниться.

— Дивися, — каже її старша сестра.

Вона стоїть над мийкою в їхньому старому будинку, зараз якісь свята, вони готують.

Вона дивиться на її руки і з жахом бачить, як ті зникають під струменем води з крану. Розмиваються, розчиняються, наче вони з льоду.

— Дивися, — каже, піднімаючи дві кукси на висоту очей. — Уже не будуть мені потрібні.

Їй снилася сестра, до якої вона їде. Рената.

Центр був розташований далеко від аеродрому, тому подорож тривала три години. Авто-авто їхало щораз вужчими дорогами, біля яких з'являлися характерні жовто-червоні таблички з двома літерами: «TF». «F» було трошки вище, і логотип нагадував сходи, які ведуть догори, — до Transfugium таким чином вступали як до Землі Обітованої, і цю дещо містичну символіку ще й посилювали рухомі білборди, на яких світилися приголомшливі образи дикої природи. Вона дивилася на них байдуже, на неї вони не справляли враження; з якихось причин вона була прив'язана до того, що давало людям місто, — до заколисування в безпечно запланованому просторі, точно на міру людського розуму і людських розмірів.

На неї чекав дерев'яний будиночок із чотирма спальнями й великим салоном — зовсім такий самий, який винаймають для родини на літо. Камера на в'їзді детально оглянула її обличчя, а потім брама беззвучно відчинилася, і авто-авто під'їхало під самі двері. Вона вийшла, забрала невеличкий багаж, а автомобіль ввічливо подякував і зник. Вона на мить відчула себе трохи винною, що відмовилася від будь-якого контакту з ним і що спала в дорозі, але це було, ясна річ, глупе відчуття, як і всі емофейки.

Дім був досконально підготований: застелені ліжка, накритий стіл, повний холодильник, свіжі рушники, увімкнена класична музика і пляшка доброго вина з побажаннями від фірми. І саме це вона в першу чергу й зробила — налила собі вина.

Дерев'яна тераса виходила на озеро, до спокійної зараз води й темної рисочки протилежного берега. Інші бунгало, дискретно сховані між деревами, здавалися тихими й темними, але біля одного вона побачила автомобіль, а всередині горіло світло. Отже її сестрі не буде самотньо цієї ночі. Десь далі, ззаду, в глибині лісу домінували великі брили будинків центру, але оскільки їхні скляні стіни мали здатність оптичного камуфляжу, то їхня присутність була більше відчутною, ніж видимою. Було тихо, пахло лісом, опалою глицею, грибами, живицею, і важко було повірити, що це не якась провінційна антиалкогольна лікарня, а один із найбільших трансмедичних центрів у світі.

Після останньої зустрічі кілька місяців тому вона не мала вже змоги поспілкуватися з Ренатою, хоча її сестра була десь тут за мурами комплексу Transfugium, зовсім близько. Вона подумала, що, мабуть, не змогла б її вже пізнати. Це було дуже неприємне відчуття — все в ній виривалося на допомогу сестрі, але мало стримуватись. Її попереднього разу вчили працювати з цим нераціональним почуттям так, як працюють із емофейками. Ота вивчена напам'ять мантра: «Емоції завжди правдиві, неправдивою може бути їх причина». Емоції, що збуджуються фальшивими причинами, є такими ж сильними, як і ті, що зумовлені правдивими, тому часто обманюють людину. Їх треба просто пережити.

Був уже полудень, і настав час на візит, тому, трошки змерзла, вона рушила в бік величезних павільйонів. Ішла вздовж скляних, графітових стін, які над верхівками дерев відбивали небо. Шукала якихось дверей чи вікон, якоїсь тріщини, але все здавалося непрозорим і досконало гладеньким, наче було відлите в суцільній формі. Тут не було головного входу і не можна було зазирнути всередину.

Вона дійшла до вертикальної темної стіни і сказала: «Я тут». Трохи постояла, даючи час Будинкові, щоб той її оглянув та ідентифікував. «Бачу тебе», — немовби сказав величезний будинок Transfugium і впустив її всередину.

Професор Чой, який вів її сестру і відповідав за весь процес трансфуґації, був андрогінним, худорлявим, спортивного вигляду. Він збіг до неї сходами й усміхнувся мало не з чулістю, як приятельці. Мав на собі чорний, обтислий спортивний костюм і натягнуту на чоло шапочку. Вона подумала, що, може, Чой — це жінка: голографічна плакетка на рукаві з написом «д-р Чой» не допомагала у визначенні статі. Так, як Чой, виглядали багаті люди — зайняті собою і своїми тілами, досконалі від народження, запроектовані майже в усіх деталях, інтелігентні й свідомі своєї переваги. Про Чоя слід би було хіба сказати «воно», але в мові, яка була їй найближчою і якою говорили вдома, це звучало б дивно, бо середній рід одвічно був зарезервований не для людини, а радше для істоти нелюдської, наче людство мусило дозволити розіп'яти себе за полярність статей. Тому вона вже раніше вирішила, що думатиме про Чоя як про «нього». Це допомагало витворити дистанцію. Вона ненавиділа фамільярність.

— Ти недовго спала, — турботливо сказав він.

Вона досить довго дивилася на нього і раптом відчула, що зовсім не має охоти з ним розмовляти. Значно охочіше вона б відвернулася і мовчки вийшла. Хотіла сказати щось на привітання, але слова застрягали в перехопленому горлі. Очі її наповнилися сльозами. Він уважно подивився на неї.

— Жаль — це дивна, зовсім нераціональна емоція, — сказав. — Вона вже нічого не змінить. Нічому не зарадить. Належить до тих марних і безплідних почуттів, він яких немає ніякої користі.

У нього були абсолютно чорні, непроникні очі і правильні риси обличчя. Був схожий на когось, хто знає набагато більше, ніж прагне визнати. Спритний. Прозорливий, але, попри це, співчутливий.

— Вийдемо надвір? — він вказав рухом голови на ліс і озеро.

Стіна розсунулася, і вони опинилися на терасі, яка плавно переходила у хвойний ліс. Вона слухняно пішла за ним у напрямку води. Витягла з кишені фотографію і без слова подала йому. Вона та її сестра сиділи на дерев'яній огорожі, на яку сперли велосипеди. Це були канікули сорок п'ять років тому, а вони приїхали на село до брата їхньої матері. Рената, як старша, вчила її їздити на велосипеді. Їй було сім років, а Ренаті — тринадцять. Обидві дивилися в об'єктив, наче зазирали в майбутнє, просто на тих, що дивляться.

Чой уважно придивився до знімка. Їй здалося, що той його зворушив.

— Багато людей так роблять, беруть знімки, — сказав. — Це спроба зрозуміти причини, правда? Ти шукаєш причини, це ясно. Почуваєшся винною.

—- Вона завжди здавалася такою впорядкованою, типовою.

— Якщо хочеш, ми маємо тут психологів.

— Ні, — сказала, — мені не треба.

Вода несла їхні слова до темної частини лісу по той бік озера, куди жодна людина не мала доступу, — «до Серця», як казали, бо вона ще з дитинства пам'ятала, як сперечалися щодо назви «резервація».

— А що там? — запитала за хвильку. Вона багато разів замислювалась, чи цей чоловік справді вірить у все те, що говорить і робить. Чи, може, він просто добрий продавець цього нового товару, яким стала трансфуґація.

— Дикий світ. Без людей. Ми не можемо його побачити, бо ми люди. Ми самі від нього відділилися, і щоб зараз повернутися туди, нам треба змінитися. Я не можу побачити чогось, що не містить мене. Ми всі в'язні самих себе. Парадокс. Цікава пізнавальна перспектива, але й фатальна помилка еволюції: людина бачить завжди тільки себе.

Вона відчула раптовий приплив злості на його телеграфний стиль. Короткі прості речення, якими він трактував її, як учитель дитину.

— Я цього всього не розумію. Я могла би ставати нею тисячу разів. Дивитися її очима. Думати її мозком… — їй зараз необхідно було опанувати себе, бо вона почала його передражнювати, — але все одно не розумію, як це діється. Як можна хотіти чогось такого… — не знала навіть, як це назвати, — …всупереч природі.

Вона відвернулася від нього, пробуючи приховати сльози глибокого обурення, хоча вже думала, що залагодила справу і що сьогодні буде вільною від емоцій. Раптом їй здалося, що вона чує його тихий сміх. Вона озирнулася, розізлившись іще більше, але він тільки покашлював, прикурюючи нешкідливу цигарку, тому вона говорила далі, щораз швидше і голосніше:

— Я тут тільки тому, що ніхто інший із родини не хотів братися за організацію всього цього. Я її сестра. Батьки надто старі й мало що з цього розуміють. Діти сприйняли її рішення за добру монету, принаймні одна дитина. Її син від усього цього відгородився. Відчуває тільки біль. Я взяла це на себе, але не розумію цього. І, правду кажучи, не хочу розуміти. Маю це все десь. А сюди приїхала залагодити формальності.

Злість ішла їй на користь, додавала сил і певності, але доктор Чой, поставний арієць із непроникним обличчям, все одно дивився на неї з чимось, що можна було назвати чулою вищістю.

— Маєш право гніватися й бути розчарованою. У такий спосіб ти захищаєшся. Захищаєш свою інтегральність, — мудрував він далі, вона не могла цього витримати.

— Відпердолься, — промовила самими губами, відвернувшись у бік озера. Рушила його берегом. Вид клаптиків світла, що повзли поверхнею води, стіни лісу по той бік і великого чистого неба поволі тамував її злість. Вона відчула заспокоєння, яке пливло з-над води, і навіть обіцянку чудової байдужості, як тоді, коли вона вперше виїхала з дому й вирішила не повертатися. Сиділа в автобусі й повторювала собі: «Нічого нікому я не винна, бо люди відповідають за свої вибори».

— Як людина може хотіти перестати бути собою? — сказала вона Чою, який ішов за нею. — Це самогубство. В якомусь смислі ви на її прохання вдаєтеся до евтаназії.

Чой схопив її за руку і затримав. Стягнув шапочку і тепер його обличчя виявилося ще більш жіночим. Над їхніми головами зашелестіли крила сонячного гелікоптера.

— Люди Заходу переконані, що драматично й радикально відрізняються від інших людей, від інших істот, що вони виняткові, трагічні. Говорять про «занурення в побут», про розпач, самотність, впадають в істерику. Люблять завдавати самі собі смерть. А це ж просто перетворення маленьких відмінностей на великі драми. Чому ми повинні вважати, що прірва між людиною і світом є більшою і важливішою, ніж прірва між двома іншими видами існування? Ти це відчуваєш? Чому прірва між тобою і тією модриною є серйознішою з філософського боку, ніж між тією модриною і, наприклад, отим дятлом?

— Бо я людина, — відповіла вона, не задумуючись.

Він сумно покивав головою, ніби очікував саме цього — що вони не зможуть порозумітися.

— Пам'ятаєш Овідія? Він це передчував, — Чой продовжував говорити й сів на перегородці. За спиною в нього було озеро. — Метаморфози ніколи не засновувались на механічних відмінностях. Так само діється і з трансфуґацією: вона наголошує схожості. В еволюційному смислі ми все ще продовжуємо бути шимпанзе, їжаками й модринами, носимо все це в собі. У будь-яку мить ми можемо сягнути по це. Нас не відокремлюють від цього якісь прірви, які не можна подолати. Нас розділяють ледь-що якісь тріщинки, дрібні щілини буття. Unus mundus. Світ єдиний.

Усе це вона вже чула багато разів, але ці аргументи якось не доходили до неї. Вона вважала їх надто абстрактними. Воліла знати, чи трансфуґація супроводжується болем. Чи її сестра почувається там самотньою? Що це значить, що процес відбувається в силовому полі? Чи людина зберігає свідомість до кінця? Чи залишається собою? А якщо її сестра передумала? Що тоді? Вона вже кілька разів відчувала мало не паніку, коли їй здавалося, що треба сестру рятувати силою, викрасти її, а потім замкнути вдома й наказати жити, як завжди, нормально, так, як це діялося сотні, тисячі, мільйони разів — кожен у своїй ніші, на своєму місці. Вони попрощалася з нею півроку тому тут, у парку. Зробили це спокійно і по-діловому, майже без слів. Рената передала їй нотаріальні документи, повні підписів і урядових голограм, а під кінець вручила ланцюжок із крапелькою, вирізаною з гірського кришталю, єдину біжутерію, яку носила. І одразу потім, коли Рената йшла в бік будинків Transfugium, її сестра з рулончиком у руці відчула приплив задухи, як тоді, коли ми усвідомлюємо, що діється щось невідворотне. Дивилася, як та відходить, і мала надію, що озирнеться, що, може, навіть передумає, повернеться. Але ні, нічого такого не сталося — побачила тільки її спину й темні двері, які беззвучно зсунулися, утворивши чорну непрозору поверхню.

— Чи вона все ще є тут? Де?

Чой показав рукою на будинок Transfugium.

— Так, вона вже готова.

Вона незлюбила Чоя, хоча вони вже раніше кілька разів розмовляли. Вона знала, що цей чоловік не зуміє нічим потішити її, хоча був інтелігентний і теплий, навіть дбайливий. Вона інстинктивно відчувала його вищість, не знала, що він думає насправді. Він повторював те, що було написано в Брошурі, немов пошук інших форм пояснення їй усього процесу вважав втратою часу. Екземпляр «Метаморфоз» Овідія лежав біля ліжка як готельна свята книга. Гарно видана, у старому стилі, з гравюрами, вона нагадувала книжку дев'ятнадцятого сторіччя — мала, схоже, збуджувати ностальгію за чимось давнім, природним і солідним, заспокоювати. Кілька разів вона читала в Брошурі, що не існує жодної тривкої однорідної субстанції, яка заповнює світ, і що світ — це струмінь сил і свідчень, які взаємно напирають на себе. Кожна істота має волю, яка дозволяє їй жити. Реальність складається зі сплетених у сіті волі мільярдів буттів, які накладаються одні на одні. Деякі з них рафіновані й пластичні, інші — безвладні й фаталістичні. У такому світі багато неймовірних досі речей стають можливими, а межі виявляються ілюзорними. Сьогоднішня медицина вміє подолати такі крихкі кордони.

— Давайте вертатися, — сказала вона, бо хотіла вже закінчити цю розмову. — Мені холодно.

Вона відчувала роздратованість — легеньку, як свербіж. Її дратував його менторський претензійний тон. Дратувала його бездоганність. Він вибачливо подивився на неї, попрощався і сказав, що приєднається до них уночі.

Вони мали звичайне життя, одна й друга. Росли в щасливому домі. Батьки любили одне одного, поки не перестали майже зовсім одне з одним розмовляти, зайняті своєю прогресуючою старістю. Трагедії і драми — як у людей. Здоров'я — під контролем. Діти, дві доньки — успішні. Між ними була різниця в шість років — настільки невелика, щоб мати спільну кімнату, але настільки значна, що не могли вже слухати ту саму музику й позичати одна одній модні фаталашки. Постало між ними порожнє місце, від якого не можна було відмахнутися. Приглядалися одна до одної зацікавлено, із симпатією, зі свого роду прив'язаністю, яку легко сплутати з любов'ю, але, по суті, небагато що їх поєднувало, і йшли вони власними дорогами.

Вони були зведеними сестрами. Їхні батьки увійшли в шлюб кожне зі своїм багажем: вона належала матері, сестра — батькові. На самому початку їм дали зрозуміти, що вони мусять подружитися і що в цей спосіб порятують своїх батьків. Вони отримали завдання співтворення дружної родини, і це вдалося — вони мали схоже почуття обов'язку. Вона мала шість, Рената — дванадцять років. Біологічна мати Ренати померла так рано, що та не пам'ятала її і, мабуть, тому одразу прийняла нову й покохала її. Важко було нарікати. Вона, молодша, була горда, що матиме старшу сестру. Захоплювалася нею, її книжками, музикою, засушеним трупиком жаби, її пізнім поверненням із дня народження приятельки у дивному стані, який вона сприйняла як хворобу і який виявився звичайним наслідком надміру алкоголю. Пам'ятала, як сестра читала вночі, а світло з екрана надавало її обличчю вигляду маски.

Рената покинула дім одразу після школи й зникла у великому місті на кілька років, відвідувала родину тільки на свята. Вивчала космічну інженерію, яка, як потім виявилося, парадоксально не вимагала виходити з дому й дивитися в небо. Після навчання більшу частину часу вона проводила біля екрана, відстежуючи якісь графіки, цифри, дописуючи до них свої. Платили їй за це добре й регулярно. Вона завагітніла і стала жити з мовчазним, як і вона, інженером, спеціалістом із очищення води в далеких країнах. Він часто виїздив, але жилося їм добре, принаймні так це виглядало зовні. Вони купили дім на півдні, мали бджіл і дикий сад. Якось пожежа знищила їхню пасіку, але її відбудували. Вона пам'ятає, як Рената плакала по телефону за тими бджолами. Інших її сліз вона не пригадувала. Життя сестри порівняно з її хаосом здавалося рівненькою, посипаною гравієм стежкою. Відвідувала вона Ренату рідко і запам'ятала її в спортивному костюмі з опаскою на волоссі — та бігала на довгі дистанції по перетятій місцевості до нестями.

Вона помилася під душем, зробила каву й сіла на сходинках тераси, щоб іще раз подивитися на озеро. Поверхня води притягувала погляд, але водночас не давала нічого, на чому він міг би зосередитись, тому свідомість уперто зісковзувала в минуле. Упродовж останніх місяців вона безперестанно замислювалась над тим, де в житті Ренати міг бути якийсь поворотний пункт, знак початку зміни, джерело першої думки про трансфуґацію. Чи це був нервовий злам, може, якась подія, переживання, про яке вони, всі її близькі, не мали поняття. Коли це сталося? Вона губилася в дрібних спогадах, картини минулого миготіли в неї перед очима. Може, причини мають природу пилу: одиничні часточки помітити не можна, але їх маса утворює густий фаталістичний туман. Картина перша: вони стоять перед дзеркалом і, задираючи сукні до пояса, порівнюють свої ноги. Вона задоволено помітила, що має гарніші ноги, ніж старша сестра, довші, стрункіші. Рената погоджується з нею, а потім обидві скачуть по канапі в самих тільки трусиках. Картина друга: бігають наввипередки з іншими дівчатками на шкільному спортивному майданчику, дистанція шістдесят метрів. Рената не затримується на фініші, як усі, а біжить далі, навкруг усього майданчика. Картина третя: вони на морі й закопують одна одну в пісок; Рената лежить закопана майже цілий день, не хоче виходити. Видно тільки легенький рух піску, коли вона дихає. Увечері виявляється, що спалила собі на сонці обличчя.

Де той момент, який з'ясовував би те, що зараз діється? Мав бути якийсь початок, зародок зміни, поворотний пункт, якась думка, травматична подія, зміна внаслідок читання, музики з мільйона файлів, які вони безупинно надсилали одна одній, знаючи, що в космосі забракло би часу, аби їх усі прослухати. Вона прокручувала подумки всі події, клаптики ситуацій. Батько колись сказав, що коли Рената народилася, то плакала так довго, аж мала запалення горла.

Щодо меню вона цілком поклалася на думку милого чоловіка у віці, який важко було визначити, з гарним цегляним кольором шкіри, який приємно контрастував із білістю його вбрання. Він мав порадити їй закуски. Робив це з гумором, наче готував їх для дівочої вечірки. Її дратував його гарний настрій.

— Це має бути щось на кшталт поминок, — сказала вона з якимось навіть задоволенням. Злостиво.

Він подивився на неї тепло і, як їй здалося, співчутливо.

— Поминки, весілля… Їсти завжди радісно.

Тістечка були пузаті, різнокольорові, лежали на різних тацях, кожен колір окремо, як формочки з фарбами. Зворушена цією щедрістю, вона показувала пальцем і пробувала вибирати між рожевим і лавандовим, між малиновим і ягідним, і какаовим. І ще креми, якими вони були перекладені, — зелено-золоті, пурпурові. Вони були такі неприродні, такі людські. Чоловік із цегляним обличчям покивав над тістечками головою.

— Прошу спробувати. Може, смак тут щось підкаже.

— Вибачте. Я ніколи не вміла вирішувати.

Він підсунув їй меню.

— Це стосується тільки неважливих речей. Коли ми справді чогось хочемо, то сумнівів немає.

Вона непереконливо підтвердила і витерла ніс. Він показав їй список холодних закусок і з гордістю сказав:

— Я, звичайно, не мушу додавати, що м'ясо чисте, з власних інкубаторів.

Вона бачила перед рестораном іменний пам'ятник тварин у натуральну величину — корови, свині, курки, качки, гуски, — донорів біологічного матеріалу. Запам'ятала ім'я корови: Адель. Безпомічно дивилася на довгий список страв, а потім глянула в лице ресторатору. Його темні очі дивилися на неї тепло, із зацікавленням.

— А можна до тебе притулитися? — раптом запитала вона.

— Звичайно, — сказав він, зовсім цим не здивований, ніби й ця послуга містилася в меню.

Обійняв її руками. Пахнув рідиною для полоскання тканин, банально.

Кількома хвилинами пізніше його бригада почала готувати салон і терасу для невеличкого прийому. Внесли коробки з тартинками й салатами. Вправні пальці розкладали на тацях фрукти.

Коли бригада пішла, сонце якраз почало заходити, і тоді вона побачила незвичайну картину — верхівки дерев густого північного лісу горіли помаранчевим світлом, як величезні канделябри, відбиваючись у воді озера. Надходила ніч. Вона бачила, як темнота виповзає з-під коренів дерев, з-під каменів лісової підстилки, як піднімається з глибин озера. Обриси раптом вигострили свої краї, наче всі речі хотіли ще раз усвідомити собі власне існування, перш ніж зникнути в темряві. Свічки дерев погасли, і раптом звідкілясь припливло холодне повітря, обганяючи ніч, тож вона накинула куртку та пішла над саме озеро. Вогник її нешкідливої цигарки світився в пітьмі — вона подумала, що його, напевно, видно з тамтого берега, і хтось із хорошим зором бачить його рух — до вуст і назад. Якщо взагалі дивиться.

Потім подзвонив Бой. Так його називали в родині, хоча йому було вже під сорок, — Бой. Син її сестри, Ренати. Сказав, що не приїде. Говорив нерозбірливо, схоже, був п'яний.

— Не знущайся вже ні над нею, ні над усіма нами, — тихо відповіла вона на його агресивний белькотіння. — Ти поводишся як капризна дитина. Нічого ж не зробив, не допоміг, — вона відчувала, що її несе, а її злість зростає з кожною секундою. — Звалив це на мене, хоча це ти — її син. Я залагоджувала документи, провідувала її тут, розмовляла з лікарями, а тепер мушу займатися довбаними тістечками. Знаєш що? Ти малий жалюгідний засранець.

Відіпхнула від себе телефон, і той впав у глицю.

Поскубала щось там із принесеного й чекала, сидячи на терасі. Темна товста лінія тамтого берега притягувала її погляд, але нічого там не діялося. Лінія лісу, яка відбивалася у воді озера, легенькі зморшки на воді. Побачила двох величезних птахів, які кружляли над деревами, але швидко зникли.

Вона відвідала Ренату, коли діти мали по кілька років, і їй здалося, що та пригасла. Була, як завжди, доглянута і добре вдягнена, її компактне гнучке тіло дещо набрало ваги, а риси неначе затерлися. Вона вже не бігала. Ходила на довгі прогулянки швидким рішучим кроком. Поверталася спітніла, розігріта і зникала під душем. Ніколи не була особливо говіркою, але цього разу взагалі не висловлювалась і не хотіла розповідати про себе. Нечасто усміхалася, і здавалося, що зовсім втратила почуття гумору. Весь час присвячувала садові й дітям, Бою й Ганні, яких возила до шкіл і на інші заняття. Торбочки для пакування канапок, коробочки для ланчу, все таке — щохвилинна готовність. Запах дітей у домі — особливий, липкий, задушливий. Запах ув'язнення. Кімнати завжди були стерильно чисті, практичні й світлі. Її чоловік, спокійний, мовчазний, з'являвся ввечері і зникав уранці, але видно було, що вони близькі одне одному. Може, мали якийсь спосіб порозуміння у своїй окремості. Коли вона, молодша сестра, приїздила до них у нечасті відвідини, вони сиділи пополуднями на світлій канапі в салоні, пильнуючи, щоб не пролити на неї жодної краплі кави чи чаю. Сиділи, втиснуті в протилежні куточки, розмовляючи про справи, які пропливали повз них, наче інформаційні стрічки в телевізійних новинах: Ганна має іспити в червні, контракт чоловіка вимагає від нього виїзду за кордон на якийсь час, існують різні способи економити воду в саду, згідно з останніми науковими дослідженнями, нікотин сприяє довговічності. Говорили одна з одною хмарками з коміксів, які зависали над ними в повітрі, а потім розвіювались, як дим із нешкідливої цигарки, гаранта довголіття. Вона захоплено дивилася на впорядковане життя Ренати, може, навіть із якоюсь заздрістю — сама вона була весь час у русі, в роботі, серед багатьох людей, — але відчувала полегшення, коли поверталася у свій балаган.

Потім щось сталося. Це збіглося з відходом дітей і смертю чоловіка, у якого був кошмарний рак, наче якісь сили пітьми здійснювали над ним вирок за провини, про які він ніколи не знав. Коли вона побачила її кілька років згодом, Рената вже жила сама. Купила маленький будиночок на краю лісу, з городом. Спочатку вирощувала там трави, але потім город заріс. Була вона занедбана, перестала фарбувати волосся, і тепер воно спливало їй на рамена сивуватою вуаллю. Що більше було того білого (а було ж їй тоді не більше сорока кількох років), то темнішим здавалося її обличчя. Засмагле, сухе. Світлі очі дивилися допитливо, чуйно. Очі вона відвертала, наче боялася, що крізь них можна буде зазирнути всередину і побачити там… Що? Що б там побачили?

Вони провели разом два дні, готуючи й сидячи на лавці в занедбаному саду. Вона відчувала, що сестру займають виключно власні думки і пожвавлювалась вона, тільки побачивши своїх псів, бо мала трьох великих, схожих на вовків псів, які не спускали з неї очей. Як гість у її домі, вона почувалася в їхньому товаристві незатишно. Вони дивилися на неї допитливо, проникливо, наче знали всі нюанси ситуації.

У майже порожньому салоні висів домашній екран, який наповнював усе приміщення лагідним сірим світлом. Їй із першого погляду важко було зрозуміти, який рух він показував. Думала, що це графічна абстракція, але коли підійшла ближче, впізнала реалістичні деталі. Це був знятий згори зимовий пейзаж. На узбіччях гір ріс північний ліс, ялини виглядали як коми, хаотично розкидані на білому аркуші. На розлогому полі біля лісу рухалися маленькі фігурки тварин. Вони йшли краєм лісу, одне за одним, на однаковій відстані, чорні правильні обриси — як плем'я індіанців, що переміщаються в пошуках кращого місця для життя. Вервечка тварин виходила поза кадр і з'являлася знову з протилежного боку екрана. І так весь час.

— Це дві зграї вовків, які поєдналися на зиму, — сказала Рената, підійшовши ззаду, і несподівано, на превелике здивування сестри, поклала їй голову на плече. — Дивися, як організовано ідуть.

Вона придивилася уважніше. Фігурки тварин не були однаковими. Ті спереду виявилися меншими, більш похиленими. І відстані між ними були різними.

— Усі ставлять лапи у сліди вовчиці, вожака зграї. За нею йдуть оті слабші, — казала вона, поклавши голову на плече сестри, не дивлячись на картину, немов знала її напам'ять в усіх деталях. — Найстарші задають темп усій зграї, інакше залишилися б позаду й загинули. Потім ідуть найсильніші самці, на випадок, якби звідкись почалась атака. Це воїни. За ними — і цих є найбільше — самки й молодняк, жінки й діти. А в кінці, бачиш цього самотнього вовка? — Відокремлений від решти, він явно замикав цей похід через пустелю. — Вільні електрони. Диваки. Для них теж є місце в зграї.

— Ох, я думала, що це пси, — відповіла вона.

— Неможливо сплутати вовка з собакою, — Рената відсунулася й підійшла до картини близько, щоб показати їй деталі. — Вовки більші й мають довші ноги, більші голови й масивніші шиї. Подивися, це добре видно. І хвости їхні пухнастіші.

— А твої пси?

— Це вовчі собаки, мішані. Але це не вовки. Справжню відмінність видно в погляді. Собаки дивляться розумно, питально, з відданістю, а погляд вовка зовсім інший — незаангажований, але уважний. Аж мурашки по спині.

Тема вовків явно оживила її.

Потім вони разом готували в кухні, випили трохи вина. Це була їхня остання зустріч. Вона запам'ятала, як прощалися в дверях.

— Знаєш, тварини — це майстри розпізнавати наміри, — сказала раптом Рената, наче закінчувала якусь розмову, якої насправді не було. — Ми могли б цьому в них учитися, якби нам взагалі спало таке на думку. Якби ти мала таку здатність, то знала б, що я хочу зробити й чому. Прийняла би це спокійно, без будь-якої тривоги.

Але тоді вона взагалі не зрозуміла, про що говорить старша сестра.

Коли смеркло, приїхали батьки з Ганною. Обличчя матері — бліде й заклопотане. Її губи здавалися постійно стиснутими, наче казала собі: «Витримай іще трохи, треба ще трохи помучитись». Проте не варто було пов'язувати це з рішенням Ренати. Мати завжди мала таку міну. Носила її, як мундир. Нею вона давала зрозуміти: «Прошу підходити до мене тільки з обґрунтованими й важливими справами». Батько останнім часом справляв враження цілковито відчуженого, навіть важко було здогадатися, що насправді з ним діється. І чи взагалі щось діється. Часом ні сіло ні впало посвистував, занурений у своє внутрішнє життя, до якого ніхто не мав справжнього доступу. Єдиною особою, яку він помічав, була його дружина.

— Коли це має відбутися? — кинула старша пані, щойно вони увійшли. Запитала так діловито, наче про якусь неприємну процедуру, яку треба витерпіти тільки для того, щоб потім було краще.

Рухалася вона за допомогою ходунців.

— На світанку. Сонце сходить дуже рано, — відповіла донька й допомогла їй піднятися сходами.

Ганна була хорошою онучкою, розклала їхній скромний багаж (тільки на одну ніч) у кімнаті, запарила вечірні трави. Після вечері, яку вони з'їли майже мовчки, мати церемонно всілася з інформаційною брошурою, розгорнутою на першій сторінці. Знала її вже мало не напам'ять, але все одно не могла цього зрозуміти.

— Я хочу просто впевнитись, — сказала роздратованим тоном. — Це щось таке, як віддати тіло для досліджень. Так, як це зробили мої батьки, чи ні? Тіло для науки.

Молодша донька збирала слова, щоб їй відповісти, але, схоже, не була переконана, що мати захоче її вислухати. Це запитання, очевидно, було риторичним.

— Вона померла, — сказав батько і поплескав дружину по руці, а потім сягнув по кольоровий журнал, який лежав на столику, і швидко перегорнув його барвисті сторінки. Рената не знала, що він відчував. Зараз, хворіючи на деменцію, він був найбільш загадковою істотою світу. Їй було простіше зрозуміти білочку, ніж власного батька.

— Чи ми її ще побачимо? — запитала мати, ледь відкриваючи рота. — Чи можна її ще якось, скажімо, обійняти?

— Я ж казала тобі, що ні, — відповіла онучка. — Ми з нею прощалися взимку, кілька місяців тому.

— То навіщо ти знову нас сюди притягла? — запитав дідусь.

— Нікого я не тягла. Вона відходить, а ми хочемо бути свідками цього відходу, — відповіла молодша донька.

— А мусимо? — буркнув батько.

Бой усе ж таки з'явився. У чорному блискучому костюмі він прибув на авто-мотоциклі, від нього відгонило алкоголем. Недавно він розлучився з дружиною. Родина сиділа на терасі, перед тим перетворила частину кольорових тістечок на барвисті окрушки, які вранці приберуть птахи. Бой зняв шолом.

— Навіщо влаштовувати цей цирк? — сказав. — Для чого вся ця оперетка, цей таємничий центр, який виглядає як психіатрична лікарня і, схоже, саме нею повинен бути. Домом вар'ятів. Усі ви бембнуті й дозволили їй запасти в шаленство.

Він кинув шолом на землю й пішов у напрямку озера. Ніхто не сказав ні слова.

— Ви всі по-ру-бані! — гукнув він із темряви.

Почали з'їжджатися гості, яких вона вітала, наче господиня на бенкеті. Спершу Марго, приятелька Ренати, зі своїм партнером, потім двоє літніх чоловіків, які виявилися сусідами старшої сестри.

Одразу після півночі з темряви з'явився доктор Чой — як завжди, в чорному спортивному костюмі та обтислій шапочці. Вручив родині документи: паспорт, нотаріальні розпорядження, результати аналізів і Карту Згоди. Сів до столу, наче почувався запрошеним внаслідок самого факту свого існування, і сказав, що завжди прагне бачити це. Що це щось на кшталт космічної симфонії — повернення хаотично розпорошених елементів на своє місце.

У цей момент чоботиська Боя загупали по дерев'яній терасі, і вона перелякалася, що її племінник знову попре на скандал. Хоча, власне кажучи, чекала на це — на скандал, і на те, що станеться щось, що поверне світ у стару колію. Може, Бой викине ці столики й потовче пляшки з вином. Може, рознесе на друзки рештки казково кольорових тістечок. Вона би зрозуміла його. Він боявся так само, як і вона. Але ні. Без слова увійшов на терасу, налив собі вина й дивився в бік озера. Вона помітила, що він посивів і змарнів.

Стояла, спершись на дерев'яну стіну, і курила. Бачила, як Ганна впівголоса розмовляла з матір'ю і поплескувала її по худих долонях, укритих темними печінковими плямками. Марго підігрівала щось у кухні, а батько спершу оглядав старі знімки Ренати, а коли заснув над ними, Ганна вийняла їх у нього з рук.

До неї долинали уривки розмов людей, що стояли на терасі, збентежених чи, навпаки, розслаблених і задоволених. Серед них сяяв доктор Чой. Вона чула уривки якихось дискусій і голос Чоя, який на мить перекрив звичний гомін прийняття. Хтось із ним не погодився, але його відповідь загубилася в метушні.

Потім краєм ока вона помітила темні силуети Боя і Ганни на тлі озера, яке вже ледь світлішало, — притулені одне до одного тіла брата і сестри.

Небо на сході почало сіріти. Зробилося прохолодно. Звідкись зірвався вітерець, але хіба тільки для того, щоб зморщити поверхню озера, яке зараз здавалося кратером, повним попелу.

— Це великий момент. Починається, — сказав доктор Чой. — Дивіться.

Так це виглядало.

З боку будинку Transfugium виплив на озеро пліт. Властиво, тільки платформа. Дистанційно керована, вона впевнено сунула в напрямку тамтого берега, туди, куди жодна людина потрапити не може. До Серця. Спершу видно було хіба рух і смуги неспокійної води, але коли небо ще пояснішало і відбилося у воді, вони побачили її виразно. Тварину що стояла спокійно, як пам'ятник, з похиленою головою. Вовк.

Тварина озирнулася і якийсь час дивилася спідлоба в їхній бік, поки не ковтнула її повністю тінь протилежного берега.

Гора Всіх Святих

Літак до Цюриха долетів до міста вчасно, але довго мусив кружляти, бо аеродром засипало снігом, і треба було чекати, поки повільні, але дуже ефективні машини розчистять його. Коли приземлилися, снігові хмари якраз відсунулися, і на вогненному помаранчевому небі видно було безліч конденсаційних смуг, які перетиналися, утворюючи гігантську решітку — наче сам Бог запрошував нас зіграти з ним у хрестики й нулики.

Водій, який мав мене забрати й чекав із моїм прізвищем, виписаним на кришці картонної взуттєвої коробки, одразу сказав:

— Я маю відвезти вас до пансіонату, бо дорога в гори до Інституту зовсім засипана Ми не доїдемо туди.

Говорив він на такому дивному діалекті, що я ледве його зрозуміла. Мені здавалося, що чогось таки не зрозуміла. Адже був травень, восьме травня.

— Світ перевернувся догори дриґом. Ви тільки подивіться, — пакуючи мій багаж до авто, він показав на небо, що саме темніло. — Цим начебто нас труять, випускають із літаків гази, які змінюють нашу підсвідомість.

Я ствердно покивала головою. Небосхил у клітинку справді збуджував неспокій.

На місце ми приїхали пізно вночі; всюди були затори, автомобілі буксували й рухалися по мокрому снігу зі швидкістю слимаків. На узбіччях збиралося грязьке місиво. У місті повним ходом працювали снігоочисники, але далі, в горах, у які ми в'їхали дуже обережно, виявилося, що доріг ніхто не розчищав. Водій судомно тримався за кермо, нахилившись уперед, а його великий орлиний ніс визначав напрямок, наче дзьоб корабля, який вів нас через море вологої темряви в напрямку якогось порту.

Я опинилася тут, бо підписала контракт. Моїм завданням було оцінити групу підлітків за допомогою тесту, який я сама вигадала і який уже більше тридцяти років від часу його появи залишався єдиним тестом цього типу на світі, широко визнаним серед колег у галузі психології розвитку.

Сума, яку мені запропонували за цю роботу, була дуже великою. Коли я побачила її в угоді, то подумала, що це помилка. Одночасно мене зобов'язали до повної таємниці. Фірма, яка замовила дослідження, була розташована в Цюриху, а її назва нічого мені не говорила. Не можу, однак, сказати, що мене спокусили тільки гроші. Зіграли свою роль також інші причини.

Я відчула здивування, бо «пансіонатом» виявилися гостьові кімнати в старому темному монастирі біля підніжжя гір. Натрієві ліхтарі заливали яскравим світлом стражденні від снігу каштани, які вже цвіли, і зараз, присипані білими подушками, виглядали як такі, що опинилися в незрозумілій, абсурдній, важкій ситуації. Водій відвів мене до бічного входу, заніс мою валізку по сходах. У дверях до кімнати стирчав ключ.

— Усі формальності вже залагоджені. Прошу виспатись. Завтра я по вас приїду, — сказав шофер із великим носом. — Сніданок у вас в холодильнику, а о десятій сестри запрошують на каву.

Заснула я аж після таблетки — і знову опинилася у своїй улюбленій часовій дірі, в яку ми падали разом — я і моє тіло, — як у вимощене пташиним пухом гніздо. Від часу, коли прийшла хвороба, я щоночі тренувала у цей спосіб небуття.

О десятій я стала свідком найбільш дивного ритуалу пиття кави, який бачила в житті. Отож я опинилася у величезному приміщенні, посеред якого стояв великий, масивний дерев'яний стіл, що мав сліди багатовікового використання, а за ним сиділи шість старих жінок у чернечих одежах. Трошки піднесли голови, коли я увійшла. Вони сиділи по три з кожного боку столу, а однаковість ряс зумовлювала, що й риси їхніх облич робилися схожими. Сьома сестра, рухлива й повна енергії, з одягненим на чернечий стрій фартухом у смужки, саме поставила на столі великий дзбан із кавою і, витерши долоні об фартух, підійшла до мене, простягши перед собою кощаві руки.

Вона привітала мене трохи заголосно, що — як я потім зрозуміла — мало свою причину: більшість старших жінок недочувала. Вона представила мене по імені й швидко назвала імена черниць — дивні. Найстаршу звали Беатрікс. Ще були Інгеборга, Тамар і Шарлотта, а також Ізидора і Цезарина. Тамар притягала погляд своєю недвижністю. Виглядала як статуя справжньої богині. Сиділа на візочку, велика й огрядна з гарним блідим обличчям, яке виростало з тіла в рясі. Мені здавалося, що вона дивиться крізь мене, наче бачить за мною якийсь розлогий простір. Вона вже, мабуть, належала до того невтомного племені, яке здійснює внутрішні мандрівки в часі полонинами пам'яті, а ми для нього — тільки дражлива порошинка на очному яблуці.

Я здивовано розглядала великий світлий зал, поділений на їдальню і частину, де готувалася їжа і де стояли могутні багатоконфорочні газові плити з духовками й піч для хліба, а на стінах висіли величезні пательні й полиці з горщиками. Під вікном царювали мийки, одна біля другої, як у задньому приміщенні заводської їдальні. Поверхні оббиті бляхою, а окремі предмети зроблені були не з якихось пластмас, а з металу, з'єднаного шишкоподібними гвинтами, наче просто з корабля капітана Немо. Стерильна чистота, яка тут панувала, одразу примушувала думати про стародавні лабораторії і доктора Франкенштейна з його ризикованими експериментами. Сучасними в цьому приміщенні були тільки кольорові контейнери для сортування сміття.

Сестра Шарлотта пояснила мені, що ця велика кухня роками вже не використовується за призначенням і що зараз сестри готують собі на невеличкій газовій плиті або користуються службою доставки їжі, пропонованою одним із міських ресторанів. Сестра Анна, жінка у фартуху (настоятелька, як виявилося), додала, що ще в шістдесяті роки, коли вона прийшла сюди, в монастирі жили шістдесят сестер із усієї Європи.

— Колись тут пекли хліб. І ми робили сири, кожен важив п'ятнадцять кілограмів. Тепер не виплачується робити сир і пекти хліби для семи… — почала сестра Шарлотта, наче готувалася до якоїсь довгої розповіді.

— Для восьми! Нас вісім, — оптимістично сказала сестра Анна. — Ви відвідуйте нас тут, коли вже будете там, — вона мотнула підборіддям у якомусь невизначеному напрямку, — на горі. То теж наша інституція. Тут є коротка дорога через пасовиська, півгодини пішки.

Дзбан із кавою тепер переходив із рук у руки, і кава лилася в чашки темним парким струменем. Потім руки черниць жваво простягнися до упаковочок із вершками. Старі пальці делікатно відгинали срібну фольгову кришечку і вливали вершки до кави. Потім сестри відривали кришечку до кінця, і вона одразу опинялася на їхніх язиках, наче алюмінієва облатка. Язики вправно, одним лизом повертали їй чистоту і бездоганний блиск. Потім старанний язик проникав всередину пластикової упаковочки, щоб усунути звідти найменші навіть крапельки рідини. Сестри вилизували вершки охоче і вправно, жестом завченим і повторюваним сотні разів. Тепер треба було відділити від пластикової упаковочки паперову опаску, додану до неї. Нігті сестер дбайливо розривали місце склеювання і тріумфально знімали опаску. В результаті всіх цих дій перед кожною сестрою лежали три вторинні сировини: пластмаса, папір і алюміній.

— Ми дбаємо про середовище. Ми, люди, є винятковим ґатунком істот, а нам загрожує вимирання, якщо так далі піде, — сказала сестра Анна і по-змовницькому підморгнула мені.

Якась із сестер засміялася:

— Маєте рацію, сестро, щороку одна, як за годинником.

Зайнята повторенням їхніх дій, я не помітила, що до кухні майже беззвучно увійшла восьма жінка й сіла біля мене. Тільки якийсь її дрібний порух справив, що я обернулася до неї і побачила молоденьку дівчину в такій самій рясі, яку носили старші черниці. У неї була темна, смаглява шкіра, живість якої вирізнялася на тлі блідості інших сестер — наче на цьому портреті всередині картини її щойно домалювали, використавши нову палітру кольорів.

— Це наша сестра Сваті, — представила її з явною гордістю настоятелька.

Дівчина безособово усміхнулася, встала й зайнялася збиранням посортованих відходів для кольорових контейнерів.

Я була вдячна настоятельці, що вона прийняла мене тут як стару знайому. Коли подзвонив мобільний, вона почала витягати з кишені різні предмети: ключі, карамельки, записничок, блістер таблеток… Апарат виявився старою «Нокією», можна би сказати — допотопною.

— Так, — сказала вона в телефон отим дивним діалектом. — Дякую. — І до мене: — Водій уже чекає на тебе, дитино.

Я слухняно дозволила провести себе лабіринтами старого будинку до виходу, шкодуючи за недопитою кавою. Надворі мене осліпило травневе сонце; поки я сідала в автомобіль, то слухала якийсь час концерт танення. Звідусіль падали важкі краплі, барабанили по даху, по сходах, по шибах вікон, по листю дерев. Під ногами в нас збиралася жвава річка, яка замінила ексцентричність снігу банальністю води і переносила її вниз, до озера. Не знаю, чому я тоді подумала, що всі ці старі жінки в рясах із гідністю чекають на смерть. А я метушуся.

— Ви маєте тут досконалі умови для роботи, подивіться, — сказала мені того дня Дані, директорка програми досліджень. Говорила вона англійською з італійським акцентом, хоча риси її обличчя наводили радше на думку про якихось індіанських чи, може, далекосхідних предків. — Отут ваш кабінет, вам навіть не треба виходити надвір, щоб прийти на роботу. — Вона усміхнулася мені. Поряд із нею стояв чоловік із великим черевом, на якому напиналася картата сорочка. — Це Віктор, шеф програми.

Вона сказала, що недалеко звідси проходить туристичний шлях, і можна без будь-яких зусиль — усього лиш за три години — зійти на вершину монументальної гори, яка, видима звідусіль, створює враження, ніби ти весь час перебуваєш у низинах.

Інститут містився в сучасному бетонному будинку, в якому переважали прямі лінії. Алюмінієві стрічки підтримували величезні шиби, а скло відбивало несиметричні форми природи, що певним чином лагодило суворість усієї брили. За цим сучасним домом стояв інший великий будинок, зведений, найімовірніше, на початку XX століття, який надзвичайно нагадував школу, тим більше, що я помітила перед ним спортивний майданчик, на якому група підлітків грала у футбол.

Мене охопила втома, мабуть, через висоту, на якій я опинилася, а може, просто тому, що останнім часом я мало не завжди її відчувала. Я попросила відвести мене до кімнати, де мала мешкати протягом наступних тижнів. У моєму стані треба пополудні відпочивати. Втома звалювалась на мене близько другої, я ставала важкою та сонною. Мала тоді враження, що день кудись провалюється, піддається депресії і не може з неї оговтатися до вечора. Потім через силу рушає близько сьомої і кульгає до півночі.

Я не створила сім'ї, не збудувала дому, не посадила дерева, весь свій час присвятила роботі, безустанним дослідженням і пропусканню їх через складні статистичні процедури, яким завжди вірила більше, ніж власному розуму. Найбільшим досягненням мого життя є психологічний тест, за допомогою якого можна досліджувати психологічні характеристики in statu nascendi — тобто такі, які ще не викристалізувались, ще не склалися в систему, якою є зріла особистість дорослої людини. Мій Тест Тенденцій Розвитку швидко здобув визнання в усьому світі й використовувався повсюди. Завдяки йому я стала знаменитою, отримала професуру й жила собі спокійно, постійно вдосконалюючи деталі процедури. Час показав, що ТТР мав неординарну здатність передбачення, і завдяки йому з високою вірогідністю можна було прогнозувати, ким стане людина і в якому напрямку піде її розвиток.

Я ніколи не думала, що все життя робитиму тільки одну річ, займатимусь увесь час тим самим. Мені здавалося, що я — неспокійна душа, яка здатна спалахувати, наче солома. Цікаво, що якби мене саму можна було ще дитиною обстежити за допомогою мого тесту, аби визначити, ким я буду, то він би показав, що я стану працьовитою, невтомною прихильницею однієї ідеї, перфекціоністкою, яка вдосконалює одне єдине знаряддя.

Увечері того самого дня ми з'їхали втрьох до містечка на вечерю в ресторані; його великі вікна виходили просто на озеро, яке пропонувало гостям заспокійливий вид темної води, що виблискувала вогниками міста. Ця тремтлива безодня весь час відволікала мій погляд від співрозмовників. Їли ми грушки з медом і горгондзолою, а потім — ризото з трюфелями, найдорожчу страву серед пропонованих. Біле вино теж було з тих найкращих. Віктор говорив найбільше, і його низький голос заглушав — на щастя — набридливу музику, механічну й холодну, що долинала звідкись. Він скаржився, що нам бракує харизматичних осіб, що зараз люди якісь звичайні і їм не вистачає сил радикально змінити світ. Його картатий живіт полірував край столу. Дані трактувала мене з ґречною повагою і приємною мені фамільярністю. Вона нахилялася до мене над столом, а торочки її шалі небезпечно отиралися об край тарілки, загрожуючи от-от потрапити в розтоплену горгондзолу. Звичайно ж, я допитувалась про обстеження дітей. Хто вони і для чого їм проходити тест. Ну, і в чому полягає «наша програма» — хоча, правду кажучи, не дуже мене це тоді обходило. Так, ми розмовляли, але мою увагу привертав передовсім смак маленьких, не більших за сірникову голівку шматочків трюфелів. Дітей зібрали тут на три місяці у так званій гірській школі, де під час навчання й дозвілля досліджують їхні здібності. Усі вони — прийомні, сказали мені, а програма полягає в аналізі впливу суспільного капіталу на розвиток особистості (сказав він) і/або впливу всього спектра змінних характеристик середовища на майбутні професійні досягнення (сказала вона). Моє завдання було простим: провести тест у найширшій по можливості версії. Вони хотіли мати докладні профілі і проекції в майбутнє. Дослідження були приватною ініціативою. Спонсори мали всі можливі дозволи, програма була багаторічною і наразі зберігалася в таємниці. Я кивала головою, вдаючи, що слухаю і засвоюю, але насправді весь час насолоджувалась трюфелями. Мала таке враження, що відколи я захворіла, моє відчуття смаку розшарувалося і кожну річ сприймає окремо: гриби, шматки пшеничних макаронів, оливкову олію, пармезан, крихкі дрібочки часнику… Що немає вже страв, а лиш розрізнені конфедерації складників.

— Дякуємо, що така знаменитість, як ти, погодилася особисто сюди приїхати, — сказала Дані, і ми цокнулися келишками.

Ми розмовляли ґречно й ліниво, насолоджуючись їжею, поки вино не розв'язало нам язики. Я говорила, що будь-який намір передбачити майбутнє пробуджує в людях захоплення і водночас великий ірраціональний опір. Зумовлює також клаустрофобний неспокій, і це, без сумніву, той самий страх перед фатумом, із яким людство змагається від часів Єгипту. По суті, люди не хочуть знати майбутнього.

А ще я казала їм, що добре психометричне знаряддя нагадує геніально сконструйовану пастку. Коли вже психіка потрапляє в неї, то що більше метушиться, то більше залишає після себе слідів. Сьогодні ми знаємо, що людина народжується як бомба різних потенцій, і час дорослішання аж ніяк не є збагаченням і навчанням, а радше елімінацією щораз нових можливостей. Урешті-решт із дикої буйної рослини ми стаємо чимось подібним на бонсай — карликовою, підстриженою і закостенілою мініатюрою можливих себе. Мій тест відрізняється від інших тим, що досліджує не те, що ми набуваємо в розвитку, а те, що втрачаємо. Наші можливості обмежуються, але завдяки цьому легше передбачити, ким ми станемо.

Уся моя наукова кар'єра постійно супроводжувалась висміюванням, применшенням, звинуваченнями у парапсихології і навіть у фальшуванні результатів. Мабуть, тому я й стала такою підозріливою і налаштованою захищатися. Спершу атакую і провокую, а потім відступаю, засмучена тим, що я зробила. Найбільше злить мене звинувачення в ірраціональності. Наукові відкриття зазвичай здаються спочатку нераціональними, оскільки саме раціональність визначає межі пізнання; щоб їх перейти, часто треба раціональність відсунути набік і кинутися в темні безодні незвіданого — саме для того, щоб крок за кроком зробити їх раціональними і зрозумілими. Коли я їздила по світу з лекціями про мій тест, кожна лекція починалася словами: «Так, я знаю, що вас це роздратує й розізлить, але життя людини можна спрогнозувати. Для цього існують інструменти». Тоді наставала повна напруження тиша.

Коли ми увійшли до світлиці, діти були зайняті якоюсь забавою, що полягала в розігруванні сценок. Уже в коридорі ми чули вибухи сміху. Вони через силу робилися серйозними, щоб привітатися зі мною. Я була майже у віці їхніх бабусь, і це одразу витворило між нами щось схоже на теплу дистанцію. Вони не пробували бути зі мною запанібрата. Одна смілива дівчинка, маленька і дуже рішуча, поставила мені кілька запитань. Звідки я? Якою мовою говорила моя мама? Чи я вперше у Швейцарії? Яка забрудненість у тому місці, де я живу? Чи маю пса або кота? І як виглядатимуть самі дослідження? Чи не будуть нудними?

Я полька, відповідала я по черзі. Мама говорила польською. У Швейцарії я була вже кілька разів, і мене добре знають в університеті в Берні. Забрудненість велика, але все одно значно менша, ніж у місті, з якого я виїхала. Особливо взимку, коли наша північна півкуля багатократно збільшує продукування смогу. На селі, де я живу, немає потреби носити маски на обличчі. Дослідження будуть цілком приємними. Треба буде заповнити кілька тестів у комп'ютері на тему дуже звичайних справ — наприклад, що любите, а що ні, і так далі. Також оглядатимете дивні тривимірні тіла і казатимете мені, що вони означають. Деякі дослідження ми будемо проводити з використанням сучасної апаратури — це не болітиме, щонайбільше може полоскотати. Нудьга вам, безумовно, не загрожує. Кілька ночей будете спати у спеціальній шапочці, яка послужить для моніторингу вашого сну. Деякі запитання можуть здатися дуже особистими, але ми, дослідники, зобов'язані зберігати абсолютну таємницю. Тому я завжди проситиму найбільшої щирості. Частина досліджень полягатиме у завданнях, які треба виконати, і ці завдання нагадуватимуть гру. Запевняю вас, що час ми проведемо дуже приємно. Так, я мала пса, але він помер кілька років тому, і відтоді я вже не хочу більше ніякої тварини.

— А ви не думали, щоб його клонувати? — запитала кмітлива дівчинка, яку, як виявилося, звали Мірі.

Я не знала, що відповісти. Не думала про це.

— У Китаї начебто це вже роблять масово, — сказав високий хлопчина зі смаглявим, довгастим обличчям.

Справа пса викликала коротку безладну дискусію, а потім, схоже, вступні люб'язності було визнано закінченими, бо діти повернулися до своєї гри. Нам дозволили приєднатися до забави — це була, як я зрозуміла, версія нашого «амбасадора», де мовою тіла, без слів треба було переказати якусь інформацію. Грали ми без поділу на команди, кожен за себе, самотньо. Мені нічого не вдалося відгадати. Діти показували уривки з якихось ігор, фільмів, яких я не знала. Вони були з іншої планети, думали швидко, скороченнями, посилаючись на світи, зовсім мені чужі.

Я приглядалася до них із задоволенням, із яким дивляться на щось, що є гладеньким, молодим, пружним, приємним, під'єднаним просто до джерел життя. Чудесна полохливість того, межі кого ще не усталені, непевні. Ніщо в них іще не зазнало знищення, ніщо не закам'яніло, не вкрилося оболонкою — організм радісно рветься вперед, пнеться вгору, схвильований наявністю вершини.

Коли я зараз сягаю пам'яттю до тієї сцени, то виразно бачу, що в голові у мене залишились Тьєрі і Мірі. Тьєрі — високий, зі смаглявою шкірою, з важкими повіками, наче завжди знудьгований, не до кінця притомний. І Мірі — маленька, зосереджена в собі, як пружина. Приглядалась я й до близнят. Коли заходиш до приміщення, де є більше однієї пари однояйцевих близнят, одразу з'являється якесь дивне відчуття нереальності. Тут теж так було. Перша пара: хлопці, які сиділи далеко один від одного, це були Жуль і Макс — обидва присадкуваті, темноокі, з кучерявим чорним волоссям і великими долонями. Далі: дві високі блондинки Амелія та Юлія, однаково вдягнені, зосереджені й ввічливі, сиділи одна біля одної, так що дотикалися плечима. Я зачаровано дивилася на них, шукаючи деталей, які їх відрізняли. Інші — наприклад, Віто й Отто — робили все, щоб не бути схожими: один пострижений під їжака, другий — довговолосий, перший одягнений у чорну сорочку і штани, другий — у шортах і веселковій футболці. Я лише по якімсь часі зорієнтувалася, що вони близнята, і впіймала себе на тому, що здивовано розглядаю їх. Вони усміхнулися, мабуть, звичні до таких поглядів. Біля Мірі сиділа Ганна, висока сімнадцятирічна дівчина з фігурою модельки й андрогінною вродою. Вона майже не брала участі у грі, легенько всміхалася, наче думками була деінде. Високий стрункий Адріан — суперактивний, нервовий, із задатками лідера — першим рвався відгадувати і псував гру іншим. Та Ева, яка дещо материнським тоном втихомирювала його, намагаючись знову повернути спокій. Із таких дітлахів міг складатися кожен харцерський[7] табір.

Наступного дня я почала першу частину досліджень, присвячену психоневрологічним параметрам, досить механічну. Прості тести на пам'ять і спостережливість. Кубики, розкладені у відповідному порядку, читання дивних рисунків, одне око, друге око. Як я і обіцяла, вони добре розважалися. Увечері, коли я пропускала дані через мій комп'ютер, до мене прийшов Віктор і сказав:

— Я просто хотів нагадати про умову дотримання таємниці, яку ти підписала. Тільки внутрішні носії інформації. Ніяких власних.

Він роздратував мене цим. Мені це здалося неввічливим.

Коли я потім курила на терасі свою щоденну самокрутку, голова занепокоєного Віктора знову з'явилася в дверях.

— У мене це легально, за рецептом, — з'ясувала я.

Дала йому цигарку, він затягнувся глибоко й професійно. Потримав дим у роті, примружив очі, наче готувався до зовсім іншого відчуття гостроти, видіння, в якому все буде окреслене чудесно м'якими кольорами.

— Ви взяли мене тільки тому, що мені вже недовго залишилося жити? Про це йдеться? Це найкраща гарантія збереження таємниці, правда? Мовчання до могили.

Він випустив частину диму, решту ковтнув. Спершу втупив погляд у підлогу, наче я піймала його на брехні, про яку він щойно подумав. Змінив тему. Сказав, що передбачення майбутнього людини на підставі якогось тесту суперечить, на його думку, здоровому глузду. Але оскільки він лояльний працівник Інституту і представник замовника досліджень, то не стане висловлювати своїх сумнівів.

— Розкажи мені; що це за дослідження? — попросила я.

— Навіть якби я знав, то не міг би тобі сказати. Так воно є, і мусиш із цим погодитися. Роби своє і дихай свіжим швейцарським повітрям. Тобі це піде на користь.

Я мала враження, що цим самим він підтвердив, що знає про мою хворобу. Потім уже тільки мовчав, зосередившись на курінні.

— Як звідси дістатися до монастиря? — запитала я після довгого мовчання.

Він без слова витягнув блокнот і намалював мені короткий шлях.

Справді — дорога з гори до монастиря була блискавично короткою, якихось двадцять хвилин швидким кроком звивистими стежками між пасовиськами. Треба було пройти кількома воротами для худоби й кілька разів протиснутись біля огорож із дротами під напругою. Якийсь час забрало в мене вітання з кіньми, які, приголомшені весняним сонцем, стояли без руху в снігу, що танув, наче обдумували цю кліматичну суперечність і шукали у своєму великому повільному мозку якогось синтезу.

Сестра Анна прийняла мене в білому фартуху — вони зі Сваті робили порядки. На лавках у коридорі стояли коробки з документами. Сестри витирали з них пилюку і складали на візочку, щоб вивезти до пивниці. Настоятелька з полегшенням покинула це заняття й забрала мене у поїздку новеньким ліфтом. Ми проїхалися кілька разів вгору і вниз, долаючи висоту одного поверху з житлової частини монастиря до каплиці. Дві підсвічені кнопки — верх і низ — нагадували, що, по суті, ми маємо не так уже й багато виборів, як нам здається, і що усвідомлення цього повинно приносити нам полегшення.

Потім сестра Анна показала мені монастирську огорожу і, розвівши руки в сторони, позначила давню ширину решітки, яка становила колись кордон між світами.

— Ми сиділи тут, а там стояли наші відвідувачі. Ксьондз теж сповідав нас через ту решітку, і через неї розмовляли з відвідувачами — можеш повірити? Ще в шістдесяті роки. Ми почувалися як звірі в зоопарку Господа Бога. Щороку фотограф робив нам знімок — теж через ту решітку.

Показала мені оправлені в тоненькі рамки фотографії, що висіли тісно одна біля одної, на яких позувала група жінок у рясах. Одні сиділи, інші стояли за ними. Посередині була мати-настоятелька, яка завжди якимось чудом виглядала трохи більшою, трохи соліднішою. У декого решітка ділила тіло, хоча фотограф, безумовно, старався, аби прути не проходили через обличчя. Що більше я відступала в часі, ідучи коридором, то більше було на знімках черниць і виразнішими здавалися ряси й вуалі. Вони заповнювали простір так, що врешті-решт жіночі обличчя здавалися зеренцями рису, розсипаними на темно-графітному обрусі. Я приглядалася зблизька до їхніх облич, яких уже немає, і заздрила їм того, що кожна з цих жінок мала у своєму житті один особливий день, коли озвався до неї Бог і промовив, що хотів би мати її тільки для себе. Я ніколи не була релігійною і ніколи не відчувала навіть найменшою мірою метафізичної присутності Бога.

Монастир був заснований 1611 року, коли в цю гірську долину біля невеличкого села прибули дві сестри капуцинки з півночі. Мали охоронну грамоту від Папи і прихильників серед багатих людей. Протягом двох років їм вдалося зібрати гроші, і навесні 1613 року почалося будівництво. Спершу з'явився маленький будинок із келіями для сестер і господарською частиною, яка, однак, розросталася з шаленою швидкістю. Через сто років уся околиця, долина і поблизькі ліси були у володінні черниць. Навколо монастиря виросло містечко, яке частково залежало від монастирської господарської діяльності. Вигідне розташування над озером, на дорозі зумовлювало, що торгівля розквітала, а мешканці збагачувались.

Статут дозволяв деяким черницям, яких називали зовнішніми сестрами, достатньо інтенсивно контактувати зі світом; інші, оті внутрішні, не виходили поза мури й тільки зрідка з'являлися на тлі решіток наче непередбачуваний, містичний чинник у цій одвічній грі в хрестики-нулики. Внутрішні сестри перебували по самі краєчки вуалей у неустанній молитві, їхні губи рухалися, їхні тіла покірно притискалися до камінної підлоги в каплиці, розкладені навхрест, беззахисні проти струменів ласки, яка запевняла цьому гірському місцю неустанні успіхи у справах, а монахиням — розростання монастирських маєтків. Можливо, саме на цих занурених у молитву внутрішніх сестрах спочивало божественне око у трикутному проломі небес — те саме, яке потім опинилося на однодоларовій банкноті.

Зовнішні сестри вели свій бізнес, із пальцями, поплямленими чорнилом, у яке вони умочували перо, щоб записати в книги нові доставки яєць, масла, полотна або щоб визначити платню для робітників, які будували новий будинок притулку, чи для шевців за черевики для сестер. Сестра Анна розповідала про все це так, як розповідають про родину — захоплено, з любов'ю, вибачаючи предкам гріхи дріб'язковості й надмірної зосередженості на матеріальних справах. Монастир розрісся, наче дуже успішне підприємство, і захопив усю територію вниз по схилу аж до озера. Занепад монастирської родини відбувся лише в XX сторіччі, після війни. Місто щораз більше розширювалося, домагаючись усе нових теренів для вілл і громадських будівель, люди втрачали віру. Від 1968 року в монастир не прийшла жодна нова черниця, не рахуючи, звичайно, Сваті. У 1990 році, коли настоятелькою стала сестра Анна, їх було тридцять сім.

Великі монастирські багатства танули внаслідок розпродажу задля порятунку все менших і менших фінансів і сьогодні, власне кажучи, обмежувались одним будинком, у якому жили сестри. Рештки землі віддали в оренду кільком землеробам, і тепер там паслися корови. Садом займався власник крамниці зі здоровими продуктами, сестри дозволили йому за овочі й молоко використовувати назву монастиря на товарах. Зрештою, виявилося, що вони надто пізно розпізнали можливості, які випливали з меркантильного благословення монастирських рецептур. Торт уже давно був поділений між бенедиктинцями, цистеріанцями, боніфратрами та іншими, які, відчуваючи можливу конкуренцію з боку черниць, у чоловічому союзі вигнали їх із ринку. Не вдалося також перетворення монастиря на дохідний кооператив. Окремий будинок при костелі віддали початковій школі, у маленькому ж будиночку біля саду був тепер костел, яким опікується місто. Це за отримані від оренди гроші сестри минулого року встановили собі засклений ліфт на другий поверх: щораз важче було їм ходити вузькими кам'яними сходами. Тепер кілька разів на день можна побачити, як вони товпляться у скляній клітці, коли дорогою до каплиці долають кілька метрів різниці між поверхами.

Настоятелька розповідала про все це, показуючи мені закамарки монастиря. Я йшла за нею, відчуваючи запах її ряси — вона пахла нутрощами шафи, де роками висять мішечки з лавандою. У приємному почутті безпеки я готова була дозволити їй умовити мене й залишитись тут на решту мого життя, замість того щоб прикладати дітлахам електроди до голів. Мені здавалося, що навколо сестри Анни повітря мандрувало, немов оточував її теплий ореол. Настоятелька могла б ловити його й замикати в баночках — напевно, заробили б сотні тисяч на їхньому продажі.

Вона швидко вела мене прибраними коридорами, що пахли пастою для підлоги, у яких було повно дверей, антресолей, ніш, де стояли відполіровані статуї святих. Я швидко загубилася в цьому лабіринті. Запам'ятала галерею портретів предків, сестер-настоятельок зі схожими одне на одне, наче клони, обличчями, і напис над входом до внутрішньої каплички, викутий товстим готичним шрифтом: «Wie geschrieben stehet: Der erste Mensch Adam ist gemacht mit einer Seele die dem Leib ein thierlich leben gibt: und der letzte Adam mit deinem Geist der da lebendig macht»[8]. Під нашими ногами рипіла підлога, а руки торкалися витертих хребтів поручнів і клямок, які з роками стали зворотною стороною долонь.

Ми раптом опинилися на другому поверсі, на чомусь схожому на велику антресоль. Дерев'яна підлога була зовсім витерта, а може, ніколи й не була фарбована. Тут сушилося прання, а серед сушок із розвішаними пошиванками та простирадлами я побачила сестер Беатрікс та Інгеборгу. Вони сиділи з голками в руках і пришивали відірвані під час прання ґудзики. Покручені артритом пальці енергійно змагалися з дірочками.

— Salve, дівчата, — звернулася до них настоятелька. — Представимо їй Оксі, га?

Старі черниці пожвавились, а древня Беатрікс запищала, як дівчинка. Сестра Анна підійшла до білої заслінки, що виглядала цілком невинно, і відсунула її одним ефектним рухом, показуючи те, що було всередині.

— Voilà! — вигукнула.

Перед моїми очима постала невеличка ніша, а в ній — якась постать: обриси, без сумніву, чоловічі, хоча покручені й усе ж наче нелюдські. Я перелякано відсахнулася. Сестра засміялася, задоволена ефектом. Вона явно звикла до таких реакцій, і вони веселили її.

— Це наш Оксі, — сказала, дивлячись на мене допитливо, але і з виразом тріумфу на обличчі.

— Мій Боже, — зітхнула я по-польськи. Повинна була мати дивну міну, бо сестри вибухнули сміхом.

Переді мною було людське тіло, а властиво скелет, обтягнутий шкірою, людська мумія, небіжчик, якого поставили вертикально і гарно прикрасили. Після хвилини страху я почала помічати деталі. Сестри все ще хихотіли в мене за спиною.

Весь скелет був покритий в'язаними і плетеними оздобами. У його очницях лежали великі напівкоштовні камені, а на лисому черепі була гарненька шапочка, вив'язана гачком, із ниток з нанизаними кораликами. На шиї мав вишиту краваточку з тонкого батисту, колись, мабуть, сніжно-білу, зараз уже посірілу; нагадувала клубок брудної осінньої імли. Його висохла шкіра проглядала тут і там з-під тканини вбрання, яке прикривав милосердно довгий, надзвичайно прикрашений камзол вісімнадцятого сторіччя. Срібно-попелясті візерунки нагадували малюнки морозу на шибах. Із рукавів виставали мереживні манжети, майже повністю закриваючи кігтисті долоні в нитяних рукавичках, які вже розлізлися. Рукавичках! Повикручувані ноги, обтягнені білими панчохами, невпевнено стирчали в поморщених черевиках, металеві клямри яких також були оздоблені напівкоштовними каменями.

Для нас завжди залишалася обов'язковою одна й та сама інструкція, щоб дослідник не ангажувався емоційно в розмови з досліджуваними. Мені ця вимога дуже імпонувала. З дітлахами я бачилася тільки під час тестів. Молоді люди виконували завдання дуже скрупульозно. Ґречні діти. Тільки у випадках проекційних тестів, тоді коли треба було пускати в хід уяву, декілька з них мали клопоти з розумінням завдання. Потім починалася сесія відслідковування мозкових хвиль, а оскільки вони досліджувались також і під час сну, в кожну кімнату треба було принести й підключити відповідне обладнання. Більше тижня я нікуди не виходила й бачила розквіт літа тільки з моєї тераси, коли затягувалася зіллям, яке приносило полегшення. Досить регулярно почав до мене приєднуватися Віктор, унаслідок чого моїх ліків ставало щораз менше.

Віктор сказав мені під час однієї з багатьох наших розмов, що монастирю загрожує закриття «з біологічних причин», і розповів мені про Сваті.

Сестра Анна у своїй чудесній, дитячій наївності прочитала десь, що в Індії постійно існує святість, що її не вивіяли вітри історії й дими Освенцима. Ми сиділи на балконі моєї кімнати, втомлені перенесенням апаратури. Віктор глянув на кінчик тліючої самокрутки, і його охопило почуття вини.

— Я не повинен, справді не повинен так постійно тебе розкурювати. Для тебе це ліки, а для мене звичайне задоволення.

Я знизала плечима.

— Чому Індія? Як це їй прийшло в голову?

— Ну, добре, це я їй сказав, — додав він за хвильку. — Я сказав їй, що якщо де-небудь є ще справжня духовність, то це, безумовно, буде Індія. Що Бог перебрався до Індії.

— І ти віриш у це? — кинула я автоматично. Дим із мого рота сформувався в гарну кульку.

— Звичайно, ні. Я просто хотів її заспокоїти якоюсь доброю думкою. Не врахував, однак, що вона воліє діяти, а не мислити. І сама-самісінька, у віці сімдесяти кількох років вибралася до Індії по черницю для свого монастиря.

Я спромоглася уявити це собі: сестра Анна у сірій літній рясі стоїть під мечеттю в Делі, серед ґвалту рикш, серед бездомних собак, священних корів, у пилюці й болоті. Мені було не до сміху, марихуана вже давно перестала мене смішити. Але Віктор реготав.

— Їздила по монастирях, сотні кілометрів, і шукала новеньких, які хотіли б переїхати до Європи. Вдалося їй упіймати одну справедливу, Сваті. Розумієш? Поїхала по черницю до Індії!

Наступного дня в мене на столі лежали їхні теки — охайні, економні, спеціалізовані. Містили дані досліджуваних дітей — я попросила ці дані у Віктора. Вони одразу здалися мені дивними, бо замість імен і прізвищ на них були символи, виписані на змащених клеєм картках: «Hd 1.2.2» або «JhC 1.1.2/JhC 1.1.1» і так далі. Я здивовано гляділа на них — вони не були, мабуть, призначені для моїх очей, а Віктор приніс їх мені помилково. Я не розуміла значення цього коду. Крім таблиць біологічних параметрів, там були таблиці геному і графіки, яких я теж зовсім не розуміла. Я пробувала за тими описами ідентифікувати моїх підопічних, але графіки й таблиці ні з чим у мене не асоціювалися — очевидно, описували реальність на іншому рівні, більш абстрактному. Так-так, Віктор, певно, помилився, дав мені не ті документи, яких я чекала. Коли я відносила ці папки до його кабінету, раптовий імпульс примусив мене повернутися на хвильку до себе й занотувати собі ці дивні написи на полях старої газети. Потім спало мені на думку, що добре буде переписати також дати народження. Кабінет Віктора був порожній, коли я залишала теки на столі. Вітер у відчинених вікнах рухав бляшками жалюзі, і звучало це як хор цикад.

Уранці наступного дня прийшло до мене по внутрішній мережі те, що я вже довший час випрошувала, — інформація про середовище й біографічні дані. Кожен файл був тепер позначений тільки іменем і прізвищем. Тьєрі Б., народжений 2.12.2000. Опікуни швейцарці, маленьке місто. Він шкільний педагог, вона бібліотекарка. Детальний опис досліджень мозку, розпізнана слабка епілепсія. Група крові. Основні психологічні тести. Щоденник, що вівся названими батьками, старанний, але малоцікавий. Дислексія. Детальний опис ортодонтичного апарату. Зразки почерку. Знімки. Шкільні твори. Нормальна дитина, якій постійно проводили дуже докладні медичні огляди. Нічого про біологічних батьків. Мірі С., 21.03.2001 — те саме. Докладні таблиці ваги і зросту. Якась хвороба шкіри — фотографії, діагнози і так далі. Названі батьки: середній клас, дрібний підприємець, художниця. Дитячі малюнки. Безліч посилань на якісь інші документи, старанно пронумеровані, класифіковані. Близнята Жуль і Макс, дата народження 9.09.2001. Походили з Баварії. Названі батьки: підприємці, власники якихось текстильних фабрик, вищий середній клас. Згадувались якісь пологові ускладнення, звідси низька шкала Апґар у обох. Жуль — винятковий музичний слух, музична школа. Макс потрапив у ДТП у віці семи років — його збив автомобіль, складний перелом ноги, музичні здібності пересічні.

Я несвідомо сягнула по мої вчорашні нотатки на газеті і знайшла дату народження близнят, прив'язану до двох символів: «Fr 1.1.2» і «Fr 1.1.1», тепер мені йшло легко.

Адріан Т., народжений 20.05.2000, шифр біля його дати народження — це «Jn 1.2.1». Із Лозанни. Названі батьки: службовці. Хлопець мав клопоти з законом. Дані про середовище. Рапорт із поліції. Ішлося про незаконне проникнення в басейн, поламане обладнання. Є кілька родичів. Ева Г., шифр «Tr 1.1.1». Названі батьки розлучилися, коли вона мала дев'ять років. Виховувалася матір'ю, вчителькою. Чудова учениця, баскетболістка. Цікавиться кіно. Пише вірші. Музичні здібності. Лікувалася від юнацького ревматоїдного запалення суглобів.

Я читала побіжно, вражена детальністю описів, висвітленням маленьких підліткових життів у всіх подробицях, наче ці люди готувалися стати шпигунами, геніями чи революціонерами.

Сестра Анна дозволила мені сфотографувати Оксі — кожну деталь його увічненого у своєму розпаді тіла. В аптечній крамниці в містечку я видрукувала знімки й повісила в себе над столом. Тепер достатньо було підвести очі, аби захоплюватись майстерністю багатьох поколінь черниць, які з довірливістю дітей освоювали кожен квадратний сантиметр трупа, намагаючись сховати жах смерті. Ґудзик. Мереживо. Вишивка. Прикрашений шов, аплікація, помпончик, манжет, комірець, кишенька, брижі, виточка, цехін, коралик. Розпачливі докази життя.

В аптеці я мусила чекати на свої ліки кілька днів, тому відомими тільки мені способами знайшла місцевого дилера й купила кілька порцій. Були вони міцні, потужні, я мусила змішувати їх із тютюном. Від часу хімії болі майже зникли, але залишився страх перед ними, скрученими десь усередині мене, як металеві пружини, готові щохвилини розпростатися й розірвати моє тіло на шматки. Коли я курила, вони перетворювались на паперові серпантинки, а світ ставав повним знаків, і речі, далекі одна від одної, неначе висилали одна одній якісь особливі звістки й сигнали, зав'язували вузлами значення, встановлювали контакт. Усе багатозначно підморгувало всьому. Це був дуже ситний стан світу, можна було цим світом достатньо наїстися. Я пройшла дві хіміотерапії, не могла спати. Не могла опанувати власне тіло — єдиною силою, яка в ньому лишилася, був страх. Лікар сказав: від трьох місяців до трьох років. Я знала, що мені піде на користь, якщо я чимось займуся, і тому я сюди приїхала; не тільки з огляду на гроші, хоча в моїй ситуації такі гроші допоможуть продовжити мені життя. Проведення тестів не вимагало від мене якоїсь особливої форми. Я могла робити це мало не автоматично.

Тепер щоранку, коли діти мали уроки, я вставала рано й вирушала вниз, до монастиря. У якийсь із таких днів під кінець травня я побачила Мірі, яка самотньо сиділа на огорожі спортмайданчика. Вона сказала, що має ті дні і звільнилася з гімнастики. Я запам'ятала, що вона була одягнена в блакитне — блакитні джинси, блакитна футболка і блакитні кросівки. Я не знала, що сказати. Просто підійшла до неї.

— Ви мені здаєтеся сумною, — звернулася вона до мене трохи задиристо. — Весь час, навіть коли усміхаєтесь.

Вона впіймала мене на гарячому, коли я в самотності розмонтовувала на своєму обличчі звичний вираз упевненості в собі. Я дивилася на її маленьке, легке, немовби пташине тіло, яке зграбно зіскочило з плоту, і могло навіть здатися, що воно нічого не важить. Казала, що їй уже хочеться повернутися додому. Що сумує за батьками і за своїм псом. Там має свою кімнату, а тут мусить ділити її з Евою. Вона завжди хотіла мати родичів, але тепер бачить, що інші їй заважають.

— Ви нас досліджуєте і чогось шукаєте. Ми теж замислюємось, навіщо ми тут. Я маю високий IQ і поєдную факти. Підозрюю, що це має щось спільне з тим, що ми адоптовані. Може, ми носії якогось гену. Ви дивитеся на нас — і що? Бачите в нас щось дивне? Що я маю спільного з ними? Нічого.

Вона трохи провела мене, і ми почали говорити про школу. Вона ходила до музичної, грала на скрипці. Сказала мені також дещо особливе: що любить дні жалоби — а ті трапляються щораз частіше через кліматичні катастрофи чи замахи, — бо тоді в медіа грають тільки сумну музику. Часто все дратує її, і вона має враження, що світу є забагато, тому ці похмурі дні для неї — перепочинок. Люди повинні трохи задуматись над собою. Вона любить Генделя, а особливо його «Largo», яке співала колись Ліза Джеррард. І пісні Малера — оті, написані, коли померли його діти.

Я мимоволі усміхнулася. Меланхолічка.

— І тому тебе тягне до мене?

Вона пішла зі мною вниз, до місця, де паслися коні. Дорогою зривала чубики трав і розкидала м'яке ще, недозріле насіння в повітрі.

— У вас перука, правда? — сказала вона раптом, не дивлячись на мене. — Ви хвора. Ви вмираєте.

Її слова вдарили мене просто в груди. Я відчула, що в очах у мене збираються сльози, тому відвернулася й рушила швидше, вже сама, вниз до монастиря.

Ранкові години в монастирі, коли діти мали уроки, заспокоювали мене. Я добре почувала себе в товаристві тих погідних і погоджених із життям жінок. Немічні пальці сестер, які під час кави сортували мініатюрні відходи, наводили лад. Так і мене колись — невдовзі — якісь Пальці розберуть на первістки, і все, з чого я складаюся, повернеться на своє місце. Остаточна переробка. З порції вершків до кави після цього ритуалу відпущення гріхів залишаються частини, які вже не мають одна з одною нічого спільного, стають окремими й належать до інших категорій. Куди поділися смак і консистенція? Де тепер та річ, яку ми хвилину тому ще узгоджено творили разом?

Ми сиділи в кухні, де сестра Анна, частенько вдаючись до відступів, відповідала на мої доскіпливі запитання. Ніколи не було відомо, куди нас приведуть поплутані стежки її пам'яті. Я тоді пригадувала свою маму, яка теж так говорила — широко, багатовекторно, з меандрами; це чудесна недуга старих жінок — прикривання світу розповіддю, як величезною тканиною. Мовчазна присутність інших сестер, завжди зайнятих якимись дрібними роботами, зумовлювала, що я сприймала їх як гарантів правди, бухгалтерів часу.

Усі відомості про Оксі були записані в монастирській хроніці. На моє прохання сестра Анна погодилася врешті-решт відшукати відповідний том і розклала його в кухні на столі до кави. Я знайшла точну дату: 28 лютого 1629 року.

Того дня сестри і всі мешканці вибралися на південну дорогу до міста, очікуючи на повернення посланців з Рима. Перед самим смерканням з-за гори з'явився невеликий кінний кортеж, а за ним дерев'яний віз, прикрашений барвистою, дещо брудною і намоклою матерією, під якою, приторочена шкіряними ременями, лежала труна. Залишки гірлянд тяглися по мокрому снігу, а вершники були втомлені і змерзлі. Мешканці на чолі з бургомістром і спеціально запрошеним єпископом символічно передали святому ключ до міста, після чого хлопці в білих стихарях заспівали довго розучувану вітальну пісню, а під колеса возу — оскільки діялося це в місяці холодному і паскудному, і не було квітів, щоб гідно увінчати такий незвичайний дар, — кидали гілочки ялини.

Ще того самого вечора відбулася урочиста меса, після чого сповістили, що святого Оксенція можна буде побачити найближчої неділі після обідні, тобто через три дні. До того часу завданням сестер було обрядити реліквію і привести до ладу після труднощів мандрівки.

Те, що постало перед сестрами, було жахливим. Вони інстинктивно відсахнулися, коли зацікавлено зазирнули всередину труни. А чого вони сподівалися? У які чудеса одягла їхня уява тіло цього мученика, про якого вони ніколи раніше не чули? Що сподівалися побачити бідні капуцинки, які мерзли в холодних келіях, у рукавичках, натягнутих на потріскані руки, у товстих вовняних панчохах під рясами?

Глухе зітхання розчарованості попливло під склепіння каплиці. Святий Оксенцій був-бо звичайним трупом, щоправда, добре вже висушеним і навіть певним чином охайним, але його вишкірені зуби й порожні очниці все ще могли збуджувати страх чи принаймні огиду.

Сестра Анна казала, що трьох днів не вистачило. Від того часу все нові й нові сестри доглядали небіжчика протягом понад трьохсот років. Перемогли його страхітливість пестливим іменем, дрібними жартиками та оздобами. Вона сама ще замолоду в'язала йому манжети, бо попередні вже зотліли від старості. Це була остання замінена частина одягу святого. Сваті, попри обітниці слухняності, відмовилася ремонтувати вбрання мумії, і сестра Анна визнала її рацію.

Повернувшись до своєї кімнати, я занурилася в мережу. Коли в XVI столітті Рим почав інтенсивно розбудовуватись, котловани під фундаменти нових будинків дуже часто відкривали римські катакомби, а в них — людські тіла. Виявилося, що, як кожне старе місто, Рим побудований на могилах, тому оскарди робітників пробивали склепіння гробниць і впускали туди сонячне світло вперше за багато сотень років. Люди почали самовільно вивчати катакомби, а їхня розбуяла уява обплітала їх таємничими історіями. Бо хто ж міг там лежати, як не християнські мученики?

Рівненько складені на полицях померлі нагадували цінний товар, пляшки досконалого вина, яке роками дозріває, щоб набрати особливих якостей. Померлим уже не перешкоджає ентропійна дія часу, той його нищівний аспект, який перетворює людські обличчя на черепи, а тіла — на скелети. Зовсім навпаки, тіла, коли вони стискаються і перетворюються на прах, переходять у вищий порядок, пом'якшуються і не викликають уже такої огиди, як трупи, що розкладаються, а — як мумії — збуджують радше подив і повагу.

Виявлені некрополі становили проблему. Видобуті звідти рештки пробували ховати повторно на тогочасних цвинтарях, але їх було надто багато — гарних, добре збережених муміфікованих тіл і вишуканих скелетів, цілісних, укладених у привабливих позах. Зір дуже швидко звик до їхнього вигляду, а потім — як це буває в людей — почав виявляти різницю й виділяв ті особливі, так би мовити, найгарніші, найбільш гармонійні, найкраще збережені, а від відкриття їхньої індивідуальної краси недалеко вже було до набуття ними виняткової вартості. В одному з листів Папа, суворий і похмурий Григорій XIII, розмірковував над цією несподіваною численністю померлих: «Здається нам, наче це ціле військо постало з землі в ці важкі часи, а ми, замість йому за цю послугу віддячитися, впихаємо їх знову в пітьму могили. У теперішній поганий для справжньої віри час, коли відступництво загрожує нам з усіх боків і нічим не допомагає меч і вогонь від тієї плюгавої лютеранської єресі, такі померлі можуть стати до бою…» На підтвердження цих слів якийсь із папських службовців (який — точно не відомо; кажуть про довірену особу папи, ксьондза Вердіані, який мав непоганий ніс до комерційних справ) знайшов роботу для тисяч померлих. Невдовзі була створена спеціальна канцелярія, в якій зібрали перспективних, здібних і багатих на уяву кліриків. До роботи запрягли також величезну кількість мовчазних, припнутих до землі черниць, які терпляче відчищали трупи від того, що на них осідало роками. Усі роботи трималися в суворій таємниці.

Святі з'явилися вже готовими, пристойно складеними у скромних трунах, очищеними від пилу, павутиння, рослин і грудок землі, дбайливо прикриті чистим полотном. У кожного була метричка з іменем і походженням, старанно розписана біографія та обставини мучеництва, а також атрибути і сфера посмертної діяльності мученика, які вказували, про якого роду заступництво можна його просити, які молитви до нього скеровувати. Кожен святий мав свої атрибути і своє поле діяльності, як сьогоднішні герої комп'ютерних ігор. Один додавав відваги, інший — щастя. Один заступався за п'яниць, інший боровся з гризунами.

На замовлення з цілої Європи не треба було довго чекати. Кожне покірне прохання, скероване до Папи, кожне звернення до його найвищої святої влади одразу поєднувалось із проханням надіслати реліквію святого взамін на посильне пожертвування. Розграбованим костелам, які відроджувалися після насильств протестантів, така реліквія одразу надавала престижу, збирала народ під дахом храму і дозволяла йому зануритись у випари колишньої мученицької святості, нагадуючи, що земний світ — ніщо, порівняно з Царством Божим. І що memento mori.

Припасовування святих римських мучеників тривало довгі роки. Канцеляристи, оті здібні, з багатою уявою клірики, відходили й ставали нунціями і кардиналами, зігнуті до землі черниці вмирали з тихим зітханням, змінювалися Папи, опадали в минуле, як листочки календаря: Сікст, Урбан, Григорій, Інокентій, Клемент, Леон, Павло і знову Григорій, аж до Папи Урбана VIII. У 1629 році канцелярія з припасовування святих усе ще існувала, а для покращення своєї праці писарчуки доробилися вже допомоги у вигляді таблиць і реєстрів. Ішлося про те, щоб не повторювати надто часто тих самих методів катування, видів смерті, обставин, імен і атрибутів.

Сестра Анна сказала мені наступного дня, що зі здивуванням вислухала колись історію святого з певного костелу, розташованого в кількохстах кілометрах від її монастиря. Їй раптом зробилося прикро, бо той чужий святий, на ім'я чи не Ріус, мав історію життя й мучеництва дивовижно схожу на їхнього Оксенція. Мабуть, творцям метричок бракувало фантазії. Казала також, що якось їй трапилася певна спеціальна праця, написана вже в XX столітті, у якій науково розглядався феномен святих римських мучеників, і виникало з неї, що протягом усіх тих десятиліть чергувалися певні — можна би сказати — моди, які регулярно повторювались. Наприклад, під кінець XVI сторіччя протягом кількох років з'явилося багато святих, насаджених на кіл поганами, і в усіх випадках опис мук був соковитим і барвистим, а літературний талант анонімного канцеляриста робив так, що читача охоплював справжній дрож страху. У цей самий час жіночі святі страждали головним чином через відрізання грудей, які потім перетворювалися на їхній атрибут. Найчастіше вони тримали їх перед собою на таці. У другій декаді XVII століття популярним було обезголовлення. Відрізані голови чудесно знаходили обезголовлене тіло і чудесно з ним зросталися.

— Ти ж психолог, — сказала вона мені, — тож мусиш добре їх розуміти, отих вигадників мук. Навіть у витворенні найгірших жахіть має бути дрібка задоволення для того, хто пише, хіба не так?

Я відповіла, що помічним є вже саме усвідомлення існування цілої сфери світу гіршого, ніж той, що дістався нам.

— Уже тільки це повинно пробуджувати в нас найбільшу несказанну вдячність Творцю, — відповіла вона.

Із часом дедалі ексцентричнішими ставали також імена, мабуть, тому, що резервуар отих популярних, більш поширених уже вичерпався. Тож і почали з'являтися святі Осіани, Магденції, Гамарти, Ангусти, Віоланти, а серед чоловіків Абхоренцій, Мільруппо, Квінтильйон, а також святий Оксенцій, який ранньої весни 1629 року дістався монастирю.

— А ви, сестро, знаєте, що вони там роблять? — запитала я її, показуючи рукою на маленький будиночок Інституту, що виднівся високо на горі, коли ще раз зійшла до монастиря.

Вона чула, що роблять якісь важливі досліди. І все.

Ми складали постіль способом, відомим в усьому світі, де тільки існують підковдри, пошивки і простирадла, де тільки існують ковдри, подушки і нічні сорочки — стояли одна навпроти одної і розтягали навскіс великі прямокутники льону й бавовни, щоб ті відновили свою форму після прання. Ми швидко разом встановили весь ритуал: спершу навскіс, потім зморщування по боках і натягання швидкими, короткими шарпаннями, потім складання навпіл і знову навскіс, аби врешті-решт за кілька кроків одна від одної скласти постіль у зграбний пакет. І знову все спочатку.

— Ми здогадуємося, про що ідеться, але це не те саме, що знати, — вона завжди говорила про себе в множині, її ідентичність по стількох роках була монастирська, колективна. — Будь спокійна, кохана, — додала ще, і це прозвучало мало не з чулістю. — Церква завжди прагне добра.

Оксі дивився на нас очима з напівкоштовних каменів, що сиділи в очницях, вистелених зовсім уже безбарвним шовком, який вдавав повіки. Брови зі шляхетних каменів темно-червоного кольору виглядали піднесеними холодним, повним недовіри здивуванням.

Ночами інтернет виводив мене мимохідь на інші стежки, ще барвистіші — в посмертні діяння святих, а властиво, їхніх земних решток, в культ пальців, кісток, пучків волосся, вийнятих із тіла сердець, відрізаних голів. Четвертований святий Войцех, розісланий костелам і монастирям як реліквія. Кров святого Януарія, яка регулярно зазнавала таємничих хімічних трансформацій, змінюючи свій стан і властивості. А також викрадання святих тіл, поділ трупів на реліквії, чудесне розмноження сердець, долонь і навіть крайньої плоті дитятка Ісуса — sacrum preputium. Архівні сторінки аукціонного порталу пропонували кавалки тіл святих. А перше, що мені вискочило, — це рака з рештками Івана Капістрана, яку можна було купити на «Allegro» за 680 злотих.

Під кінець я знайшла нашого героя з сушарні на горищі — святий Оксенцій-мученик був приборкувачем левів, яких за часів Нерона годували християнами. Певної ночі один із левів промовив до нього людським голосом. Це був голос самого Ісуса Христа. Не написано, що сказав лев голосом Христа, але вранці Оксенцій уже був навернутий у християнську віру, випустив левів до лісу за містом, а сам був пійманий. Колишній кат став жертвою. Левів відловили, і Оксенція разом із іншими християнами кинули їм на поживу. Леви однак не стали чіпати свого колишнього пана, тому він був заколотий катами Нерона, а левів порубали мечами. Після смерті християни викрали тіло Оксенція і таємно поховали в катакомбах.

— Я стояла перед готелем і боялася ступити крок уперед, — сказала сестра Анна.

Ми сиділи у великій порожній кухні, інші сестри вже вийшли, зникли також старанно посортовані відходи. Вона присіла на підвіконні й виглядала дивовижно молодо.

— Було парно й гаряче, як то в Індії. Дорожня легка ряса прилипла мені до тіла. Я почувалася як паралізована, бо те, що я бачила, жахало мене, — вона на хвильку замовкла, шукаючи слів. — Страшенне убозтво, розпачлива боротьба за виживання, жорстокість. Пси, корови, люди, рикші з темними завзятими обличчями, каліки-жебраки. Усе це здавалося мені насильно обдароване життям, всупереч волі тих істот, приречених на життя, наче оте життя було падінням і карою.

Вона відвернулася до вікна, а потім сказала, не дивлячись на мене:

— Гадаю, що я скоїла там найбільший гріх, і зовсім не певна, що він був мені пробачений, хоч я й відбула за нього покуту. Ксьондз, який мене сповідав, схоже, не зрозумів, що я йому сказала.

Вона дивилася у вікно.

— Не було там ніякої святості, як мені обіцяли. Я не знайшла нічого, що могло би виправдати весь той біль. Я побачила світ механічний, біологічний, організований, як мурашник, згідно з усталеним порядком, який був дурним і безвладним. І відкрила там щось страшне. Хай Бог мені пробачить.

Аж тепер вона глянула на мене, ніби шукала підтримки.

— Я повернулася до готелю і просиділа там цілий день. Навіть молитися не могла. Наступного дня, як і було домовлено, приїхали по мене сестри з монастиря за містом і забрали до себе. Ми їхали через висхлий помаранчевий простір, повний сміття й посохлих дерев. Ми мовчали, і сестри, схоже, розуміли мій стан. Може, самі колись пережили це. Десь дорогою я побачила маленькі пагорки, що тяглися аж до горизонту, віддалені один від одного на кільканадцять метрів. Сестри сказали, що це цвинтар священних корів, але я не зрозуміла, про що йдеться. Попросила, щоб повторили. Вони сказали, що сюди недоторкані привозять трупи священних корів, щоб ті не забруднювали міста. Просто залишають їх на пекучому сонці, і природа робить своє. Я попросила, щоб ми затримались, і підійшла, здивована, до тих горбочків, які, як я й чекала, мали бути рештками, шкірою і кістками, висушеними на сонці. Зблизька, однак, видно було щось зовсім інше: скручені, напівперетравлені пластикові пакети з усе ще видимими написами торгівельних мереж, шнурки, гумки, закрутки, паперові кухлики. Ніякий органічний шлунковий сік не давав ради вигадливій людській хімії. Корови з'їдали сміття і все неперетравлене носили у своїх шлунках. І це все, що залишається від корів, сказали мені. Тіло зникає, його з'їдають комахи та стерв'ятники. Залишається те, що вічне. Сміття.

Я попрощалася з сестрами за кілька днів до від'їзду. Мусила ще посортувати папери, розмонтувати апаратуру та зробити підсумкові розрахунки. Останній образ, який я запам'ятала з монастиря, — це картина старих жінок, стиснутих у скляній коробці ліфту, які їдуть угору, на богослужіння — босхівські мешканки раю, які здійснюють подорож у потойбічний світ, до краю часу.

Коли, повертаючись до Інституту, я йшла межами вгору, в голові в мене з'явилась ясна і проста думка, предметна відповідь на запитання, які мене тут так мучили й на які ніхто не хотів мені відповісти: чим є оті дослідження, в яких я беру участь як слухняний, добре оплачуваний солдат. Думка була і проста, і водночас шалена, тож, найімовірніше, була правдивою. І повернулося до мене наївне запитання Мірі з першого дня, коли я туди прибула: «А чи не думали ви, щоб клонувати його? У Китаї це начебто вже роблять».

Я розклала перед собою теки дітей і закурила. Дивилася на їхні дати народження, подані з годиною і місцем, наче частиною досліджень мало бути складання їм гороскопу. Хто, зрештою, знає, може, це теж було в плані? Олівцем дописала до кожної дати, кожного прізвища таємничий шифр.

Самі дослідження я вже закінчила, профілі були накидані, і я все ще чекала на остаточні дані, які зазвичай з'являлися у графічному вигляді як кільканадцять перспективних ліній, менш чи більш правдоподібних. Комп'ютер підраховував усі характеристики, а потім кристалізував їх навколо створених ним осей. Тому головний графік нагадував дерево, гілки якого відрізнялися одна від одної товщиною. Найтовстіші, найкраще викреслені були найбільш правдоподібними. Я вже бачила такі дерева, які нагадували розчепірені баобаби з сотнями гілочок-можливостей. І бачила такі, в яких домінував один товстий конар. Діти — гарні й розумні людські діти, перетворені на дерева.

Я перегортала папери, впорядковуючи групи даних, коли раптом схопив мене біль — той, який я добре знала, який нагадував про себе час від часу, наче вартовий, що пильнує порядок речей. І тоді, на межі болю, перед самим приходом очікуваного полегшення, папери й символи, дати й шифри, якими були позначені досліджувані підлітки, і напис у монастирі над порталом, і усмішка Дані, і чорний шматочок трюфеля, і повні неспокою очі Мірі, яка питала мене про померлого пса, — все це почало котитися в моїй голові, наче куля липкого снігу, а все, що вона прихопила дорогою, зумовлювало, що та куля ставала ще більшою і щільнішою. Справа ставала зрозумілою. Я лиш не мала певності, що означають цифри після літер, може, кількість проб або якісь версії експерименту. Мірі — «Kl 1.2.1», Жуль — «Fr 1.1.1» і Макс — «Fr 1.1.2», Ганна — «Chl 1.1.1», Амелія і Юлія — «Hd 1.2.2» і «Hd 1.2.1», Ева — «Tr 1.1.1», Віто і Отто — «JhC 1.1.2/JhC 1.1.1», Адріан — «Jh 1.2.1», Тьєрі — «JK 1.1.1».

Це просто.

Свята Клара Асизька — тіло без слідів розкладу, від середини XIX сторіччя експоноване у кришталевій вітрині в базиліці святої Клари. Великий вибір реліквій, добре збережене світле волосся. Святий Франциск — скелет у доброму стані, в базиліці святого Франциска в Асизі. Ядвіга Сілезька — теж добре збережений скелет, реліквії розсилаються краківською курією, кістка з підмізинного пальця в костелі у західній Польщі. Уламок кістки святої Гільдеґарди. Кавалки тіла святої Терези, званої Малою, які безперестанно мандрують світом. І ще три інші, яких я не змогла розпізнати, але зараз це вдасться зробити — усього кілька кліків. Я мала враження, що в грі у хрестики-нулики якраз намалювала в клітинці гарне кілечко.

Уранці я була вже спакована й подзвонила по те саме таксі, яке привезло мене сюди понад місяць тому. Коли чекала його перед школою, то побачила Мірі, яка сиділа на паркані. Вона усміхнулася, а я підійшла до неї. Я мовчала, не могла від зворушеності вимовити й слова, тільки дивилася на її занепокоєне, невинне дівоче личко, на її рум'янець.

— Клара? — промовила я нарешті майже нечутно.

Вона зовсім не здивувалася, коли після миті вагання я взяла її долоні й поклала собі на чоло. Лише через кілька секунд вона зрозуміла, про що йдеться, і торкнулася також моїх очей і вух, а потім поклала обидві руки на моєму серці — там, де я їх потребувала найбільше.

Календар людських свят

Зима. Сірі дні

Ілон Масажист найкраще знає тіло Монодікоса. Він — майстер. І хтось незамінний. Знає кожен квадратний сантиметр його тіла і, коли простягає вперед руки, може відтворити це тіло пальцями, створити невловимий фантом із дотиків, прогладжувань, легесеньких поплескувань, які мають стимулювати кровообіг. Він точно знає, де розташований кожен шрам, і знає етапи їхнього загоювання, знає, де колись були надірвані стегна і чи достатньо зрослися, в якому місці з'явилися гематоми і чи вже розсмокталися, знає кожне стовщення, кожен шов, кожен слід після перелому, кожен м'язовий блок — усе це його господарство, яким він із найбільшою старанністю займається вже двадцять чотири роки. Раніше це робив його батько. Ілон знає також, що колись його втратить, бо не має сина, якому міг би його передати.

Але має доньку.

Недавно привела її додому поліція. Відтоді Ілон Масажист щоденно перевіряв, о котрій годині вона вертається, старанно обнюхував її, а одного разу зробив їй тест на наркотики. Той нічого не показав. Проблеми Орести мали інший характер. Виглядало на те, що дівчина страждає від якогось роду гнівної депресії, що можна би було приписати гормонам і вікові бурхливого дорослішання.

Стосовно доньки він мав величезне, тривале і щораз більш стужавіле почуття вини. Але не з тієї причини, що не зміг зарадити хворобі, а потім смерті її матері. Не тому також, що бракувало йому для доньки часу і що навіть коли не працював і частіше бував удома, не знав, як із нею розмовляти і взагалі, що мав би їй казати, якби вже почали розмову. Ішлося не про це. Ілон Масажист просто шкодував, що вона взагалі народилася, оскільки, найімовірніше, не чекало її в житті нічого доброго. Саме так він думав і дуже тужив, що породив її, що спало їм із дружиною на думку щось таке, як дитина. Була вона його недоглядом, його гріхом.

Їй уже виповнилося шістнадцять, але виглядала вона все ще по-дитячому. Мала довге кучеряве волосся, і лицем була схожа на нього, через що не виглядала надто вродливою. Він бідкався її майбутнім і хоча добре знав, що вона не зможе продовжити його справу, вчив її своєму фахові. Але вона, треба щиро про це сказати, зовсім не рвалася до науки.

Якось вона прийшла зі школи трохи раніше, коли він уже виходив, і сказала:

— Ілоне, у мене буде спати моя приятелька.

Він стривожився. Глянув на помешкання очима гостя — важко було не помітити, що воно захаращене й темне. Коли він, не протестуючи, шукав додатковий комплект ключів, то дізнався ще, що приятельку звуть Філіпа і що вони знайомі вже кілька місяців.

Увечері, коли та прийшла, його здивував вигляд дівчини. Він мав враження, що вона значно старша, ніж твердила, що була зрілою жінкою, чого навіть її хлоп'яча фігура не могла приховати. Вітаючись, дівчата поцілувалися в уста, йому вона подала руку. Глянула в очі швидко, але так інтенсивно, що він відвів погляд. Потім, щебечучи, зникли в кімнаті Орести. Коли він уранці встав, там усе ще панувала тиша.

Дорога з дому на роботу забирала в Ілона Масажиста двадцять хвилин пішки. Спершу йшов берегом сильно забрудненої ріки, яка несла свої темні, гнівні води з тихим бурчанням. Потім переходив через міст, де щоденно маніфестували люди, які успадкували якийсь давній протест — ніхто з перехожих не пам'ятав уже, про що йшлося. Вони стояли в мовчанні з вустами, заклеєними чорною стрічкою, від ранку до полудня, потім, після перерви на обід, їх заступала друга зміна.

За мостом була урядова дільниця; щоб увійти туди, він мусив показати перепустку. Тут було майже пусто, гомін міста розпливався у брукованих завулках, деформувався на обірваних карнизах і перетворювався на дивні відлуння на розкішних подвір'ях.

Іноді Ілон Масажист мав неспокійне відчуття, що калюжі і плями на штукатурці якось між собою корелюються, розмовляють, граються своїми формами, домовляються, пліткують про людей, мешканців цього темного міста. І завжди впадали йому в око якісь ремонтні бригади, які щось лагодили. Під час зварки на хвильку робилося гарно — іскри розбризкувались на всі боки, а калюжі кольору іржі ловили їхній блиск і якусь мить висвітлювали на своїх екранах.

Ілон не вмів марнувати час, тож тільки-но опинявся у своєму королівстві, одразу починав готувати обладнання, змішувати олії, виготовляти мазі. Часом просто робив порядки, незадоволений браком відповідної старанності, яку виявляли прибиральники. У Сірі Дні він працював досить інтенсивно — масаж усього тіла відбувався двічі на день, вранці і ввечері. До цього додавався окремий масаж стоп, поєднаний з акупресурою. Тоді він вдавався до допомоги спеціально приділеного йому рекона. Кілька днів тому Ілон вирішив також застосувати так звані струми Плессі, які в минулому десятилітті винайшов науковець із Університету і які в незвичайний спосіб стимулювали з'єднувальну тканину. Після кожного масажу мусив також нанести всі найдрібніші зміни на мап-тіло. Вечір він використовував для підготовки інструментів.

За традицією після кожного сезону знаряддя треба ховати у спеціальних металевих скриньках. Тому для Ілона Масажиста кожен рік одразу після Великого Дня починався однаково — відкручуванням заіржавілих гвинтиків зі сховків, де зберігалися інструменти на цей період. Гвинтики іржавіли від агресивної вологи, і з них сипався темно-червоний порошок. Ще малим хлопцем він казав батькові, який займався тим самим, що й він, що з гвинтиків тече кров. Його батько був масажистом-реконом упродовж тридцяти восьми років, поки не помер, а тоді — згідно з традицією — його спадкоємцем став Ілон. На жаль, оскільки сам він має дочку, то в майбутньому буде вимушений передати свій фах комусь іншому. Це буде Альдо, син одного з реконів; треба визнати — здібний. Ілон терпляче вчив його, але серце його сповнював біль, до якого він із часом звик.

Тож іржа сипалася йому на пальці, дрібний пил залишався на рукаві. Металеві сховки іржавіли, і дверцята не прилягали щільно до стіни. Колись сховки робилися з пластику, але його з'їли спеціально виведені бактерії. Раніше їх випустили в море, щоб вони розклали пластикове сміття, але вони з часом вийшли на сушу, і їхньою жертвою став увесь пластик на світі. Від речей зі штучних матеріалів залишилися ледь-що зотлілі скелети, фантом людської цивілізації. Люди повернулися до металів, тим паче що бактерій винищити не вдавалося. Металу, однак, весь час бракувало, та й коштував він дорого, і там, де можна було, його заміняли каучуком і деревом. Сейфи Ілона Масажиста були, однак, із найкращого металу, що, проте, не вберегло їх від всюдисущої іржі. Труднощі створювало також те, що закручували їх гвинтиками з напівкруглими голівками. За багато років голівки витерлись, і рівчачок став надто плиткий, тому їх закручування й відкручування було справжньою мукою.

Період одразу після Великого Дня — це час хірургів і ортопедів, діагностика переломів і забоїв, швидка допомога в невідкладних випадках. Гіпс від переломів, зміцнення опірності. Робляться докладні обстеження мозку й серця, перевіряється склад крові. Не можна допустити до критичної ситуації, як це було, наприклад, дванадцять років тому, коли Монодікос підхопив метаболічний ацидоз. Вибухнула паніка. Ілон протягом кількох зловісних днів приглядався до зусиль лікарів і нічого не міг зробити.

Щоденно відбувалася коротка нарада всього колективу найрізноманітніших спеціалістів. Ілон тримався фармацевтів, йому подобався їхній спосіб мислення: що на все знайдеться якийсь цілющий засіб і що немає безвихідних ситуацій. Часто заглядав до них — як вони варили, розтирали, змішували. Запах коштовного бджолиного воску змішувався у нього в носі з м'ятою та евкаліптом, коли він нахилявся над кадобом, у якому готувалися припарки. Найбільше його цікавили шрами. Іноді вони виявлялися такими товстими та глибокими, що не давали можливості його всезнаючим рукам дістатися до м'язів. Мусив лавірувати між ними, як корабель між скелями. Деякі місця, як-то долоні й передпліччя, були суцільними, ніколи до кінця не загоєними шрамами. Тому він і вправлявся на мап-тілі, зробленому з найкращої гуми, на якому скрупульозно відображав найдрібніші навіть деталі тіла Монодікоса; на цьому фантомі готував кожен рух старанно обдуманого масажу.

Вдома — про що ніхто не знав, окрім, звичайно, Орести, — він мав друге мап-тіло, нелегальне. Тримав його на веранді, де влаштував собі домашній кабінет, прикривав ковдрою, проте людські форми завжди проглядали з-під накриття і збуджували в ньому почуття вини. Справжнє живе тіло Монодікоса перебувало в Підземеллях Палацу, в спеціальних, кліматизованих і постійно знезаражуваних приміщеннях, де воно приходило до тями, під'єднане до крапельниць, під випромінювальними лампами, оточене всіляким потрібним обладнанням. Приватне, нелегальне мап-тіло в домі Ілона Масажиста було досконалим фантомом. Він дістав його від батька і вдосконалював роками. Проводив над гумовою постаттю по кілька годин щодня, терпляче наносячи на неї кожну зміну, відображаючи кожен квадратний сантиметр справжнього тіла. Мап-тіло було манекеном із м'якої гуми, колись дуже піддатливої і пружної, а сьогодні, на жаль, — крихкої та потрісканої. Гума на дотик нагадувала людське тіло, ніби делікатне, але яке створювало рішучий опір. Коли він виймав мап-тіло й поміщав його на масажному столі, то мав відчуття, що бере участь у якомусь ритуалі, що робить освячену, небуденну річ. Йому краще було погодитись, ніж боротися з тим дивним відчуттям, тому, поклавши манекена на стіл і відкривши його гумову наготу, він відступав на крок і виконував щось схоже на поспішний уклін. До цього, ясна річ, він відбував такий самий ритуал очищення, як перед справжнім тілом Монодікоса. Він знав, що це абсурдно, але ця процедура дозволяла йому краще зосередитись і повністю трансформуватись у власні долоні. Колись, аби прощати смуток — він не пам'ятав, чи було це невдовзі після смерті дружини, чи значно пізніше, коли перестав про неї думати, хоча осад меланхолії залишився в ньому вже назавжди, — він проводив довгі тихі години, моделюючи обличчя Монодікоса; йому вдалося відтворити його довгасті риси, великі очі й довгий делікатний ніс, обличчя водночас людське і нелюдське. Він усвідомлював, що припустився богохульства. Коли працював над шрамами, то закривав його обличчя шаликом із гарусу в чорно-жовті смуги. Мап-тіло він тримав для Орести, щоб вона практикувалася. А те обличчя зробив для себе, щоб завжди почуватися ніяково і пам'ятати, в чому бере участь.

У цьому сумному Сірому Часі, коли вогкість проникала всюди і під її впливом іржавіли всі гвинти, завіси, з'єднання і зварні шви, стосунки з донькою зазвичай приходили в норму — тепер, може, ще й завдяки Філіпі, яка дедалі частіше залишалася в них на ніч. Ореста віднедавна почала приходити до нього на веранду, мовчки приглядалася до підготовки інструментів і нанесення всілякої інформації на мап-тіло.

Вона завжди допомагала йому відчищати гвинти від іржі й чистити скриньки. Тоді він крадькома дивився на її руки — чи вони б надавалися. Так, надавалися б. Вона мала великі долоні з гарними нігтями. Пальці радше не були занадто тонкими, і це добре. Зате були сильними, певними. Завжди теплими.

Однак інструменти волів чистити сам. Старанно полірував кожну їхню найменшу частину. Це були старі електроди для збудження м'язів, розтяжки, еспандери, прогумовані підкладки, вулканічні камені для розігрівання хребта й безліч інших ґаджетів, які використовуються при масажах. Дістав їх від батька й невдовзі мав передати Альдо. Донька подавала йому ганчірки, відкручувала слоїчки з пастою для чистки. Часом щонайбільше водою з оцтом протирала поверхні підкладок. Говорили вони при цьому мало. Він бачив, що їй швидко набридає стирання шорстким папером зашкарублостей, зумовлених діянням всюдисущої вологи.

— Оресто, ходи, попрактикуємось, — постійно намовляв її. Часом не міг при цьому стриматись, аби не покласти руку їй на плече явним жестом начальника, який означав, що він врешті-решт її батько і має нею опікуватись.

— Навіщо? Тільки час гаяти, — найчастіше відповідала вона.

Цього разу слухняно підвелася, однак не для того, щоби практикуватися. Обернулася до нього і — як колись, коли була дитиною, — поклала йому голову на груди. Він застиг, здивований і зворушений.

— Тату, як це закінчиться? Адже це не може тривати вічно, — запитала його через сорочку, через ребра й грудну клітку, не дивлячись на нього. Його серце тьохнуло.

Вона питала його про це багато разів. І ніколи він їй на це запитання не відповідав.

Дівчина підійшла до мап-тіла і зсунула рушник, який упав на підлогу відслонивши величезну кількість значків на животі й грудях. Безліч ліній, кружечків, зигзагів, заштрихованих полів. Виглядало це як мапа воєнного фронту. Завдяки використанню олівців різного кольору виразно було видно, як прогресує знищення.

— Що це таке? — запитала про заштриховану сірим ділянку завбільшки з половину долоні. — Знову удар мечем?

Він тішився, що вона пам'ятає терміни, яким він її навчив.

— Ні, це німа ділянка, — відповів, не дивлячись на неї. — Вона вже значно більша, ніж була кілька років тому.

Він не казав їй усього. Ніколи їй не розповідав, що діялося п'ять років тому, коли протягом цілих трьох днів життєві процеси Монодікоса верталися, щоб знову зникнути, чимраз слабші й слабші. Не допомогли чотири серцево-легеневі реанімації, дуже інтенсивні. Потім настала емболія, і треба було оперувати мертве тіло й мати надію, що воно прокинеться. Тоді, отих п'ять років тому, повернення виявилося особливо різким, мозок знову зазнав пошкодження, дуже серйозного, а після всього з'явився параліч правої частини тіла включно з обличчям — це було дуже помітно. Усе пішло не так, як повинно.

- Це значить, що немає вже тут чуття, так? Знищені нерви? — запитала.

Він притакнув.

— Заслони його.

Він глянув на неї. Її гладенькі щічки зарум'янилися, коли вона дивилася на ляльку і водила пальцем по лініях. Темне волосся затулило половину обличчя. Його раптом охопила зворушеність. Нікого він не кохав так, як її. Йому довелося проковтнути слину.

— Ну, добре, відновлюємо навчання. Я щоденно вчитиму тебе, — він відклав ганчірку й підійшов до неї. — Покажи долоні.

Вона відрухово простягла їх перед собою. Він міцно схопив їх, якийсь час стискав у своїх, а потім приклав собі до вуст і хухнув на них. Вона висмикнула їх, засоромлена цим неочікуваним припливом чулості.

— У тебе чудові руки: великі, міцні й теплі. Ти сильна й розумна. Можеш візуалізувати дотик, зі своєю уявою ти робитимеш чудові мапи.

— Тату, це безглуздо… Мені це гидко, — вона відвернулася й зупинилася біля дверей, наче хотіла вийти; якийсь час роздумувала й нарешті сказала: — Мені гидко від того, що ти робиш.

Рання весна

Він з'явився триста дванадцять років тому. Були начебто ще й інші, хоча більшість людей має труднощі, аби собі уявити тих інших. Такі самі, як він? Як це може бути? Адже він є тільки один. Монодікос. Винятковий, Єдиний, Довершений. «Цілісінький», як казали про нього дітям, які відтоді виростали з почуттям власної недосконалості й неповноти. Не існує множини від імені Монодікос. У якийсь спосіб ця одиничність була умовою святості, тому про інших мовчали. Якби були інші, люди дійшли б до політеїзму, до якоїсь примітивної та дитинної віри в те, що чудо може бути загальним, може бути розмножене. Тоді, однак, чудо перестає бути чудом. Тому про інших не говорили.

Він прийшов, коли був усім найбільше потрібний, коли катастрофа з пластиком знищила не тільки будинки, фабрики й лікарні, але також поставила під сумнів деякі поняття. Справу знищення доповнила війна. Коли падали супутники, то виглядали вони як снаряди, як ножі, націлені в Землю. Люди не могли пригадати слів, а коли їх бракувало, не можна було їх використати, а значить, і описати ту частину світу, яка відходила в небуття, а якщо її не можна було описати, то про неї й не думали. А якщо не думали, то й забували. Прості вправи на неіснування.

Усі вважали, що він прийшов у відповідь на їхні прохання, що відповів на благання. У гімні, який співають під час свят, говориться, що «відкрив він тоді брами пекла», а потім довго тривала дискусія, чи існує слово, що означає протилежність «пекла», але ні, не було такого слова. Принаймні ніхто його не пам'ятав. У Ілона пекло завжди асоціювалося з гвинтами у скриньці, і він уявляв собі, що оті брами пекла відчинялися з потворним скреготом, як його коробки з інструментами, хіба що їхній скрегіт було чути на весь світ. Монодікос прийшов, і, власне кажучи, — так вважає Ілон Масажист, — ми повинні забути, чи були з ним інші, чи ні, і всю оту балаканину, звідки і як. Це тема дискусії для ліцеїстів — дорослі люди не мають потреби в таких обговореннях.

Він з'явився і дозволив себе впіймати, і віддався в руки людей. Від того моменту все зло світу було затримане. Принаймні усі в це вірили.

Ореста останнім часом рідко бувала вдома. Тоді він входив до її кімнати й зупинявся посередині, приглядаючись до предметів, які їй належали: до книжок, нічної сорочки, перекинутої через спинку старого стільця, щітки, на якій поблискували поодинокі волосинки. Дивився на її плюшевого жовтого пса, якого вона назвала Пиріжок, ще коли не навчилася як слід говорити, на туалетний столик, де вона з великою старанністю розставила косметику, успадковану від матері, — висохлі помади в дерев'яних футлярчиках, порожні флакончики від парфумів, запах яких давно розпався на атоми. Сунув поглядом по полицях із її все ще дитячими книжками — ілюстрованими пригодами казкових героїв і рожевих принцес. Колись серед шкільних підручників він знайшов купку брошурок у червоних обкладинках із недбалим друком всередині. Одна з них мала назву «Світ для змін. Філософія лагідної революції». Коли розгорнув, його очі зупинилися на внутрішній сторінці обкладинки, де вона олівцем записала речення, а після кожного з них стояв знак питання. Він мимоволі запам'ятав їх, злий на свою пам'ять, яка відтоді не давала йому спокою.

«Якщо світ створений за людськими мірками, то чому ми відчуваємо, що він переростає нас? Чому природні справи здаються нам жахливими або сороміцькими? Звідки ми знаємо, що щось є добрим, а щось поганим? Звідки в нас здатність суворих суджень? Чому світ є світом нестачі? Чому завжди існує недостача — їжі, грошей, щастя? Чому існує жорстокість? Адже немає жодного раціонального обґрунтування… Чому ми можемо дивитися самі на себе, неначе дивимося на чужу людину? Чи це те саме око — те, яке дивиться, і те, яке ми бачимо? Хто ми, звідки ми взялися? Ким є Монодікос? Чи Монодікос добрий? Чому він такий слабкий і дозволяє все, що з ним виробляють? Чи наш світ спасенний?»

Він придивлявся до її дитячого ще почерку з м'якенько витягнутими вниз хвостиками в «р» та «у». Вони були крапельками, які висіли на рядочках письма, немовби всі ті запитання мали розчинитися й сплинути, як дощ.

Однієї ночі він повернувся пізно й побачив, що в неї ще світиться. Тихенько постукав у її двері. Вона швидко погасила світло і вдавала, що спить. Він не дав обманути себе, попри все увійшов і сів біля неї на ліжку. Відгорнув їй із обличчя волосся. Подумав, що відповість на всі її запитання, так як уміє, але злякався, що тоді виявиться, що він копирсався в її речах.

— Існує економіка спасіння — сказав. — Усе, що добре, треба купити дорогою ціною. Самі ми не могли цієї економіки ані пізнати, ані використати. Ми мали поганих бухгалтерів, які вузько бачили і не все розуміли. За добро треба заплатити. І це весь смисл цієї економіки: простий і слушний, цілком очевидний уже триста дванадцять років. Тому щороку, в час найбільшої темряви приходить Великий День і те, що йому передує. Розумієш?

Вона не розплющила очей, коли він говорив, але її повіки тремтіли. Через якийсь час сказала:

— Тату, Філіпа житиме з нами постійно протягом якогось часу. Вона спатиме в моїй кімнаті.

Дбайливо вибудовувана хвилина інтимності розвіялася.

— Я рекон, я не можу приймати під свій дах людей із вулиці.

— Тату, лишень кілька днів, щонайбільше тиждень-два. Вона не має куди йти. Чоловік її бив. Забрав у неї дитину.

Ілон встав, абсолютно заскочений цим раптовим вторгненням світу до свого дому.

— Звідки ти її взагалі знаєш? Вона не подруга для тебе.

Ореста пирхнула.

— Я вільна людина. А це також і моя квартира, від мами, — кинула вона й відвернулася до стіни.

Весна. Явлення світові

Того року Явлення виглядало досить скромно. Через ливні дощі урочистість відбулася в Палаці під оком камер. Передавали тільки телевізійний репортаж, у якому Монодікос, одягнений в урочистий костюм, ставав Форосом, Який Несе в Майбутнє. Відкриті плечі й грудна клітка блищали, і важко було здогадатися, що перед цим візажисти присвятили їй кількадесят годин праці. Так само гарне, характерне обличчя Монодікоса виглядало чудово. Зрештою, камери ніколи не під'їжджали надто близько.

Ілон, який стояв із Альдо в студії, був гордий результатом своєї праці. Монодікос іще не ходив, але його хребет був у доброму стані, і зламана плечова кістка зрослася дивовижно швидко. Одразу після церемонії Явлення його відвезли до Палацу, й Ілон вже не мучив його масажем. Монодікос мав повечеряти самотньо.

Ілон, теж самотньо, повертався додому. Люди починали виходити на вулиці, бліді після Сірих Днів зими, — робили покупки, на лотках з'явилися перші весняні квіти. Починалося довгоочікуване народне гуляння, велике радісне свято об'їдання й пиття, свято кохання, народження дітей і планування майбутнього. Явлення було поверненням світу в стару колію, мало запевнити людей, що все діється так, як і повинно діятися.

Він ішов повільно і приглядався до міста, сповнений відчуття добре виконаного обов'язку, того відчуття, яке завжди успішно рятувало його від западання в меланхолію. Дощ змивав усюдисущу іржу й утворював маленькі червоні струмочки, які, підштовхувані своїм інстинктом, уперто поспішали до поєднання з рікою. На мості з причини свята не було протестів, тому той видався йому дивно запустілим. Він купив проліски і прив'ялу гілочку квітучої форзиції. Відколи вдома готувала Філіпа, він уже не ходив на закупи, а залишав на столі гроші, які в руках обох жінок чудесним чином перетворювалися на різні страви. Що сьогодні вигадає Філіпа? Чи існує ще якась страва, якої Філіпа не вміє приготувати? Найчастіше вони залишали йому їжу в холодильнику, бо вертався він пізно. А вертався пізно, бо не хотів із ними їсти. Його непокоїла присутність Філіпи, йому здавалося, що вона невдало прикидається кимось іншим, імітує чуже життя, як нетля, яка на крильцях має візерунок кори дерева, хоча дерево вже перестало існувати.

Ілон увесь час думав про одне й те саме — про тіло Монодікоса.

Монодікос мав бронзово-коричневу суху шкіру, особливо на литках і плечах. Вона бувала шорстка, погано приймала навіть найкращі зволожувачі. Деякі з тих мікстур були створені спеціально для нього в лабораторіях Палацу, цілий колектив фармацевтів працював для його шкіри й щороку готував для нього нові суміші. Його струнке покремсане тіло лежало розтягнуте на столі, повному датчиків. Дихав він рівно, тридцять три рази на хвилину під час сну, сорок — коли не спав. Ілон добре знав цей ритм. Коли він чув його, то одразу заспокоювався, можна навіть сказати, що западав у стан, який нагадував медитацію.

—- Подай мені олію, — пошепки сказав він, повернувши голову до Альдо. Хлопець обережно налив у розкриту долоню Ілона кілька крапель олії. Вони відчули в ніздрях її гострий інтенсивний запах. Плечі Монодікоса ворухнулися, наче він глибоко вдихнув. Альдо дивився на руки свого вчителя, зосереджено проводжав очима кожен рух його долонь і пальців, дрібні відрухи, які викликали легенькі цілющі вібрації. Він був кмітливий і добре підготований до свого фаху в школі, де чотири роки вчився фізіотерапії. Знав по-грецьки назву кожного найменшого м'язу. Ілон раз по раз кидав крадькома на нього погляди, насолоджуючись його захопленням. Намагався покохати його, як сина, бо знав, що без цієї любові не зможе передати йому того, що в цій роботі найважливіше, — дивного м'якого почуття, яке з'являється раптом звідкись із глибин тіла і ставить усе наше «я» в готовність до втрати меж. Ідеться про співчуття. Без нього нікому не можна допомогти. Альдо мав його, він був не тільки дуже здібний, але й вразливий. Проте Ілон волів би, щоб на його місці була Ореста.

— Бачиш, — казав далі Ілон Масажист своєму учневі, — масаж стабілізує час, бо тільки час тіла є справжнім. Як же легко його зіпсувати. Якби не масажисти, світ запав би в хаос.

Монодікос був сьогодні спокійний і розслаблений; може, саме так діяло вчорашнє вино до вечері. Мабуть, заснув. Ілон ніколи не озивався, коли масажував, Монодікос цього не любив. Колись, за часів батька, йому пускали музику. Але потім перестали. Ілон-бо знав, що Монодікос є майже глухим від часу, коли двадцять п'ять років тому його могутньо вдарили по голові. Уся скронева кістка потріскалася, а її уламки пошкодили мозок. Операція тривала довго, привезли могутні мікроскопи, і спеціалісти з'єднували нерви, тонші від волосини. Від того часу Монодікос не говорив. Обстеження показали, що всі пошкодження мозку регенерувалися, попри це Монодікос навіть не пробував говорити, наче втратив інтерес до комунікації з оточенням. Ілон чув його голос дуже давно, під час першого року своєї служби, але вже не пам'ятав його. Пригадував лишень, що здався йому тоді «зношеним» — так він його назвав, — але насправді не знає, як він звучав.

Альдо все ще захоплено дивився на руки Ілона Масажиста, рекона, майстра відновлення здоров'я, від якого він перейме службу, і знав, що через хвилину муситиме повторити всю процедуру дотиків, прогладжувань і розминань на мап-тілі. Ілон тихо говорив:

— Дивися, що я роблю, дивися, як одним рухом пробую сягнути трохи глибше, під поверхню шкіри, поміж м'язи. Можу дотиком відрізнити енергію самого м'язу і його прикріплення, вони різні. Дивися сюди: цей м'яз легко вібрує, кожен інакше, а прикріплення — вже ні. Це має зв'язок із судинами, які переносять кров. Кров — це чудовий винахід, Альдо, — Ілон кашлянув і стишив голос до ледь чутного шепоту, обмежився мало не самим лиш рухом вуст. — Він має дещо інший склад крові, несе значно більше кисню, це теж відчувається пальцями.

— Відчувається кисень?

— Ні, не кисень. Сам колись побачиш: це тіло має немовби більше волі, сили. Сам побачиш.

Хлопець замовк. Коли він потім працював на мап-тілі, Ілон повернувся до проблеми крові:

— Десь сорок років тому його кров досліджували дуже детально. Ми знаємо її склад, але не знаємо до кінця, що з цього складу виникає. Вона не так уже й сильно відрізняється від крові нас усіх, а однак більш насичена киснем — ми не могли б її вживати. Гадаю, що якби це було можливо, ми вживали б саме таку кров, — він трохи відсунувся, аби хлопець краще бачив, що він робить. — І якби вона мала якусь цілющу вартість, ми б вирощували його задля крові, — несподівано додав він і сам злякався того, що сказав.

Хлопець занепокоєно подивився на нього, а потім удав, що нічого не було сказано. Відвів погляд.

Ілон добре знав, звідки цей неспокій, і сам теж волів про це не думати. Коли ще були дозволені медичні експерименти пов'язані з Монодікосом, вірили, що якби вводити сироватку з його крові людям, то це лікувало б їх від усіх хвороб. Але ті експерименти були покинуті, коли змінилася влада, і, правду кажучи, це принесло Ілонові полегшення. Зараз узагалі не вважають, що Монодікос має тіло, хоча водночас усе залежить від тіла Монодікоса. Так само, як не кажуть, що він стікав кров'ю, а просто «червонів», що його не вдарили, а «торкнулися», і не зламану ногу мав, а «надтріснуту кінцівку». Тому Ілон, рекони і фармацевти були начебто таємним підрозділом, який займається чимось, що існує тільки туманно. Скандалом було б, якби дискутувати в засобах інформації, наприклад, щодо стану печінки Нашого Брата Монодікоса, Фороса, Який Несе в Майбутнє.

Коли вони обідали у великій, майже порожній їдальні Клінік, Ілон крадькома приглядався до Альдо, бо спала йому на думку шалена ідея, що міг би його познайомити з Орестою. Як його дружина, вона мала б доступ у Клініки, вони могли би працювати разом. Альдо був молодший від Орести й здавався зовсім хлопчиськом — це виглядало б так, ніби одружити між собою дітей.

Він через стіл простягнув до нього долоню й показав йому її внутрішній бік. Іще відчував там слід після дотику Монодікоса. Так Монодікос завжди дякував йому — погладжував пальцями його долоню. І ще кільканадцять хвилин Ілон відчував це місце, наче його легенько било струмом. Альдо несміливо торкнувся його долоні пучкою пальця, відчув хіба легеньку вібрацію, бо підняв очі на вчителя — глядів здивовано і з повагою. Альдо, який у масажі брав участь тільки як помічник і свідок, не міг іще торкатися Монодікоса, стояв лишень поблизу, витягуючи голову, щоб побачити якнайбільше. Нагадував Ілонові його самого роки тому, коли він супроводжував батька.

Батько Ілона був творцем теорії, що говорила про зв'язок пам'яті з тілом — концепції, яка вже міцно закріпилася у свідомості масажистів. Але зрозуміло, що ще тридцять років тому цю думку вважали шахрайством. Батько доводив, що стимуляція кожного сантиметра тіла зумовлює збудження тільки йому властивої пам'яті і що тіло має на своїй поверхні точки, якими вмикаються припливи спогадів. Він вивчав це на сотнях людей і створив багатовимірну мапу, бо відкрив, що сенсори пам'яті розташовані не тільки у верхньому шарі, але також у кількох глибших, тому ця модель шкірної пам'яті має бути багатовимірною.

З часом усіма була визнана істина, що тіло зберігає пам'ять минулих подій і переживань, що тримає їх у собі, наче в архіві. Ніхто вже зараз не заперечить цілком очевидні докази науки, що зветься сомологія, і такі основні закони, як закон, названий ім'ям батька Ілона, Tea: чим глибші м'язові шари тіла і чим ближчі до сонячного сплетіння, тим старшими є спогади. Сьогодні лікарі, а особливо масажисти й психотерапевти, широко послуговувались мапами тіла, знаючи, що з нього можна вивільнити найбільш слабкі спогади за допомогою відповідних притискань і масажів.

У цей спосіб батько Ілона працював із Монодікосом. Тоді Монодікос ще говорив. Але що чув Тео, які Монодікос мав спогади? Батько робив якісь записки, але напевно не залишив їх синові. Може, їх знищили? Може, не було вже потреби, аби хтось знав, звідки взявся Монодікос і ким був. Може, краще взагалі не ставити собі цього запитання, бо він не повинен мати ніякого минулого. Історія Монодікоса починається від того дня триста дванадцять років тому, коли його знайшли в пустелі.

Але Ілон Масажист на своєму приватному мап-тілі, тому, яке лежало сховане на веранді, тому, успадкованому від Тео, тому, яке мала колись отримати Ореста, бачив те, що залишив йому батько: океан знаків, позбавлених змісту, всі можливі комбінації — від альфи до омеги.

Весна

З приходом весни Філіпа оселилася в них на постійно. У лазничці сушилася її білизна, вигляд якої завжди засоромлював Ілона. У холодильнику на виділеній їй поличці стояли контейнери з антиалергічними продуктами. На світанку вона виходила на роботу (він іще не дізнався, що вона робила: вона завжди відкараскувалася). Бачив її він рідко, раз на тиждень, коли у святковий день вони разом обідали. Ореста стала спокійнішою, старанно вчилася, через рік мала екзамени, після яких збиралася зайнятися навчанням на вищому рівні, але дівчата мусили отримати більше балів, ніж охочі хлопці, і завжди для них бракувало місць. Ілон мав, однак, надію, що завдяки його становищу їй дозволять подальше навчання. Що він робив у цьому напрямку? Він набрався мужності й попросив протекції у головного рекона. Той із розумінням покивав головою. Він здавався прихильним. У його жестах проглядало ледь приховуване почуття вищості, він сам мав трьох синів — усі вони готувалися стати реконами, а один із них мав отримати в майбутньому посаду по батькові.

Він бачив головного рекона майже щоденно. Високий чоловік із сивою бородою, який ніколи не виявляв ніяких емоцій. Усі мали зараз багато роботи, бо, як виявилося, Монодікос у цьому році гірше приходив до тями, рани не гоїлися так швидко, як завжди. Головний рекон наказав провести детальні обстеження. Підозрювали інфекцію, але не знали, як її лікувати. Взагалі до цього часу не здавали собі справи, що Монодікос може підхопити будь-яку інфекцію. Ілон намагався масажувати дуже обережно. Іноді так сильно боявся торкнутися цього нещасного покаліченого тіла, що задовольнявся звичайним заспокійливим погладжуванням. Фармацевти вигадали зараз нові компреси з північного моху, який мав регенераційну і збуджувальну дію. Перетворювали Монодікоса кожного ранку в напівлежачу, темно-зелену, оброслу мохом статую, перед якою розставляли мисочки з пахкими есенціями, які підсилювали лікування. Ілон цілу весну домальовував на своєму мап-тілі нові значки. Там, де Тео загадково написав «дитинство-вода», Ілон, його син, надписував «розірваний двоголовий м'яз», а там, де був «вид чорних сонць», додавав «надірване ахіллесове сухожилля»; під малесеньким написом «матка» (зі знаком запитання) була «гематома над сідницями» (могутня, фіолетова, загоювалася кілька місяців і ще не зникла); далі зі словами «товариші подорожі», «білий світанок над океаном», «причалювання» сусідували «поламані кості лівої долоні», «вивих таранного суглоба», «розбита колінна чашечка», «внутрішня кровотеча» (мав для неї спеціальний значок), «пошкодження підшлункової залози». Гумова фігура пропадала під тим письмом болю.

Протягом останніх років Повернення систематично, хоча й незначно, на секунди, затримувалось. Це дуже непокоїло реконів, хоча під час щорічних передач у Великий День, коли камери всього світу, скеровані на долоні Монодікоса, чекали на перший рух його пальців, це здавалося непомітним. Чи решта глядачів в усьому світі здавала собі з цього запізнення справу? Ілон думав, що ні, ніхто цього офіційно не помітив. А якщо навіть і так, то не можна було би про це говорити, і публічно цього не оголошували. Зрештою, люди були надто зосереджені на наїдках, які чекали в холодильниках, на свічках, готових бути запаленими від одного звичаєвого сірника, на настроюванні інструментів, щоб у родинному колі заграти й заспівати нарешті «Прийшов гість у наш скромний дім». Тільки рекони здавали собі справу з розтягнутих секунд, зі слабкості перших нервових імпульсів, що відмірялися чутливими приладами, повними мідних проводів і ламп. Ілон боявся, що коли-небудь це не вдасться, що Явлення не відбудеться. І це, безумовно, означатиме кінець світу. Виглядає на те, що він був чоловіком грішним і не надто ревним у вірі. Бо все ж таки — внаслідок того самого чуда, яке регулярно стається кожного року вже триста дванадцять літ, — Монодікос, Форос, Який Несе в Майбутнє, пробуджувався. І відтоді Ілон Масажист майже не виходив з роботи. Так було протягом усього часу Сейри, коли панували порядок, ситість і задоволення, а Монодікос завдяки зусиллям цілого полку реконів приходив до тями.

Літнє сонцестояння. Гармонія

Час Гармонії ритуально починався від прогулянки містом, єдиної такої в році. Виглядало це дуже природно і спонтанно, але було скрупульозно підготоване. З тактовної відстані поліцаї в цивільному пильнували їхній невеличкий кортеж. У фургончику, який мав на боці напис «Квіти», містилося найсучасніше медичне обладнання. Трохи далі стояв великий автобус із затемненими шибами, повний солдатів.

Вийшли вони трохи раніше, якраз перед полуднем, — Монодікос на візочку і розпорошений почет, — щоб використати гарне літнє сонечко, бо метеорологи застерігали, що пополудні йтиме червоний дощ. Візочок штовхав особисто головний рекон; за ним ішла тактовна охорона. Ілон і Альдо теж ішли в цьому негустому натовпі трохи ззаду. Ілон зі свого місця бачив широкі плечі Монодікоса і його голову, прикриту каптуром. Великі темні окуляри ховали половину його маленького довгастого обличчя.

Кортеж, як і щороку, проходив через базар. Люди чекали тут від раннього ранку, хоча надмірне вираження симпатії було заборонене. Їм не дозволяли підходити ближче, але вони однаково приязно протискалися, атмосфера ставала вільною — завжди так було поблизу Монодікоса: в його присутності покращувався настрій, росла довіра, всі відчували легкий хміль у головах. Моно, Наш Брат, відповідав усмішкою з-під каптура — трохи кривою та болісною. Каптур не заслоняв усього. Люди подавали йому через охорону дрібні подарунки — букетик квітів, шоколадки, старовинного ведмедика з гуми, що лущилася. Головний рекон брав у нього ці речі й передавав назад, де вони зникали в саквояжах охорони.

Ілон користувався нагодою і стишеним голосом повчав молодого схвильованого Альдо:

— Бачиш, як добре тримає голову: вчора я розмасажував йому шию — і одразу є результати. Масаж у цю пору року має бути легкий, розслаблювальний, бо м'язи вже майже повністю прийшли в норму, а під шкірою з'явився навіть тонесенький шар жиру, внаслідок чого сама шкіра є м'якою та зволоженою…

Так він казав, але Альдо слухав тільки одним вухом. Він вихилявся, щоб крізь тлум побачити, що діється попереду. Там зчинилося якесь замішання, бо весь кортеж зупинився.

Монодікос щороку охоче затримувався біля ятки з футболками, і там завжди влаштовували невеличкий спектакль. Вибрані продавці, ті, які регулярно платили податок і були добрими громадянами, одягали на себе футболки й парадували перед Монодікосом, презентуючи найдотепніші написи. Він проводжав їх поглядом спідлоба, трохи опустивши голову. Його розум був дещо іншим, ніж людський. Більш синтетичним. Може, тому відповідав йому такий дивний вид засобів інформації — футболки замість газет і скупих телевізійних новин. На них був представлений цілий світ і його проблеми, все в найбільш сконденсованій формі, з додатком іронії та сарказму, найкращих приправ. Ті, на яких він затримав погляд, ставали модними, їх продаж зростав. Поширився звичай, що під кінець проривалися через нерішучу (або вирахувану) охорону молоді люди і опинялися на тому подіумі, але написи на їхніх молодих вузьких грудях вже не смішили. Вони домагалися припинення воєн, що велися на периферіях, зміни законів на справедливі, рівноправності для жінок, зупинення екологічної катастрофи — тієї кислотної іржі, яка заполоняла світ. Зазвичай усе закінчувалося добре: молодь лагідно усували, візочок із Монодікосом рушав далі, поміж ятками, аж до площі, де на хвильку залишали його на самоті, оточивши тільки тактовним кордоном. Він залишався там сам-один на візочку, сам супроти міста й неба, наче люди мусили його показати космосу — що він є і живе.

Потім траса прогулянки бігла вздовж річки, кортеж рушав набережною, і там знову зупинялися на довший час, бо Монодікос любив дивитися на воду. Ілон пам'ятав, що коли він починав працювати, Монодікос, який іще так-сяк ходив, звик тоді вставати й підходити до самого берега, так що вода обмивала йому носки черевиків. Він міг довго стояти, наче загіпнотизований грою світла на поверхні води, вдивляючись у витівки вітру, який, сам будучи невидимою причиною, зумовлював видимі наслідки у вигляді хвиль. Колись він начебто сказав (коли ще говорив), що рух хвиль є зразком для мудрості. Що б це не означало.

Зараз Монодікос уже не вставав із крісла. Його голова перехилилася дещо набік, і Ілон навіть злякався, що він, можливо, заснув. Це був би недобрий знак: спання вдень. Може, в організмі Моно щось діється з електролітами — занепокоївся він, а його тілом розлилося нове, неприємне відчуття, яке приходило чимраз частіше, — внутрішній глухий стукіт паніки.

Головний рекон також помітив, що голова Монодікоса похилилася, й наказав повертатися. Кортеж незграбно переформував ряди, візочок розвернувся і коротшою дорогою рушив до Клінік, навпрошки через давно не використовувані палацові сади, присипані червоним пилом, у якому колеса залишали пряму подвійну колію. Ілон знав, що мусить бути готовий, хоча зазвичай достатньо було крапельниці і трошки спокою. Хай би там як, але Ілон і Альдо чекали біля приготованого на всі випадки столу, серед відкритих флаконів з оліями, у повній готовності, з найглибшою відданістю. Мабуть, закінчиться рекомендацією на якийсь час ортопедичного коміра, як минулого року. Все буде добре.

Його завжди дивувала ця нелюдська довіра Монодікоса, спонтанне, повне надії і абсолютне віддавання в руки людей, на добро і зло. Людина робилася безрадною супроти цього віддавання, приголомшеною власним всесиллям, а однак слабкою. В Ілона бували часом напади плачу. Виглядали як кашель — його організм захлинався довірою, якою був наповнений, наче посудина, а чимось таким він якраз і був, не міг винести тієї кількості лагідного добра, яка в нього впливала, і мусив луснути під його натиском.

Тіло Монодікоса мало величезну здатність до самолікування. Вони, оті загони реконів, йому просто в цьому товаришили. Такою була правда.

Коли врешті-решт уночі Ілон повертався додому й під душем розглядав своє сорокадворічне тіло, то намагався не порівнювати його з отим. Його тіло було просто людським. Абсолютно одноразовим.

Осіннє рівнодення. Вибір гідних

Присутність Філіпи не справляла, власне кажучи, ніякого клопоту. Дівчина виходила вранці й поверталась увечері. У лазничці він бачив її зубну щіточку й дешевий крем для обличчя. Кілька разів повернувся додому якраз тоді, коли вони з Орестою вечеряли, тому підсів до них і з'їв майже весь салат, який особливо любив.

— Філіпа зробила, — хвалила подругу Ореста.

Філіпа говорила мало, тільки кидала на нього короткі проникливі погляди, у яких захват змішувався з нехіттю. Він взагалі не знав, про що може думати ця чужа жінка, яка через Оресту стала частиною і його життя. І вже зовсім не мав певності щодо її почуттів. Дуже небагато говорила про свою роботу — врешті-решт виявилося, що працює вона в Міських Бібліотеках, — а про своє родинне життя не говорила зовсім. Ілон якось її про це запитав, достатньо делікатно, як то він умів, але вона опустила очі й надовго замовкла. Він подумав, що ця тема — як «німа ділянка» на тілі Монодікоса — відділена від решти, зсунута в невимовність. Більше про це не питав.

По телевізору тепер безупинно показували локальні жеребкування з Вибору Гідних. Ті, хто пройшли кваліфікаційний відбір, утворювали групу, що налічувала кілька десятків осіб, скеровувану на головне жеребкування — Щасливий Шанс. Відбувалося воно під кінець вересня, коли світ остигав після вбивчої літньої спеки, яка от-от мала перетворитися на затяжні дощі. Жеребкування транслювалося всіма станціями. Потім, у День Поваги, коли тривалість дня зрівнювалася з тривалістю ночі вдруге в році, вибирали шістьох Гідних із Гідних, які утворювали Стигму. Символ Стигми — стару літеру, яка нагадувала серп або гак, — відтоді можна було побачити всюди, почавши від майок, поштівок із побажаннями і реклам і закінчуючи горнятками. Біографії Гідних детально переповідали та обговорювали, а їхні обличчя вже через два тижні ставали більш упізнаваними, ніж обличчя всілякого роду знаменитостей. Стигма одразу вирушала на майже тримісячне усамітнення, щоби в стані ідеального очищення віддати данину традиції.

Ілонові, властиво, добре було в товаристві двох жінок: у лазничці пахло косметикою, в кухні стіл завжди був чистенько витертий, а їжа схована в холодильник, до того ж завдяки їхнім голосам дім оживав. Вони говорили з ним, зачіпали його звичайними питаннями про хліб, апетит, погоду, плани. Увечері, коли він, втомлений і сповнений неспокою, повертався з Клінік, вони кликали його на пиво або чай, сідали напроти одна біля одної, а їхні очі вдивлялися в нього з ледь прихованою цікавістю. Він мав враження, що з Орести назавжди випарувався колишній смуток і вигорів у ній бунт. Тепер вона частіше жартувала з ним, розслаблена, зарум'янена. Він любив дивитися на неї, коли вона була в такій формі. Відчував, що зв'язки між ними знову зміцнюються. Намагався не показувати доньці, як сильно йому на ній залежить. Вони, ясна річ, хотіли, щоб він розповідав їм, як воно там усередині, в найтаємничішому механізмі світу. Те, що цим цікавилася його донька, спершу його здивувало, а потім захопило, він відчув себе кимось важливим. Тому він розповідав, а вони ставили запитання, і кожне починалося словами: «А правда, що..?»

Спочатку запитали про стать.

Ілон належав до тих втаємничених, які добре знали, що, говорячи про Монодікоса «він», ми чинимо відверте зловживання — з будь-якої точки зору. Для нього повинно існувати якесь особливе слово, спеціальний займенник, і, власне кажучи, невідомо, чому його ще не вигадали. Хіба тому, що в мові взагалі бракувало слів для називання його, Монодікоса — щонайбільше можна було використати велику літеру в займенниках або визначення на кшталт «Який Несе в Майбутнє», які настільки метафоричні й відірвані, що вже нічого не значать. Ніякі слова не можуть передати чуда його існування.

Легенда натякала — хоча вголос про це не говорили, — що кожні вісімдесят-дев'яносто років Монодікос змінює стать, ніколи не повністю, але ця його риса коливається в часі. Ілон чув про це від батька, який, однак, цього на власні очі не бачив, йому про це розповідав його батько, властиво, названий батько, вітчим — головний рекон п'ятдесят років тому. А йому розповідав про це його попередник, який був свідком цього процесу коливання статі. Тоді Монодікос був чимось на зразок жінки, «чимось на зразок», бо все одно говорили про нього «він», наче людський розум не здатен був прийняти ідею Нашої Сестри замість Нашого Брата. Ілон бачив колись рисунки з давніх часів, коли ще можна було малювати тіло Монодікоса і коли проводилися дослідження над ним. Стать там найчастіше оминалася. Залишалися чутки. Зараз, коли Ілон оглядав тіло Монодікоса щоденно, часом упродовж багатьох годин, — худе, скатоване, зболіле тіло, яке якнайшвидше слід привести в добрий стан, — він взагалі не думав про стать. Відмінність Монодікоса була очевидною, але важко було порівнювати її з чим би то не було. Ілон не любив цих тем. Стать завжди була для нього абстрактним придатком, поверховою рисою і, по суті, маловажною. Тим паче, що він мав дочку. Можливо, якби мав сина, то думав би інакше. Він пустив це запитання дівчат повз вуха, але помітив розчарування в їхніх очах.

— А чи правда, що недостатньо спеціальної комісії, аби ствердити його смерть, а висилають ще скани його мозку найкращим клінікам на світі? — запитала Філіпа.

— Як виглядає його смерть? Звідки ви знаєте, що він помер? — додала Ореста.

Він детально пояснював їм усю складну процедуру, прагнучи затерти їхнє розчарування браком відповіді на попереднє запитання. Смерть стверджують головний рекон і комісія спеціалістів з усього світу. Повідомляють про це місту й небу — це тоді вимикають усі засоби інформації. Протягом сорока годин Монодікос не живе. Зупиняються будь-які функції, в тому числі й мозку, починають навіть утворюватись трупні плями, після яких надовго залишаються синці, особливий виклик для нього, для Ілона Масажиста. Потім — кожен це знає — між сороковою і сорок четвертою годиною Монодікос повертається до життя.

Філіпа неспокійно поворушилася, коли він говорив.

— Коли я була дитиною, то гадала, що це тільки така метафора. Що насправді цього немає.

Він усміхнувся й ковтнув пива. Мало металевий смак, як і все інше.

— А ти бачив колись це повернення? Як це виглядає?

— Ти ж знаєш це з телевізора, — відповів він.

Адже кожен знає це з телевізора. Після ствердження і проголошення звістки про смерть засоби інформації вимикаються на тридцять шість годин. Ніщо нічого не передає. Це Галена, Тиша. Люди залишаються вдома, сидять у темряві, палять свічки. Ніщо не працює, ніщо не їздить. Усе зачинене. Хтось йому сказав, що багато людей тоді божеволіють, і на повних обертах працюють психіатричні лікарні. Призупинені всі закони, і багато хто це використовує, не беручи начебто до уваги, що коли мине Галена, кожен злочин, скоєний у цей час, каратиметься вдвічі суворіше. Люди роблять дивні речі. П'ють. Зраджують. Ухвалюють рішення, про які пізніше жалкуватимуть. Самогубства — це тоді драматично зростає їхня кількість. Це щорічна проба небуття, світ втрачає свої властивості, а все життя зупиняється; має відбутися абсолютне відновлення, щоб воно рушило далі. Настала би пустка, якби не Монодікос, Наш Брат, який відновлює світ. На тридцять шостій годині вмикаються екрани, і камери показують тільки одну цю картинку — долоні Монодікоса. І всі напружено чекають на ворушіння пальця, на тремтіння, на найменший рух. Світ затамовує подих, хоча всі знають, що станеться. Кожен пам'ятає з дитинства ці кілька годин, коли увімкнені в кожній квартирі екрани весь час показують ту саму картинку — долоні, що спочивають на чорній тканині, бліді, з довгими пальцями. Час очікування. Дітям нудно, вони не розуміють, чому їм не можна гратися, чому не випадає висіти вниз головою десь на подвір'ї або грати в настільні ігри, навіть такі невинні й прості як хрестики-нулики. Батьки перевіряють, чи холодець зі свинячих ніжок уже достатньо застиг у холодильниках, чи заквасилися вже цьогорічні огірки, зараз їх будуть викладати на тарілки як закуску перед головною святковою стравою. Дивляться через свіжовимиті вікна на швидкий зимовий смерк, який розпалює помаранчевим брудні відблиски над містами. Переходять із кухні до кімнати й розставляють на столі тарілки. Перевіряють час, поправляють одежі. Світло не запалюють, лиш світяться жовто-блакитним екрани, тому людські мешкання виглядають так, наче лежать на дні флуоресцентних морів. Хто перший в родині помітить на екрані телевізора рух пальців, невеличке, ледь помітне тремтіння, той — як вірять — матиме щастя весь наступний рік.

Філіпа витягла звідкись пляшку червоного вина й розлила в горнятка, бо в домі Ілона й Орести не було келишків. Ілон розслабився, розстебнув камізельку. Філіпа підперла рукою підборіддя і вдивлялася в нього з міною, яку він узяв за подив.

— Чи виглядає це так, як показують по телевізору? — запитала вона його. Мала на думці те, чи Монодікос оживає від пальців, а потім запускається в ефір ритм його серця. І чому не показують його обличчя.

Ореста додала:

— Мені завжди було шкода, що все це зовсім не видовищно, що не сурмлять труби, не запалюються вогні.

Він усміхнувся. Цей час він не проводив удома з родиною. Усі рекони були тоді в стані повної готовності, усе було налаштоване, і всі чекали в неприємних темних приміщеннях Клінік на звук дзвінка, який завжди дзвонив так, ніби віщував катастрофу. Тоді вони зривалися й бігли на свої місця. Великий День, який називався Ейнай — словом, узятим із давньої мови, що означало «Я є», — для них виглядав інакше, ніж той у прямій трансляції. Безвладне тіло, сліди ран, запалі очі й скроні, холод шкіри й подих, який з'являється раптом у цій мертвій шкаралупі. Тремтіння пальців, нервові імпульси, оживлення крові, яка раптом розріджується і починає текти. Коли закінчувалася трансляція, у них починала вити сирена, з тріском запалювалися лампи в коридорі, і ліжко з Монодікосом мчало до Палати Реанімації. Коли везли тіло ясно освітленими коридорами, багато реконів уклякали й ховали обличчя в долонях. Інші стояли з похиленими головами, в чому виражалася вся їх людська безпомічність. Це правда, оживлення не було видовищним, як хотіла б того Ореста. Монодікос, під'єднаний до людської апаратури, повертався до життя поволі, але вперто. Життя спершу з'являлося у вигляді дрібних імпульсів у мозку, через кільканадцять хвилин долучалося серце, спершу одиничним ударом, потім наступним, аж приходив такий момент, коли воно било раз за разом, виразно. Вночі всі станції передавали цей ритм, нічого іншого, тільки це бам, бам, бам воскреслого серця. Тоді в усьому світі западала тиша, аж до світанку, коли великий вибух радості вітав відроджений світ.

— Хоча… — і тут Ілон завагався, але мав велику спокусу, щоб виказати комусь цей секрет, нарешті висловити його. — Цього року передавали биття серця, записане раніше.

Не чекаючи на запитання «Чому?», додав:

— Бо оте справжнє було таким слабеньким і нерегулярним, що не годилося для передачі.

Філіпа знову наповнила його горнятко. Вино смакувало йому, він уже багато років не пив його.

— Я бачу це зблизька вже двадцять чотири роки і повторюю, що немає в цьому нічого радісного, — говорив він, розслаблений, — і що життя вертається, опираючись, із рипінням. Щороку я боюся, що цього разу це не вдасться, що настане кінець, а тимчасом я двадцять чотири рази бачив, що це відбувається насправді. Чи ви також маєте тоді дивне відчуття заціпенілості, мурашки по тілу? Гадаю, що всі їх мають… І що всіх людей на світі охоплює тоді сумнів: а якщо цього разу не вдасться? Адже це чудо, воно має право бути примхливим і може не повторитися. Але вдається. Хоча, властиво, ніхто так і не знає, як це діється.

Після вина, до якого явно не звик, він відчув приплив неясної зворушеності, і очі його наповнилися сльозами. Він зітхнув, засоромлений гарячою хвилею почуттів. Оперся на стіл і вже хотів підвестися, щоб лягти спати, коли Філіпа несподівано поклала руку на його руку і прошептала:

— Прошу залишитися з нами.

Він раптом усвідомив, що щось іде не так. Відчував, що ці дві жінки чогось від нього хочуть і що помалу підходить момент, коли він дізнається, в чому справа, хоча й не готовий до цього. Йому хотілося вийти.

— Я не повинен із вами про це розмовляти, це нездорова цікавість. Таким є порядок нашого світу, іншого не буде.

— Може бути інший порядок, — тихо озвалася Філіпа.

Він забрав зі столу свої окуляри і встав. Ореста стала напроти.

— Ілоне, ми маємо намір віддати його назад туди, звідки він узявся.

Ілон не зрозумів, що вона сказала.

— Які ще «ми»?

— Спокійно, — сказала Філіпа. — Спокійно, Ілоне, ми — це невелика організація, група…

До нього помалу дійшло, що вона сказала. Він відчув, як кров кинулася йому в обличчя, відчув, як червоніє. Його організм почав готуватися до якоїсь уявної боротьби, думки розбіглися на всі боки, і годі було їх позбирати.

— Із тих, що успадкували протест? — за хвильку запитав він злостиво. Тільки це спало йому на думку. Сарказм. Він відчув себе ошуканим і зрадженим.

— Ми діємо, керуючись розумом і серцем, — сказала Філіпа, уважно дивлячись йому в очі.

У Ілона замаячили в голові ядучо-червоні обкладинки брошур Орести.

— Ти одурманила її! — вигукнув він, після чого схопив Філіпу за плечі й струснув нею; вона піддавалася цьому, як лялька, маленька, тендітна. З гуркотом упав стілець. — Закрутила голову моїй доньці, щоб добратися до мене, щоб намовити до злочину.

— Заспокойся, Ілоне. Це не злочин, це звичайне співчуття до іншої людини.

Він відпустив її.

— Він не людина, він більше ніж людина. Таким є порядок речей, — сказав, тремтячи від обурення. — Весь світ тримається на цьому порядку. Він безсмертний, його смерть не остаточна, просто так воно є. Без нього запанував би хаос. Уже раз так було, ніхто не хоче, щоб цей час повернувся. Треба чимось пожертвувати, щоб мати спокійне життя.

Філіпа, яка стояла перед ним, раптом випросталась і стиснула долоні. У цей момент вона здалася йому смертельно небезпечною. О, так, ця істота досі прикидалася кимось, ким не була.

— Ти такий самий, як уся ця решта. Що ти знаєш про світ, про живих людей? Приводиш тільки в добру форму відгодовувану жертву, щоб такі, як ти, могли її вбити в ім'я одвічної традиції. Ти такий самий убивця, як і вони, хоча тобі здається, що ти його рятуєш.

Ілон ударив Філіпу в обличчя. Ореста дивилася на нього широко розплющеними очима.

— Забирайся звідси! — сказав він Філіпі й повернувся до неї спиною. За кілька хвилин почув, як стукнули двері.

Ореста побігла до своєї кімнати й почала гарячково пакуватися. Крізь прочинені двері він бачив, як вона якийсь час стояла посеред приміщення, притискаючи до лиця червону майку Філіпи. Він відступив, засоромлений і шокований.

Перехід

Він підійшов до календаря, причепленого магнітом до заіржавілого холодильника і, жуючи суху канапку, дивився на дві барвисті спіралі, що зображували рік. Перша починалася від темної середини зими, що позначала Великий День, коли Моно повертався у світ, і відтоді одиничні дні, нанизані на нитку часу, розвивалися до передвесняних Сірих Днів, коли до нього поверталося здоров'я. Потім наставало Явлення під час весняного рівнодення, після якого ясно й весняно розквітала Сейра, яка також називалася Порядком. Це був час рівноваги і спокою, блідо-зелена пора, коли природа пробуджувалася до життя, а дерева вкривалися листям. Він тривав аж до радісних днів літнього сонцестояння і часу Гармонії. Від сонцестояння починалося нове коло, дзеркальне відбиття попереднього, тільки це — згорталося і темніло. Початок осені, День Поваги, коли обирали Гідних, був брамою темряви, дні ставали коричневими, це виглядало так, наче час зазнавав корозії й корився одвічній праці іржі, яка підриває єдність матерії і ділить її на шматки, частини й кавалки, щоб їх потім змолоти на порох. Перехід і Тиша, що старою мовою зветься Галена, це кілька чорних днів, стиснутих у центрі другого кола календаря, його похмуре ядро, гніздо темряви.

Була середина зими. День перед Переходом. Уже багато років не падав сніг, було вогко й вітряно, темні хмари мчали низько над дахами будинків, і здавалося, що антени на дахах роздирають їм животи, з яких замість снігу летить іржа. Але це був час ситий; внизу, під пораненими хмарами йшла підготовка, на ринках міст ставили конструкції величезних екранів, які тріщали від вітру. Робилися останні покупки, і, незважаючи на зусилля продавців, деякі полиці вже стояли порожні. Заповнені були паби й бари, бо в цей час годилося хоча б раз напитися. Ілон проходив повз балакучих, розігрітих алкоголем чоловіків, які пригощалися пивом біля високих столиків, виставлених на вулицю. Найчастішою темою розмов були Гідні — вони вже від вересня готувалися до своєї ролі. У цьому році під час жеребкування не витягли нікого знаменитого. Минулого року між ними був відомий актор, і дехто нарікав, що жеребкування було домовлене. Але ж машина вибирає з-поміж усіх чоловіків із незаплямованою репутацією, старших за сорок років, на всій планеті. Не можна було виключити, що пощастить і знаменитому акторові. Обранці переходили відтоді на сувору дієту і віддавалися спеціальній медитації. Їхні обличчя з'являлися в кожній інформаційній програмі і в кожній газеті.

Коли він минав крамницю, то якусь мить роздумував, чи не увійти всередину. Сьогодні треба було заправитись, наїстися досита перед триденним постом. Споживали жирні страви, багацько яєць, різали ягнят і поросят. Із холодильників, із шухляд у комірках виїдалося все. Порожніли слоїки меду. У людей справді релігійних холодильники мали залишатися порожніми всі три дні Галени, тому запаси зносили до пивниць і ховали в менш релігійних сусідів.

Відколи залишився сам, він перестав готувати вдома, виживлявся тільки тим, що пропонувала їдальня в Клініках. Відколи не стало Орести, його холодильник залишався порожнім, наче він увесь час жив у тиші, повній очікування. Всередині стояв лиш слоїк старої, потемнілої від старості гірчиці.

Одразу пішов викупатися. Лежав у червонуватій від іржі воді й приглядався до своїх худих колін, які виставали з води. Мав ревматизм, коліна порозпухали, боліли.

Попереднього дня вони з головним реконом відвідали місце, де тривала підготовка до Переходу. Перевіряли камені. Вимиті й продезінфіковані, вийняті з вистелених ящиків, у яких їх зберігали цілий рік, вони виглядали як кавалки найчорнішого вугілля. Кожен із них важив від 340 до 810 грамів. Мали гострі краї. Завжди, коли Ілон проводив по них пальцем, йому робилося недобре. Напоготові чекали всілякі медичні причандали, стискальні пов'язки, шви, голки й шприци, комплекти хірургічних інструментів, автоклави, пляшки з дезінфікувальним розчином, антибіотики, слоїчки з мазями, стояки для крапельниць і самі крапельниці у скляних ємностях. Уважний, проникливий погляд головного рекона помічав кожну дрібницю. Ілон слідував за його твердими кроками, намагаючись не дивитися на все як на музейні експонати.

Сьогодні, щоб піти додому раніше, він виправдався нападом ревматизму. Проте зараз повинен був вертатися на роботу — завтра день Переходу. Пробував якось привести себе в норму. Купання завжди заспокоювало його і приносило полегшення колінам.

І тут хтось подзвонив у двері й, не чекаючи запрошення, увійшов. Ілон підскочив — він був певен, що повернулася Ореста. Перед його очима з'явився трохи вже забутий образ, коли його донька стояла посеред кімнати й нюхала випрану червону майку Філіпи. Він кілька разів зморгнув, прагнучи позбутися цієї картини. Уже не відчував ані гніву, ані ніяковості. Натомість його охоплював щораз більший, майже нестерпний смуток, що втратив її назавжди. Він боявся цього смутку — боявся, що може якимось чином заразити ним Монодікоса, що той відчує, як смуток спливає з кінчиків пальців масажиста у його святе, безсмертне тіло. Відчував його, як хворобу.

Він встав, щоб узяти рушник і вийти назустріч доньці.

Однак почув чужі чоловічі голоси, після чого двері лазнички відчинилися. На порозі стояв головний рекон, за ним іще кілька стражників, яких він знав тільки з вигляду.

— Де він, Ілоне?

Він не зрозумів. Подумав, що питають про Оресту.

— Одягнися, — сказав головний рекон, дивлячись на голе тіло Ілона, який нервово огорнувся рушником.

— Ми багато років знаємо, що ти маєш власне мап-тіло, і зараз прийшли по нього.

Мимоволі Ілон почав труситися. Клацав зубами чи то від холоду, чи від страху. Чув, як стражники безпардонно входять на веранду. Чув, як падає скринька з інструментами, потім долетів до нього звук розбитого скла. Головний рекон дивився в стелю, коли Ілон натягав на себе одежі.

— Я не зробив нічого поганого, — озвався масажист тремтливим голосом. — Просто практикувався на ньому, вдосконалював пальці. Ніхто про це не знає.

— Ми знаємо. Цього достатньо.

Головний рекон замкнув двері й став перед нажаханим Ілоном. Вони були однакового зросту, дивилися один одному в очі. Ілон мав враження, що бачить у них зневагу; опустив погляд.

— Він зник.

Ілон не одразу зрозумів те, що почув. Помітив, яке бліде обличчя в головного рекона, біле, як папір. Ріденька борідка видавалася абсурдною колекцією поодиноких волосин, хаотично всунутих у шкіру. Він зрозумів, що головний рекон боїться.

— Поїдеш із нами. Ми повинні поводитися так, наче нічого не сталося.

Стражники загорнули мап-тіло в ковдру з ліжка Орести й несли його як килим через сходову клітку на вулицю. Там утворили невеличку шеренгу, і мап-тіло опинилося у військовому автомобілі. У друге авто сіли головний рекон та Ілон, який усе ще застібав ґудзики плаща. Вулиці були порожні, небо на заході почервоніло.

— Як це сталося? — запитав Ілон.

— Це була майстерна робота. Ліфт, підкуплений стражник, який теж зник. І кілька інших осіб, на жаль, серед тих, яким найбільше довіряли. Ми проводимо слідство, — кинув у повітря головний рекон, не дивлячись на нього. Ілона обпекла гаряча хвиля, його трусило, руки в нього тремтіли.

— Одягнете його так, як Монодікоса, гума м'яка, нагадує людське тіло, має його пропорції. Нехай хтось зробить тій ляльці найкращий макіяж. Я зараз там буду. Пустимо минулорічний запис.

Ілон зрозумів, що вони хотіли зробити — сфальшувати телевізійну передачу та обманути мільярди людей.

— Але… — почав він, не знаючи, властиво, проти чого хоче протестувати. Усе це видалося йому потворним.

Звичайно ж, він подумав про Оресту і про те, що вже ніколи її не побачить. Пробував уявити собі місце, в якому вона зараз була, але весь його неспокій і вся увага зосередилися на Монодікосі — адже він не знає іншого життя, а його світом уже більше трьохсот років є стерильні приміщення Клінік. Адже він приймає ліки, мусить мати спеціальну дієту й купання в травах для свого понівеченого тіла. Йому треба ставити крапельниці і робити аналізи крові. Він відчув розпач, схожий на паніку, який стискав йому легені, але вдихнув глибоко кілька разів і опанувався.

Автомобіль переїжджав міст, на якому знову протестували люди з вустами, заклеєними стрічкою з чорної тканини. Ніхто не звертав на них уваги. Помалу й вони починали збиратися до домівок на свято. Ховали чорні хустки в торби, згортали транспаранти. Майже з кожного вікна обдертих сумних кам'яниць пробивалося бліде світло телевізорів. Уже чекали трансляції. Головний рекон сказав:

— Усе мусить відбутися як завжди. Просто Гідні закидають каменями мап-тіло, як завжди роблять це з Монодікосом.

— А потім? Що буде потім? — Ілон не довіряв усьому, що чує.

— Нічого. Буде те, що завжди. А ми знайдемо його і покараємо терористів, — відповів головний рекон із несподіваною для цього достойного старця злістю.

Коли вони в'їжджали на подвір'я Клінік, Ілон тремтливими пальцями закінчував застібати ґудзики поспішно накинутого плаща. Мав неприємне враження, що темрява настає швидше, ніж завжди. Навіть вікна Клінік, зазвичай яскраво освітлені, зараз були пожовклі й пригашені, як і все місто, яке в мороці втрачало обриси. Темрява западала швидко, цього разу, здавалося, — невідворотно.

Інформація видавця

Перекладено за виданням:

О. Tokarczuk. Opowiadania bizarne. —

Kraków: Wydawnictwo Literackie, 2018.

Переклад з польської: Віктор Дмитрук

Редактор: Андрій Мартиненко

Коректорка: Ірина Ніколайчук

Дизайнерка: Ірина Мамаєва

Токарчук О.

Химерні оповідання. — К.: Темпора, 2020. — 208 с.

ISBN 978-617-569-458-9

© Copyright by Olga Tokarczuk

© Темпора, 2020

ОЛЬГА ТОКАРЧУК

ХИМЕРНІ ОПОВІДАННЯ

Переклад з польської: Віктор Дмитрук

Редактор: Андрій Мартиненко

Коректорка: Ірина Ніколайчук

Дизайнерка: Ірина Мамаєва

ТОВ «Темпора»

01030, Київ, вул. Б. Хмельницького, 32, оф. 4

Свідоцтво про внесення до державного реєстру:

ДК № 2406 від 13.01.2006.

Тел./факс (044) 234-46-40

www.tempora.com.ua

Підписано до друку 29.07.2020.

Папір офсетний. Формат 84x108/32. Гарнітура BalticaC, Hiragino Sans, Bebas Neue

Ум. друк. арк. 10,92. Обл. видавн. арк. 12,01. Зам. № 20-072

Надруковано ТОВ 'Друкарня 'Бізнесполіграф',

02094, м. Київ, вул. Віскозна, 8

свідоцтво про внесення до Державного реєстру:

ДК № 2715 від 07.12.2006

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

с.14: Зі своєю звичкою до нотування я вже зробив багато малюнків і описів цього явища й мав намір після повернення до Франції [опублікували] => опублікувати на цю тему невеликий нарис.

с.58: Уранці я почула, як вона співає в кухні, у неї автоматичний режим увімкнення [насвітанку] => на світанку.

с.102: Коли вона виїжджає зі стоянки, авто-авто ставить їй кілька рутинних запитань — між іншим: чи бажає вона музику і яку [абопідвищити] => або підвищити чи знизити температуру всередині і чи наситити повітря якимось запахом.

с.126: Сніданок у вас [е] => в холодильнику, а о десятій сестри запрошують на каву.

с.145: Тільки у випадках проекційних тестів, тоді коли треба було пускати в хід уяву, декілька з них мали клопоти [зрозумінням] => з розумінням завдання.

с.202: Але ж машина вибирає з-поміж усіх чоловіків із незаплямованою репутацією, старших за сорок [старших за сорок] років, на всій планеті.

Примітки

1

Апертизація — один зі способів консервування (тут і далі прим. пер.).

2

Французький телевізійний канал.

3

Настільна гра спеціальними комплектами паличок.

4

У буддизмі — парадоксальне запитання чи оповідання.

5

Одиниця вимірювання часу в індуїзмі та буддизмі, що триває 4,32 мільярди років.

6

Утеча, дезертирство (лат.).

7

Харцери — найбільша польська скаутська організація.

8

1 Кор. 15, 45: «Так і написано: Перша людина Адам став душею живою, а останній Адам — то дух оживляючий».

Content

Ольга Токарчук
Химерні оповідання

Пасажир

Зелені Діти,

Консерви

Шви

Візит

Правдива історія

Серце

Transfugium

Гора Всіх Святих

Календар людських свят

Інформація видавця

Примітки