Джон Ъпдайк

Заека богат

Енгстръм-Заека #3

I

Останал без бензин, Заека Енгстръм стои зад прашните прозорци на автосалона на „Спрингър Мотърс“ и размишлява, наблюдавайки движението по шосе 111, което сега е доста по-ненатоварено, отколкото навремето. На целия шибан свят му свършва бензинът. Но те няма да го хванат, все още не, защото на пътя няма друга бричка, която да се движи по-добре от неговата тойота, ползваща преференциални цени за сервиз. Прочетете „Консюмър Репортер“, априлското издание. Само това е нужно да каже на хората, които идват. А те наистина идват, хората започват да се отчайват, съзнават, че великото американско пътуване е към своя край. Бензинът струва деветдесет и девет долара и девет цента за галон и деветдесет процента от бензиностанциите ще бъдат затворени за почивните дни. Губернаторът на щата Пенсилвания призовава за продажби от минимум пет долара, за да спре паническото увеличение. Шофьорите не могат да си набавят дизелово гориво за собствените си камиони, наскоро имаше един инцидент точно в областта Даймънд по „Потсвил Пайк“. Хората обезумяват, доларите им се топят и те харчат, като че ли утре ще се мре. Той ги убеждава, че когато си купят тойота, все едно обръщат парите си в йени. И те му вярват. Сто и дванайсет коли, нови и втора употреба, смениха собственика си през първите пет месеца на 1979 години, заедно с осем короли, пет корони, луксозното комби и онази селика, за която Чарли каза, че изглеждала като кола на сводник — всичките продадени през първите три седмици на юни, със средна печалба от осемстотин долара на продажба. Заека е богат.

Той притежава „Спрингър Мотърс“ — една от двете агенции на „Тойота“ в областта Брюър. Или по-скоро притежава половината заедно с жена си Дженис, а майка й Беси се е вкопчила в другата половина, която наследи, когато старият Спрингър умря преди пет години. Но Заека се чувства, като че ли той притежава цялата фирма, появява се в автосалона всеки ден, преглежда документацията и ведомостите, разхожда се с чистия си костюм из сервизното и склада, където мъжете работят изцапани с грес, и поглежда от осветените с крушки двигатели с побледнели очи като от някакъв подземен свят, докато той контактува с обществото, общността. Той е звездата и опората на тези двайсетина работници и сто хиляди квадратни метра работна площ, които изглеждат като широка сянка зад фигурата му. Стената, облицована с ламперия, имитираща дърво, около вратата към кабината му са накачени рамки със стари изрезки и портрети на отбори, включително и два на областните десетки, от дните му като баскетболен герой преди двайсет години — не, вече повече от двайсет и пет години. Изрезките пожълтяват дори под стъклото, явно химията на хартията действа и без контакт с въздуха, нещо като растящото петно на греха, с което хората навремето ни плашеха. ЕНГСТРЪМ УДРЯ ЗА 42. „Заека“ повежда „Маунт Джъдж“ към полуфиналите. Закачването на тези изрезки, възкресени от тавана, където родителите му са ги пазели дълго време в тетрадки, чиито корици се разпадаха като змийска кожа, беше идея на Фред Спрингър, заедно с онази фраза, която гласи, че репутацията на всяко бизнес представителство е сянка на човека, който стои отпред. Съзнавайки, че умира, дълго преди това да се случи, Фред подготвяше Хари да стане този човек. Трябва да си спомняме за мъртвите с благодарност.

Преди десет години, когато Заека беше съкратен като линотипер[1] и отново се събра с Дженис, баща й го взе като продавач, и когато подходящият момент настъпи пет години по-късно, беше така добър да умре.

Кой би си помислил, че този дребен като птичка, нервен човечец ще получи инсулт? Хипернервен: здравето му беше разклатено поне от двайсетина години. Обожаваше солта. Обожаваше да защитава републиканците, а когато Никсън не му остави какво повече да каже, той получи нещо като пристъп. Всъщност той изкара цяла година във „Форд“, но кожата на лицето му се опъваше все повече, а червените петна, където скулите и костите на челюстта му напираха отдолу, ставаха все по-ярки. Когато Хари го погледна така начервен в ковчега, осъзна, че е трябвало да очакват смъртта му — мъртвият Фред не изглеждаше много по-различно.

Дженис и майка й се държаха така, че човек би си помислил, че някой като принц Вилан и Мойсей е хвърлил топа. Може би Хари беше закоравял от факта, че беше погребал и двамата си родители. Той погледна в ковчега, забеляза, че косата на Фред е сресана в грешната посока, и не почувства нищо. Хубавото на мъртъвците е, че освобождават място.

Докато старият Спрингър все още се перчеше наоколо, животът във фирмата беше тежък. Караше хората да работят до късно, държеше автосалона отворен през тъмните зимни вечери, когато дори снегорините не се движеха по шосе 111, непрекъснато мърмореше с онзи писклив глас за изпълнителните правила и печалбата, и обслужването на клиентите, и за това, че някой механик е оставил отпечатъци от пръстите си по волана на някоя таратайка или си е забравил фаса в пепелника. Когато беше във фирмата, сякаш всички работници се опитваха да изпълнят някаква огромна кожа, за която Спрингър мечтаеше, хвърляйки цялото си време и енергия за идеалната компания „Спрингър Мотърс“. Щом той умря, тази кожа се превърна във втора кожа за Хари, в която той се чувстваше удобно. Сега, когато е цар на компанията, тя много му харесва; четирите декара асфалт, миризмата на новите тойоти, която се усеща дори в рекламните брошури, които „Тойота“ изпраща от Калифорния, в изпрания с шампоан мокет, в пожълтяващите изрезки за баскетболни постижения по стените, табелите с надпис КИВАНИС И РОТАРИ И „С ОТ С“ и трофеите на високия рафт, спечелени от отборите на Малката лига, които бяха спонсорирани от компанията; в просторния мир на това квадратно мъжко място, освежавано от момичетата в счетоводството и рецепцията, които идват и си отиват под ръководството на старата Милдред Круст, и в малките визитки, на които пише ХАРОЛД С. ЕНГСТРЪМ — ГЛАВЕН ПРЕДСТАВИТЕЛ ПО ПРОДАЖБИТЕ. Човекът отпред. Нещо като център, където той е нападателят. Когато стои там в собствената си кожа и хвърля сянка, Хари се чувства почти свободен. Колите се продават сами, това е неговата философия. Рекламите на „Тойота“, които непрекъснато се излъчват по телевизията, грабват съзнанието на хората. Харесва му да е част от всичко това; харесва признанието на обществото, което, след като завърши гимназията, гледаше на него отвисоко, като на боклук. Мъжете от „Ротари“ и „Чеймбър“ се оказваха момчетата, с които тогава играеше на топка, или пък техните грозни по-малки братя. Харесва му да има купища пари; в собствените си представи той е едър, любезен и добър човек, висок метър и деветдесет и тежък около сто килограма, вече с талия сто и пет сантиметра, както се опита да му каже продавачът на костюми в „Крол“, преди Хари да си глътне корема, а продавачът неохотно да пристегне метъра още малко. Сега избягва да се оглежда в огледало, а преди обожаваше да го прави. Лицето от далечното минало, с късо подстригана коса, тясно лице и сънени хищни младежки очи, което го гледа от лъскавите снимки на отбора, прозира в сегашното му лице като металните пръчки на предната решетка на кола. Носът му е все още малък и прав, очите му може би не са толкова сънени. Въздългата добре оформена коса покрива крайчетата на ушите му и прикрива оредяващата по слепоочията коса. Той не харесва особено хипи културата с всички нейни наркотици и заобикаляне на закона, но харесва възможността да си пусне косата по-дълга от онези стари моряшки подстрижки и да я остави да се къдри естествено. Образът му в огледалото за бръснене представлява същинска гора от сплъстени и отпуснати кичури, които виреят върху брадичката му по начин, нетърпящ намеса. И все пак животът е сладък. Така казваха старите хора и когато беше млад, той се чудеше какво имат предвид.

Снощи в Брюър и покрайнините валя град. Град с размерите на топчета за игра подскачаше по полегатите малки дворчета и биеше по металните знаци и блещукащите неонови лампи, след това се изля пороен дъжд, а сивото като камък утро се отразяваше в локвите. Но после вятърът изчисти небето и денят заблестя в златисто; късно следобед закърпеният на ивици асфалт пред компанията изсъхна. Беше най-дългият юнски съботен ден и началото на календарното лято. Обикновено в събота шосе 111 е пълно с купувачи, които разграбват сергиите, натежали с жито, ръж, домати, зеле и ягоди от вече голите полета. През магистралата с четирите асфалтови платна и очуканата от множество вече забравени катастрофи мантинела се вижда ниска сграда с фасада от тъмни тухли, която през годините, откакто Хари наблюдава как закърпват черупката й с шперплат, е подслонявала редица неуспешни ресторанти и сега там можеш да си купиш скара за вкъщи. Изоставеният фургон до нея изглежда притихнал. До мястото около него, осеяно със смачкани картонени чинийки, самотно дърво — прашен клен, пиеше вода от поточе, от което сега е останало само сухото корито. Под клоните му има неизползвана маса за пикник, прекалено близо до препълнения контейнер за боклук до вратата на кухнята на ресторанта. Сухият ров бележи границата с един продаден фермерски парцел, който още чака да го обработят. От далечината си този добре оформен стар клен сякаш вечно прави на Хари примамващи знаци, на които не бива да обръща внимание.

Той се обръща от прашния прозорец и казва на Чарли Ставрос:

— Бягат като подплашени.

Чарли вдига глава от бюрото, където пише някакви документи, фактурата за продажба и бланката на една баракуда осмица от седемдесет и четвърта година, която вчера най-накрая успяха да продадат за две хиляди и осемстотин. Никой не иска тези стари лами, въпреки че човек трябва да ги взема за размяна. Чарли се занимава с употребяваните коли. Макар че работи в „Спрингър Мотърс“ два пъти по-дълго от Хари, бюрото му е в един ъгъл на автосалона, на открито и на табелката му пише МЛАДШИ ТЪРГОВСКИ ПРЕДСТАВИТЕЛ. Въпреки това той не се сърди. Оставя химикалката до документите си и пита в отговор на шефа си:

— Чете ли във вестниците онзи ден за някакъв собственик на бензиностанция и съпругата му, някъде из щата, които изпомпвали бензин за една колонка, съединителят на една от колите изпуснал и тя притиснала жената към колата на съседната колонка, и мисля, че пишеше, че тазът й бил счупен? Докато мъжът й я придържал и крещял за помощ, хората на опашката, вместо да му помогнат, започнали да си наливат безплатно бензин.

— Да — казва Хари, — май го чух по радиото, въпреки че е трудно за вярване. Чух също за някакъв тип в Питсбърг, който взел две големи гуми и сменил задните на колата, за да му налеят бензин за още няколко цента. Това е невероятна алчност.

Чарли издава кратък сардоничен смях и обяснява:

— Сега всички действат като петролните компании. Аз ще си получа своето, а ти да го духаш.

— Не виня петролните компании — казва Хари спокойно — на тях също не им е лесно. Просто Майката Земя пресъхва, това е.

— По дяволите, човече, ти никога не виниш никого! — възмути се Ставрос. — Скайлаб може всеки момент да се срути върху главата ти и ти ще кажеш, че правителството прави каквото може.

Хари се опитва да си го представи и се съгласява:

— Може и така да е. И те са притиснати като всички останали тези дни. В днешно време федералните едва успяват да посрещнат собствените си разходи.

— Това правят със сигурност алчните копелета. Слушай, Хари, дяволски добре знаеш, че Картър и петролните компании забъркаха тази бъркотия. Какво иска Големият петрол? По-големи печалби. А какво иска Картър? По-малко внос на петрол, по-слабо обезценяване на долара. Прекалено го е страх да разпредели дажбите и затова се надява високите цени да му свършат работата. Безоловният ще струва по долар и петдесет до края на годината.

— И хората ще продължават да си наливат — казва Хари с разумността на средната си възраст.

Двамата замълчават, сякаш са постигнали примирие, докато подплашеният трафик вдига прах по бизнес отсечката на шосе 111 и не купените тойоти в изложбената зала отделят мирис на нови коли. Преди десет години Ставрос имаше връзка с жената на Хари, Дженис. Хари си представя члена на Ставрос в Дженис и у него едновременно се надига чувство на враждебност и уют, уютът почти взима връх. Когато старият Спрингър нае зет си на работа, го попита дали ще може да понесе да работи с Чарли. Заека не виждаше причина да не може. Усещайки, че му се предлага сделка, той каза, че ще работи с него, но не и като негов подчинен. „Изобщо не става въпрос за това, докато съм сред живите, ще си само мой подчинен“, му беше обещал Спрингър. Оттогава двамата бяха чакали клиенти във всякакво време, оплакваха се от дребнавия си шеф и ежемесечно обсъждаха коя от употребяваните коли от описа няма да бъде купена и трябва да се продаде на едро, за да се намалят разходите за поддръжка. Бяха страдали заедно с всички служители на „Спрингър Мотърс“, когато в окръг Брюър се откри франчайзинг представителство на „Датсун“, а също и през онези години, когато всички купуваха фолксвагени и волво. Заедно страдаха, когато хондите и лекарите се представяха за най-модерни в милата икономика. През тези девет години Хари прибави към теглото си петнайсет килограма, а Чарли от якия, набит грък, който, когато си сложеше тъмните очила и облечеше карирания си костюм, приличаше на гъзар, се превърна в сбръчкан пияница. Ставрос открай време имаше проблеми със сърцето, от ревматичната треска като дете. За Дженис тази скрита слабост беше трогателна, както и квадратните му гърди. Сега подобно на дефект на повърхността на парче кристал неговата слабост му беше придала съсухрения, превзет вид на излекувал се алкохолик, на тяло, което ден след ден се храни с мисли. Веждите му, които навремето пресичаха челото му като желязна греда, сега са се смалили до две тъмни раздалечени черти като на изрисуваните с въглен клоуни. Бакенбардите му са побелели и къдравата му коса прилича на боядисана. Всяка сутрин, щом дойде на работа, Чарли сменя черните си очила с лилав оттенък с кехлибарени цайси и се захваща за работа като стар побелял и изнежен овен, който внимава да не се подхлъзне на ръба на скалата и да падне. „Рамо до рамо“ — обещавам ти. Когато старият Спрингър му обеща това, и винаги когато се захванеше сериозно с нещо, розовите петна по лицето му ставаха червени, а устните се отдръпваха от зъбите му. При тази гледка човек неволно си представяше черепа му. Пожълтелите му зъби, пълни с остатъци от дъвка, и мустаците му с цвят на пясък никога не изглеждаха достатъчно равни и достатъчно чисти.

Господи, мъртвите. Броят им непрекъснато се увеличаваше: гледат към теб, приканвайки те да се присъединиш към тях, обещават ти, че всичко ще е наред, че там долу всичко е меко и нежно. Татко, мама, старият Спрингър, Джил, бебето, което нарекоха Беки, Тотеро. Дори Джон Уейн, онзи ден. Всеки ден страницата с некролозите показва безкрайно богата жътва, лицата на стари учители, клиенти, местни знаменитости като самия него, за момент проблясват и после изчезват. За пръв път от детството си насам Заека е щастлив просто защото е жив. Той казва на Чарли:

— Мисля, че бензинът ще се свърши, когато пукна аз, през две хилядната година. Смешно е да се говори така, но съм доволен, че живея сега. Новото поколение ще живее от остатъците ни. Ние ядем основното ястие.

— Продали са ти добра сделка — отвръща гъркът. — На теб и на много други. Големият Петрол в момента има достатъчно резерви, за да изкара още петстотин години, но те искат да ги намалят. Чух, че в момента в залива Делауеър на котва стоят седемнайсет супертанкера, които чакат цените да се покачат достатъчно, за да отидат в рафинериите на Южна Филаделфия и да разтоварят. Междувременно хората загиват на колонките за гориво:

— Спри да караш кола, тичай — отговаря Заека. — Започнах да тичам за здраве и се чувствам отлично. Искам да отслабна с петнайсет килограма.

Всъщност намерението му да тича преди закуска всеки ден с пукването на зората продължи само една седмица. Сега се задоволява с това да се влачи из квартала след вечеря, за да се спаси от споровете на жена си и майка й.

Докоснал е болезнено място. Чарли признава, като че ли на документите пред него:

— Докторът ми каза, че ако се опитам да правя упражнения, той си измива ръцете.

Заека леко се смущава:

— Вярно ли? Оня доктор, как му беше името, не говореше такива неща. Доктор Уайт. Пол Дъдли Уайт.

— Той умря, фитнес маниаците измират по парковете като мухи. Вестниците не пишат за това, защото на фитнес индустрията много й порасна работата. Спомняш ли си онези малки магазинчета за здравословна храна на хипитата? Знаеш ли кой ги притежава сега? „Дженеръл Милс“.

Хари невинаги знае доколко насериозно да приема Чарли. Това, което знае по отношение на стария си съперник, е, че той е сърдечен и огромен, безспорно предпочитан от Господ по щекотливия въпрос за животинското здраве. Ако Дженис беше избягала с Чарли, както искаше, щеше да се е превърнала в медицинска сестра. Вместо това сега играе тенис по три-четири пъти седмично и изглежда по-добре от всякога. Хари непрекъснато се опитва да се подценява пред Чарли, за да предпази по-крехкия мъж от бремето на собствения си късмет. Той остава безмълвен, докато съзнанието на бившия му съперник си проправя път обратно от срама и сянката на забележката на лекаря му към енергийните резерви на паметта му.

— Бензинът — казва той, като произнася думата с онова гръцко крякане, което е почти като хриптене — не беше ли за харчене? Навремето имах една империал с двоен карбуратор и като махнех филтъра, поглеждах в клапата, докато е празна, ми приличаше на тоалетна, когато пускаш водата.

Хари се засмива в желанието си да е съпричастен.

— През лятото по цял ден се возехме, нямаше какво друго да правим, освен да бръмчим с колите. Напред-назад по централната улица, напред-назад. Колко мислиш, че минаваха онези стари V-8 с едни галон? Двайсет и пет — трийсет километра? Така и не се сетихме да засечем.

— Чичовците ми още не искат да карат малки коли. Казват, че не желаят да бъдат смачкани от някой камион.

— Спомняш ли си Пилето? Интересно, че не бяха сгазени повече деца.

— Кадилаци. Когато някой от братята му си купеше буик със спойлери като перки, баща ми задължително си купуваше кадилак с още по-големи спойлери. Не можехме да преброим задните светлини, приличаха на кора с червени яйца.

— Имаше един тип от Маунт Джъдж, Дон Еберхарт, който се качваше на таблото на доджа на баща си, докато се спускаше надолу по хълма зад фабриката за кутии, и въртеше волана оттам. През целия път надолу по хълма.

— Първата кола, която си купих, беше студебейкър 48-ма година, а предницата й приличаше на самолет. Беше на около сто и двайсет хиляди километра, това беше през лятото на 53-та. Как само копаеше, миличката! Като тръгнех на светофара, усещах как предните гуми започват да се вдигат, точно като на самолет.

— Ще ти разкажа една случка. Веднъж, с Дженис току-що се бяхме оженили и аз й бях сърдит за нещо, вероятно за това, че е такава, каквато е; отидох до Западна Вирджиния и обратно за една нощ. Луда работа. Сега, за да направиш подобно нещо, трябва да си изтеглиш всичките спестявания.

— Така е — казва Чарли бавно, натъжен. Заека не иска да го натъжава. Той така и не можа да разбере точно колко този човек беше обичал Дженис. — Тя ми разказа. По онова време ти доста скиташе.

— Е, не чак толкова. Когато ме напусна, тя взе колата и я задържа. Ако си спомняш?

— А трябва ли?

Той така и не се ожени, което беше ласкателно за Дженис и по някакъв начин и за Хари, както се развиха нещата. Когато някой чука жена ти, стойността й донякъде се покачва. Хари иска да насочи разговора пак към веселото обсъждане на недостига на гориво. Той казва на Ставрос:

— Оня ден прочетох един смешен вид във вестника: Никой не може да надмине Христофор Колумб по изминати километри. Стигнал е толкова далеч само с три галеона[2].

Той внимателно произнася думата „галеон“, разделяйки я на три срички, но Чарли с нищо не показва, че е схванал играта на думи, просто кратко разтяга устни, което може да се дължи и на болка.

— Петролните компании ни принудиха да го направим — отбелязва гъркът. — Те ни казаха: Давайте! Харчете като луди, всички онези магистрали, сергии, всичко. И след сто години хората пак няма да повярват, че сме живели толкова нашироко.

— Като дърво е — казва Хари, ровейки из историята, която за него е Тъмна Индия, белязана по векове като футболно игрище с няколко дати — 1066,1776 — и няколко лица — Джордж Вашингтон, Хитлер — застанали по краищата на игрището, без да аплодират играчите. — Или въглища. Спомням си като дете как антрацитът се спуска бързо надолу по стария въглищен склон, с онези червени точки, които му закачаха. Не можех да си представя как го правят, винаги съм си мислел, че е нещо, което се случва в земята. Малки елфи с червени четки. Сега вече няма антрацит. Онова, което сега вадят от мините, се рони в ръката ти.

Това му носи задоволство, Заека се чувства богат, когато разсъждава над края на света, когато съзнава, че Земята също е смъртна.

— Е — въздиша Чарли, — това поне ще попречи на онези китайци да се вдигнат на индустриална революция.

С това разговорът сякаш приключва, но Хари има чувството, че са изпуснали нещо забележително, нещо живо отвъд заглавията за енергията — бягството. Но напоследък той забелязва, че много теми в обикновените разговори, дори и по телевизията, където им плащат, за да говорят, пресъхват, изтощават се, като че ли всичко по тези въпроси вече е казано. В своя вътрешен свят Заека отбягва увеличаващите се празни петна, петна от изгорели сиви клетки, където навремето горяха страст, мечти и ужасяващ страх. Сега например заспива „по-бързо от падането на шапка“. Навремето не разбираше какво означава тази фраза. Но пък и никога не носеше шапка, а сега при най-малкия полъх на вятъра си я слагаше. Косата по темето му оредяваше и главата му започваше да лъщи.

ВИЕ ТЪРСИТЕ, НИЕ ПРЕДЛАГАМЕ крещи големият хартиен плакат на прозореца на изложбената зала в тон с телевизионната рекламна кампания на „Тойота“. Надписът отразява късче от следобедното слънце и придава на автосалона тихото спокойствие на аквариум или на огромен потънал кораб, в който очакват да бъдат купени двете корони и яркозелената корола SR-5, издигнати до другата страна на витрината и спуснати внимателно на земята пред сградата на компанията и шосе 111 и асфалтовия свят отвъд него.

Една кола се появява от този свят: едно уморено комби кънтри скуеър от 71-ва или и 72-ра, спуска се меко на амортисьорите, вдлъбнатата му броня е полуизчукана, но миниумът против ръжда още не е довършен. Една млада двойка излиза от колата, бялото като мляко момиче с голи крака примигва на ярката светлина, заякналото и загоряло от слънцето момче носи дънки, втвърдени от мръсотия и усилна работа в червената кал из страната. В хромирания багажник на покрива на колата е сглобено нещо като щайга от груби зелени дъски; от мястото си на няколко стъпки по-далеч Заека вижда, че тапицерията и подплатата на колата са изпокъсани от употребата й като фермерски камион.

— Селяндури — провиква се Чарли от бюрото си.

Двамата влизат срамежливо, като плахи животни, усетили охладения от климатика въздух.

Чувствайки се защитен, Господ знае защо, със забележката на Чарли, Хари се отправя към тях и поглежда към ръката на момичето да види дали носи халка. Не носи, но тези неща вече нямат такова значение като преди. В днешно време младежта живее незаконно. Струва му се около деветнайсет-двайсетгодишна, а момчето малко по-голямо — на възрастта на собствения му син.

— Може ли да ви помогна с нещо?

Момчето приглажда косата си назад, откривайки ниското си бяло чело. На широкото му загоряло лице сякаш винаги грее усмивка, дори когато не се смее.

— Просто дойдохме за малко информация. — Акцентът му издава, че е от южната част на окръга, не е агресивният холандски на Севера, където тухлените църкви са с изострени кули, а къщите и оборите се строят от камък вместо от пясъчник. Хари се досеща, че са напуснали някоя ферма, за да дойдат в града, където няма нужда да превозват колове за огради, да събират сено и тикви и всичко друго, което тези бедни хорица трябва да правят. Живеят незаконно, намират си работа в града и обикалят с малка корола. Хванахме ги. Но момчето може да е дошло да проучи цените за баща си, а гаджето просто да му прави компания, може дори да не му е гадже, а сестра или стопаджийка. Малко прилича на курва. Мекото й тяло напира да излезе от тесните й дрешки, от избелелите дънкови панталонки и лилавото потниче с гол гръб на фирма „Пейсли“. Блестяща, обсипана с бледи лунички кожа по раменете и горната част на ръцете й, небрежно завързана гъста, буйна, кафяво-червена коса с пъстри кичури. Някакъв дълбоко погребан звънец започва да звъни. Очите й са сини и дълбоки, тя стои мълчаливо притихнала като селско момиче, свикнало да оставя мъжете да говорят, докато в устата си пази горчиво-сладки тайни, които бавно смуче. Обула е неподходящи сандали за диско, с високи коркови подметки и каишки през глезените. Пръстите на краката й розовеят, ноктите са лакирани. Това момиче няма да остане с това момче. Заека иска това да е така; той си представя, че чувства несъзнателното изплуване на духа й нагоре към неговия, докато тя стои напълно неподвижна. Чувства, че тя иска да се скрие от него, но е прекалено едра и бяла, изведнъж прекалено женствена, прекалено разголена. Обувките й подчертават височината й, по-висока от среден ръст и е склонна към напълняване, особено в гърдите. Горната й устна покрива долната и й придава пухкав и наранен вид. Тя е уязвима и той иска да я предпази, гледа я втренчено още една секунда и се обръща към момчето.

— Това е корола — казва Хари, потупвайки оранжевата ламарина. — Моделът с две врати струва три хиляди и деветстотин и с един галон може да минете до седемдесет километра или четирийсет градско. Знам, че някои други марки са по-рекламирани, но, повярвайте ми, в днешни дни не може да купите по-добра кола в Америка от тази таратайка тук. Прочетете „Консюмър Рипортс“, априлския брой. Много по-добра е от средната за поддръжка и поправка през първите четири години. А кой в наши дни кара една кола повече от четири години. Както вървят нещата, след четири години може всички да се придвижваме с велосипеди. Тази кола има четирискоростна кутия, напълно електронна запалителна система, автоматични предни дискови спирачки, винилови падащи седалки и заключваща се капачка на резервоара. Последната екстра става все по-важна. Днес в Брюър не можеш да си купиш заключваща се капачка за резервоар нито за пари, нито за любов, познайте защо? Оня ден бяха източили крайслера на тъща ми в Маунт Джъдж, докато тя си седяла при фризьорката, а тя излиза с него само за да ходи на църква. Хората загрубяват. Прочетохте ли във вестника тази сутрин, че Картър взима бензин от фермерите и щял да го дава на шофьорите на камиони? Показва властта си, не е ли така?

— Не съм чел вестника — отговаря момчето.

То стои там толкова бездушно, че Хари бързо заобикаля една картонена реклама на щастлива клиентка с кучето си и язвително казва:

— Сега, ако искате да замените голямото си старо комби, което си е направо антика, с друго комби, което да е почти толкова голямо, но с половината разходи за гориво, това SR-5 има чудесни характеристики — петскоростна кутия, което спестява гориво при дълги пътувания, и сгъваема задна седалка, което ви позволява да возите един пътник отзад и да имате допълнително пространство от другата страна за стикове за голф или колове за огради, или за каквото и да било. Не знам защо в Детройт не са се сетили за тази подвижна седалка. Предполага се, че тук сме раят на автомобилите, а чужденците непрекъснато излизат с нови идеи. Ако питате мен, Детройт ни разочарова всички, всичките двеста милиона души. Бих предпочел да продавам родните американски коли, но между нас казано, те са пълни боклуци. Картонени боклуци.

— А какви са тези там? — пита момчето.

— Това е „Корола“, ако искате нещо класно. По-голям двигател — две хиляди и двеста кубика. По-европейски външен вид. Аз самият карам такава и я обожавам. Харчи около един галон за шейсет километра по магистрала и около трийсет в Брюър. Зависи от това как караш, естествено. От това колко ти е тежък кракът. Тези тествания в „Консюмър Рипортс“ са голяма работа, изчисленията им за разхода на гориво според мен са единствената им заблуда. Тази тук с подвижния покрив е на шест хиляди осемстотин и петдесет, но не забравяйте, че купувате йени за долари, а когато дойде време за обмяна, ще си върнете доларите.

Момичето се усмихва при споменаването на йени. Събирайки кураж, момчето казва:

— А тази тук? — Младият фермер докосва гладкия черен гюрук на селиката.

Ентусиазмът на Хари е на изчерпване. Момчето се интересува от колите, а не от купуването им.

— Току-що докоснахте една супермашина — казва Хари на момчето. — „Селика GT“ спортно купе, може да се състезава с „Порше“ или с MG, когато си поиска. Стоманени джанти, кристален кварцов часовник, радио с къси и дълги вълни — всичко е стандартно. Стандартно. Представи си какви са екстрите. Тази тук има хидравличен волан и шибидах. Откровено казано, доста е скъпичка, почти пет бона. Но държа да кажа, че е цяла инвестиция. В днешно време хората все повече си купуват коли. Старото схващане за еднократните носни кърпички и продаването на всеки две години отдавна е отнесено от вихъра. Купи си добра солидна кола сега и ще имаш нещо за дълго време, докато, ако ги къташ, доларите ти ще отидат право в ада. Купувай качествени стоки, това е моят съвет към всеки младеж, който сега си стъпва на краката.

Явно доста се е въодушевил, защото момчето предупреждава:

— Ние просто разглеждаме.

— Разбирам — бързо отговаря Заека, извъртайки се към мълчаливото момиче. — Изобщо не искам да ви притискам. Избирането на кола е като избирането на другар, отнема време. — Момичето се изчервява и отмества поглед. Щедри бащински съвети напират в Хари. — Живеем в свободна страна. Комунистите не са стигнали по-далеч от Камбоджа. Няма как да ви принудя да купувате, докато сами не сте готови. За мен е все едно. Тези коли сами се продават. Всъщност извадихте късмет, че в момента имаме такъв избор, преди две седмици получихме доставка и няма да има нова до август. Япония не може да произведе достатъчно от тези коли, за да задоволи всички. „Тойота“ е на първо място по износ на автомобили в целия свят.

Не може да откъсне очи от момичето. Тези кръгли очи му напомнят за някого. Млечнобелите, покрити с лунички рамене, вдлъбнатината, където презрамката на потничето се е впила в кожата. Ако я стиснеш, пръстите ти ще се отпечатат върху кожата й, толкова е свежа.

— Я ми кажете колко голяма кола търсите? Смятате ли да създавате семейство тук или сте само двамата?

Момичето се изчервява още по-силно.

„Не се омъжвай за тоя приятел — мисли си Хари. — Хвалбите му ще те потискат.“

Момчето казва:

— Нямаме нужда от друго комби, баща ми има пикап „Чери“ и ми даде този скуеър, когато завърших училище.

— Страхотна бричка — отстъпва Заека. — Можеш да я счупиш, но не можеш да я съсипеш. Дори през 71-ва ги правеха с повече желязо, отколкото сега. Детройт сдава багажа.

Има чувството, че се носи по въздуха — по младостта им, парите си, блясъка на този юлски следобед и обещанието му, че утрешният ден, неделя, ще бъде подходящ за голф.

— Ако смятате да се установите за постоянно, ви трябва нещо повече от носталгичен предмет, трябва ви нещо такова. — Той отново потупва оранжевата ламарина и прочита раздразнение във вдигнатите към него студени, бледи очи на момичето. Прости ми, мила, на човек толкова дяволски му доскучава да виси тук, че е склонен да дрънка глупости.

Ставрос, напълно забравен, се провиква от бюрото си през автосалона, облян в слънчевите ивици.

— Може да искат да се повозят. — Явно иска да си работи документите на тишина и спокойствие.

— Искате ли да изпробвате някоя? — пита Хари.

— Става късно — казва момчето.

— Ще ви отнеме само минутка. По този път се минава само веднъж. Изживейте момента. Сега ще взема ключовете. Чарли, ключовете за синята корола отвън на таблото ли са или са ти в бюрото?

— Аз ще ги донеса — промърморва той.

Отблъсква стола си от бюрото и все още приведен, отива в коридора зад високото до кръста разделително матово стъкло — кичозно подобрение, което Фред Спрингър поръча в края на дните си. Зад него в стената от шперплат, имитираща орехово дърво, врати водят до кабинетите на Милдред Круст и касиерката, която и да е тя този месец, и до кабинета на главния търговски представител, който е между техните два. Вратите обикновено стоят отворени и момичето и Милдред се разхождат напред-назад да се консултират. Хари предпочита да стои отпред в салона. Навремето тук имаше само три метални бюра и парче мокет; единствената затворена врата беше тази към общата тоалетна, с шишенцето сапун, което човек трябваше да тръска с капачката надолу, за да изстиска малко сапун. Сега рецепцията е встрани, в отделно крило, до чакалнята, където рядко чакат клиенти. Ключовете, които Чарли търси, висят заедно с други, които вече не отключват нищо на този свят, на едно табло, потъмняло от нацапани с грес пръсти, до вратата към отдел „Части“: тунел, задръстен от метални рафтове, чиито наклонени прозорци гледат към звънтящата пещера на сервиза. Не е нужно точно Чарли да ходи за ключовете, но той знае къде се намира всичко, а и човек не трябва да оставя клиентите си да се чувстват глупаво сами, те и без това имат склонност да се измъкват. По-страхливи са и от елени. Като нямат какво повече да си кажат, момчето, момичето и Хари се заслушват в свистящото дишане на Чарли, който се връща с ключовете на королата и временните номера с ръждясалите им пружини.

— Искаш ли аз да повозя младите? — пита той.

— Не, ти си почини — отговаря Хари и добавя: — Може да започваш да заключваш отзад.

Табелата гласи, че в събота работят до шест, но в този зловещ юнски ден на бензинова суша шест без петнайсет е добро време.

— Връщам се след минутка.

Момчето пита момичето:

— Искаш ли да дойдеш или ще ме изчакаш?

— О, хайде — отговаря тя и нетърпение озарява благото й лице, докато се обръща към него и го нарича по име. — Джейми, майка ме чака.

— Ще отнеме само минутка — уверява я Хари. Майка. Ще му се да я помоли да опише майка си.

Отвън на площадката свежият вятър довява лятото. По тревните участъци около асфалта са избуяли глухарчета. Той закача номера на королата и подава ключовете на момчето. Накланя предната седалка, за да може момичето да седне отзад; докато се качва в колата, дънковите й панталонки разкриват част от дупето й. Хари се промушва на мястото на смъртника и показва на Джейми уредите по таблото, включително нишата, където може да се монтира касетофон. И тримата пътници са доста високи и малката кола им е тясна. Въпреки това с чуждестранния си кураж тойотата бързо набира скорост и си намира място в лентата за изпреварване на шосе 111. Усещат бръмчащия двигател, като че ли седят на гърба на огромна земна пчела.

— Страхотно — признава Джейми.

— И при това вози добре — добавя Хари, като едва се сдържа да не натиска спирачки на голия под изпод краката си. Провиква се към момичето отзад: — Добре ли си? Да си дръпна ли седалката малко по-напред, за да ти направя още място? — Панталонките й са толкова къси, че той се чуди дали не я боли чаталът. Шевовете се впиват в кожата й.

— Не, добре съм, ще седна настрани.

Той иска да се обърне и да я гледа, но на неговата възраст това движение не е много лесно, понякога се буди с болки по целия врат и раменете заради огромното си тежко тяло, което го притиска към леглото цяла нощ. Обръща се към Джейми:

— Този модел е хиляда и шестстотин кубика, произвеждат и базов модел с хиляда и двеста, но аз не искам да го продавам. Не желая да ми тежи на съвестта, че някой е загинал, защото не е имал достатъчно мощност да изпревари камион или нещо друго по американските пътища. Освен това държим да имаме голям избор, иначе ще се окажеш с вързани ръце при смяната, когато му дойде времето. — Успява да извърти тялото си така, че да вижда момичето. — Тези японци, въпреки всичките си положителни качества, имат много къси крака — казва.

Седнала е така, че задникът й е почти на пода, а коленете й са нависоко, тези млади лъскави колене на сантиметри от лицето му.

Несъзнателно тя маха няколко дълги косъма от устата си, където вятърът ги е издухал, и зяпа през прозореца към търговската зона на големия Брюър. Примамливи заведения за бързо хранене и сергии за продажба на дребно на всичко — от булчински аксесоари до гипсови корита, се редят пред погледа наред с паркингите в стария „Уайзъртаун Пайк“, където болезнено стърчат останките на някоя и друга оцеляла къща с почерняла морава отпред. Конкуренцията — „Пайк Порше“ и „Рено“, „Дайфендорфер — Фолксваген“, старото червено депо на „Мазда“, БМВ и „Даймънд Каунти Отомотив Импортс“ — развяват рекламните си табла с надписи ИКОНОМИЯ НА ГОРИВО, докато бензиностанциите в съответствие с тази реклама са покрили бензиновите колонки. По отбивките са паркирани товарни камиони. Някога там автомобилите минаваха, зареждаха и продължаваха по пътя си. Късно през деня те приличат на враждебна преграда. Откъде се взеха тези покривала? Някои от тях бяха доста добре ушити от правоъгълен тъмночервен брезент. Нова индустрия — покривала за бензинови колонки. По празните участъци асфалт няколко малки сергии предлагат ягоди и ранни круши. Един висок знак приканя към квадратна циментова сграда встрани от пътя; Заека си спомня времето, когато там се извисяваше огромната фигура на господин Фъстък, сочещ към ниското магазинче, където в стъклени кутии бяха наредени солени ядки, лешници, бразилски ядки и цяло кашу, а натрошените ядки бяха на по-ниска цена. Даймънд Каунти се славеше със своите ядки, но явно това не беше достатъчно, щом магазинчето беше затворено. Стените му бяха съборени, построиха сградата наново, двойно по-голяма, и я превърнаха в нощен клуб. Табелата беше пребоядисана, шапката остана същата, но господин Фъстък се превърна в гуляйджия с бяла вратовръзка и смокинг. Сега, след редица ремонти, табелата се е превърнала в зле изрисувана женска фигура, черен силует без издутини, които да напомнят за дрехи, главата й е отметната назад и големи букви ДИСКО падат в нарисувани мехурчета, сякаш теглени една по една от срязаното й гърло. Зад подобни рекламни табели износените зелени хълмове се мержелеят в маранята, бледите полета се пекат на слънцето, докато редовете царевица се сгъстяват. Королата се затопля от смесени човешки миризми. Хари си мисли за дългото бедро на момичето на задната седалка и си представя, че му мирише на ванилия. Сладолед с вкус на вагина би бил истински хит, фирма „Сийлтест“ би трябвало да го разработи.

Мълчанието на младежите го притеснява и той го нарушава:

— Каква буря имаше снощи. Чух по радиото, че подлезът при „Айзенхауер“ и Седма улица е бил наводнен повече от час.

След малко казва:

— Знаете ли, струва ми се зловещо. Всички тези бензиностанции са затворени, като че ли някой е умрял.

След още малко добавя:

— Видяхте ли във вестника, че компанията „Харшей“ е трябвало да освободи деветстотин души заради стачката на шофьорите? Скоро ще започнем да се редим на опашка за шоколадчета „Харшей“.

Момчето съсредоточено изпреварва камион на ПЕКАРНА ФРАЙХОФЕР и Хари отговаря вместо него:

— Магазините в центъра се изнасят в предградията. В центъра на града вече останаха само банките и пощата. Построиха някакви странни сергии, за да направят пазар, но нищо няма да излезе, хората още се страхуват да ходят в центъра.

Младежът кара в първата лента на трета скорост, за да набере мощност, или защото е забравил, че има четвърта.

Хари го пита:

— Усещаш ли я, Джейми? Ако искаш да обърнеш, скоро ще стигнем до пресечка.

Момичето го разбира:

— Джейми, най-добре да обръщаме. Човекът иска да се прибере вкъщи за вечеря.

Докато той намалява, за да се включи в дясното платно и да влезе в пресечката, един пейсер — най-глупавата кола по пътищата, прилича на стъклена вана, но обърната наопаки — свива вляво. Шофьорът й е дебел мексиканец в хавайска риза. Момчето удря волана в напразен опит да натисне клаксона. Наистина „Тойота“ са монтирали клаксона на смешно място — върху две малки дъги на един палец разстояние от вътрешния ръб на волана. Хари бързо се пресяга и сигнализира вместо него. Пейсерът се прибира обратно в платното си, шофьорът хвърля мрачен поглед над хавайската си риза.

Хари го упътва:

— Джейми, искам да завиеш наляво на следващия светофар, да пресечеш магистралата и да завиеш пак наляво на следващата възможна, така ще се върнем обратно.

На момичето обяснява:

— По този път е по-красиво.

Мисли на глас:

— Искате ли да ви разкажа за колата, която не притежавам? Има множество ключалки. Тези японци живеят един върху друг и са луди на тема ключалки. Не се заблуждавайте, и ние сме тръгнали натам. Аз няма да съм жив да го видя, но вие ще сте. Когато бях дете, никой не заключваше къщата си, а сега всички го правят, с изключение на лудата ми жена. Ако случайно заключи вратата, ще изгуби ключа. Една от причините да искам да отида в Япония — „Тойота“ кани някои от представителите си, но на мен ми трябва по-голям оборот — е, за да видя как се заключва хартиена къща. Поне. Не можеш да издърпаш ключа от стартера, без да отпуснеш този лост тук. Багажникът отзад се отваря с този лост. За ключалката на бензиновата капачка вече ви казах. Чухте ли за онази жена в Ардмор тази седмица, която се прередила на опашката за бензин и човекът зад нея толкова побеснял, че свалил капачката си за резервоара и я сложил на нейния резервоар така, че когато дошъл редът й, не могла да си го отключи. Наложило се да я избутат от колонката. Така й се пада, ако питате мен.

Те направиха двата леви завоя и сега се носят по пътя, а отстрани полето стига чак до банкета и можеха да се видят обърнатите от ралото блестящи червени буци пръст. Сградите на фирмите — „Лоунмоуърс Шарпент“, „Па“, „Дъч Куилтс“ — сякаш са били построени в някой по-ранен век от онези по шосе 111, което продължава успоредно по пътя им. Между пощенските кутии със сърцевидна или шестоъгълна форма върховете на фия са покрити с лилави цветове. Сивите като слон бензинови танкери на Брюър се издигат по гребена на хълма, ръждивата земя се подрежда в стройни редици, докато изкачват Маунт Джъдж, и я размазват по пътя. Заека се осмелява да попита момичето:

— Оттук ли сте?

— По-скоро от Галилий. Майка ми има ферма.

„А майка ти Рут ли се казва?“ — иска да я запита Хари, но се сдържа, за да не я стресне и да развали трепета на въодушевлението, на неизпробваната възможност. Опитва се да открадне още един поглед към нея, да види дали бялата й кожа е огледална и дали невинното синьо в очите й е негово, но тялото му и тясната кола му пречат. Вместо това пита момчето:

— Следиш ли мачовете на Филаделфия, Джейми? Какво ще кажеш за загубата снощи? Бова рядко допуска подобни грешки.

— Бова, онзи с голямата заплата ли беше?

Хари ще се почувства значително по-добре, когато си вземе тойотата от ръцете на този кретен. Чувства как гумите свирят при всеки завой и как изненадващата тайна се разлива в него, кръг след кръг, подобно на семе: семе, което незабелязано попада в земята и когато се захване, не може да спре да расте, да изпълва формата, за която е програмирано да следва съдбата си, неизбежна като смъртта и също толкова оформена.

— Мисля, че имаш предвид Роуз — отговаря той. — И той не помогна кой знае колко. Тази година няма да ходят никъде, избраха отбора на Питсбърг. „Пирати“ или „Мечове“, винаги побеждават. Завий наляво при жълтото ограничение. Ще ни отведе точно през шосе 111 и след това излизаш на задната страна на двора. Какво е твоето мнение?

В профил момчето има ориенталски вид — между червеното му ухо и червения му нос има голямо разстояние, блясъкът на подпухналите му очи не издава нищо. Хари винаги е смятал, че хората, които си изкарват прехраната от калта, са злобни. Джейми заявява:

— Както казах, ние просто разглеждахме. Тази кола е доста малка, но може би просто не съм свикнал с нея.

— Искате ли да пробвате королата? Отвътре прилича на палат, след като си бил в една от тези, въпреки че на външен вид не изглежда така, защото е само два сантиметра по-широка и пет сантиметра по-дълга.

Сам се чуди как сантиметрите се ронят от устата му. След пет години с тези коли току-виж започнал да говори на японски.

— Но ще трябва да свикнеш — казва на Джейми — с по-ниската скорост. Старите лодки сдават багажа. Хората ги продават, а ние не можем да ги препродадем. Почти половината ги продаваме на едро, а от тях правят сандъчета за цветя по первазите на прозорците. Петстотинте кинта отстъпка, които ще ти направя за твоята, са само от учтивост, вярвай ми. Обичаме да подпомагаме младите. Мисля, че този свят отива по дяволите, щом една млада двойка като вас не може да си позволи да си купи кола или къща. Щом човек не може да си стъпи на краката, па макар и на дъното на така устроеното общество, хората ще загубят вяра в системата. Шейсетте са нищо в сравнение с това, което ни предстои, ако нещата не почнат да се подобряват.

Чакълът в двора хрущи под гумите на колата. Паркират на предишното място на королата и момчето не може да намери бутона, за да измъкне ключа. Хари му го показва отново. Момичето се навежда напред нетърпеливо да се измъкне и дъхът му раздвижва безцветните косъмчета по китката на Хари. Слизайки от колата, той усеща, че ризата е залепнала на раменете му. Тримата бавно се изправят. Слънцето е все още силно, но високо в небето няколко слоести облака хвърлят сянка на съмнение относно играта на голф през утрешния ден.

— Добре караш — казва той на Джейми, изоставил надеждата за продажба. — Ела за минутка вътре и ще ти дам да прочетеш нещо.

В автосалона слънцето прониква през хартиения плакат, през който на обратно прозира надписът НИЕ ПРЕДЛАГАМЕ. Ставрос не се вижда никъде. Хари дава на момчето визитката си с надпис ГЛАВЕН и го моли да се разпише в клиентската книга.

— Както казах… — започва момчето.

Заека вече губи търпение:

— Това не те обвързва с нищо! Просто „Тойота“ ще ти изпратят пощенска картичка за Коледа. Дай, аз ще го напиша вместо теб. Собствено име Джеймс?

— Нунемахер — отговаря момчето предпазливо и му го диктува буква по буква. — Р. Д. Номер 2, Галилий.

Почеркът на Хари се е развалил през годините, дългата му ръка се движи рязко, но все още не е достатъчно дълга, за да не вижда какво пише. Има очила за четене, но от суета никога не ги носи пред хората.

— Готово — казва и небрежно се обръща към момичето: — Е, млада госпожице, а вие? Същото име ли?

— О, не — засмива се тя. — Аз не ви трябвам.

В хладните й скучаещи очи проблясва дързост. Типично по женски тя се измъква, увърта. Когато погледът й се среща с неговия, от долните й ресници и сенките от недоспиване под очите й лъха сексапил. Носът й е леко чип.

— Джейми ми е съсед, аз дойдох с него да се повозя. Щях да си търся лятна рокля в магазина на „Крол“, ако останеше време.

Нещо отдавна погребано се отразява в светлината. Днес слънчевите лъчи са плъзнали към рафта, където трофеите на „Спрингър Мотърс“ очакват да бъдат раздадени, овалните релефни украшения блещукат върху безтегловните си метално бели повърхности. Задръж си името, малка курво, още живеем в свободна страна. Но той й дава своето. Взела е визитката му от големите червени ръце на Джейми и очите й, по детински озарени, поглеждат от картичката към него и после към насрещната стена, където потъмнелите от времето стари изрезки от вестници продължават да жълтеят. Пита го:

— Били ли сте някога известен баскетболист?

Не е толкова лесно да отговори на този въпрос, беше толкова отдавна. Казва й:

— Някъде през средновековието. Защо питаш, чувала ли си името ми?

— А, не — весело излъгва тази посетителка за изгубеното време. — Просто така изглеждате.

След като си тръгват в подскачащия кънтри скуеър, Хари се запътва към тоалетната покрай кабинета на Милдред Круст и по коридора с матови стъкла, където среща Чарли, който се връща, след като е заключил отзад. Пак има дребни кражби и мистериозни несъответствия в процентите. Парите са като вода в спукана кофа: започват да изтичат веднага, след като си ги налял там.

— К’во мислиш за момичето? — Хари пита другия мъж, когато се връщат в салона.

— С тези очи вече не виждам момичетата. Дори да ги виждах, в моето състояние не мога да направя нищо по въпроса. Изглеждаше ми едра и тъпа. Дълги крака.

— Не толкова тъпа, колкото оня мухльо с нея — отбелязва Заека. — Боже, като гледа човек в какво се забъркват някои момичета, му иде да заплаче.

Тъмните вежди на Ставрос се повдигат:

— Мислиш ли? Някои смятат, че е точно обратното — казва и се захваща с документите на бюрото си. — Мани говори ли с теб за онова торино, което си взел за продажба?

Мани е началник на сервиз, нисък приведен човечец с черни точки по носа, като че ли рови с него из ежедневната мръсотия. Той естествено не одобрява Хари, който се мотае на слънце в изложбения автосалон и приема коли за продажба благодарение на брака си с щерката на Спрингър.

— Каза ми, че предницата не е регулирана.

— Сега наистина смята, че трябва да се оправят клапаните. Освен това мисли, че собственикът е превъртял километража.

— Какво можех да направя, човекът държеше книжката в ръка, не можех да му дам по-малко от стойността в нея. Ако не им дам това, което пише там, „Дайфендорфер“ или „Пайк Порше“ със сигурност ще го направят.

— Трябваше да оставиш Мани да я прегледа, само с един поглед щеше да разбере, че е удряна. А ако беше видял маймунския номер с километража, сега оня имаше да се оправдава.

— Не може ли да сложи нещо тежко на предните гуми, за да укроти вибрациите?

Ставрос търпеливо скръсти ръце върху маслиненозеленото си бюро:

— Въпрос на добра воля. Клиентът, на когото шитнеш това торино, никога няма да се върне, обещавам ти.

— Тогава какво предлагаш?

— Продай го на по-ниска цена на „Форд“ в Потсвил. Изкарай девет тлъсти стотачки от тази продажба и можеш да си позволиш да загубиш двеста кинта, вместо да караш Мани да я поправя. Той трябва да маркира частите си, за да предпази собствения си отдел, а когато частите са на „Форд“, те вече са маркирани. В Потсвил ще ги замажат с восък и ще ощастливят някое хлапе за през лятото.

— Звучи добре. — Заека иска да излезе навън, да се разхожда из вечерния въздух и да мечтае за дъщеря си. — Ако питате мен — казва той на Чарли, — трябва да продаваме американските коли на едро в момента, в който пристигнат тук. Никой не ги иска, освен черните и мексиканците, но дори и те ще се осъзнаят някой ден.

Другият мъж не е съгласен:

— Пак можеш да правиш бизнес с употребявани коли, ако ги подбираш. Фред казваше, че всяка кола си има купувач някъде, но не трябва да даваш за една замяна повече, отколкото би платил за колата в брой. Все пак това са пари в кеш, нали? Бройката е кеш, въпреки че не продаваш марули. — Той накланя стола си назад, плъзвайки длани по бюрото. — Когато дойдох на работа при Фред Спрингър през шейсет и трета, продавахме само употребявани американски коли, но пък тогава тук все още нямаше чужди марки. Колите идваха от улицата, ние ги пребоядисвахме, постягахме ги и никой производител не ни казваше на какви цени да ги продаваме. Пишехме цената с пяна за бръснене на предното стъкло и ако никой не я купеше за една седмица, я изтривахме и пишехме друга. Без мито за внос, без обезценяване на валутата, чиста работа.

Спомени. Тъжно е да гледаш как разяждат мозъка на Чарли. Хари уважително изчаква настроението му да се промени и изненадващо го пита:

— Чарли, ако имах дъщеря, как мислиш, че щеше да изглежда?

— Грозна. Като заека Бъгс Бъни.

— Щеше да е забавно да имам дъщеря, не мислиш ли?

— Съмнявам се. — Ставрос повдига дланите си и столът пада на предните си крака. — Имаш ли новини от Нелсън?

Хари рязко се обръща:

— Слава богу, не. Хлапето изобщо не пише. Последното, което чухме от него, беше, че щял да прекара лятото в Колорадо с някакво момиче, което забърсал.

Нелсън посещава колеж в Кент, Охайо, с кратки прекъсвания и му остава още една година до завършването, въпреки че миналия октомври стана на двайсет и две.

— Какво момиче?

— Един Господ знае, вече не ги броя. Всяка е по-странна от предишната. Една даже беше алкохоличка. Друга гледаше на карти. Май беше и вегетарианка, но може да е била някоя друга. Имам чувството, че ги избира такива, за да ме дразни.

— Не се отказвай от хлапето. Ти си всичко, което има.

— Господи, каква мисъл!

— Тръгвай си, аз ще довърша нещо тук и ще заключа.

— Добре, отивам да видя какво е изгорила Дженис за вечеря. Искаш ли да дойдеш да си опиташ късмета? Ще се радва да те види.

— Благодаря, но manna mou ме чака. — Майка му, самата тя вече грохнала, сега живее с Чарли в жилището му на Айзенхауер авеню и това е още едно общо нещо между тях, тъй като Хари живее с тъща си.

— Добре, пази се, Чарли. Ще се видим в понеделник на миенето.

— И ти се пази, приятел.

Навън денят все още е с цвета на старо злато като дългия живот на Хари. Той е виждал толкова лета да идват и да си отиват, че началото и краят им се сливаха, въпреки че още не знаеше имената на плевелите, които цъфтяха един след друг през целия сезон, нито пък на насекомите, които също се появяваха, ядяха и загиваха в точно определен ред. Знае, че през юни учениците излизат във ваканция и игрищата отварят, и че ако си мъж, непрекъснато трябва да подрязваш тревата, а ако си дете, можеш да си играеш навън, докато чиниите за вечеря потропват в меко осветените родни кухни, и да гледаш как луната наднича над рамото ти от все още синьото небе, а някакво сребристо петно от млечка мистериозно се е появило на коляното ти. Късмет. Продажбите на коли нарастват през юни. За дилър като Хари, който продава по триста коли годишно, това означаваше двайсет и пет повече, като двайсет и една вече бяха уговорени, а шест предстоеше да се продадат през близките няколко дни. Средно осемстотин брутна печалба по двайсет и пет е равно на двайсет хилядарки, минус двайсет и петте процента компенсация на продавачите, заплати и премии, остават петнайсет хилядарки, минус между осем и десет за заплатите на онези малки сладурани, които идват и си отиват в счетоводството, една от тях се казва Киси — полякиня, преди няколко дни стигнаха дори до потъркване на интимните части и се облекчиха в онзи коридор, и наема, който „Спрингър Мотърс“ си плаща сам на себе си. Старият Спрингър не искаше да притежава нещо, което банките могат да притежават, но дори и той в крайна сметка трябваше да плати ипотеката. Господи, в наши дни лихвените проценти убиват всеки, решил да се захване с нещо, и финансовата двойна лихва, която „Брюър Тръст“ искат от години, и срещу тези дванайсет процента трябва да изчислиш два или три процента изгубени резерви. Никой не е склонен да го нарече възвръщаемост, данъчните го смятат за облагаеми доходи. Поддръжката на електричеството, която „Сън 2001 Диагностик Компютър Мани“ искат, ще глътне доста, а електрическите инструменти вече не могат да завинтят и един болт, вече имат нужда от пневматични рррррррт; и тая жега, слава богу, няколко месеца отсрочка. Шибаните араби ни избиват, а мъжете отказват да носят пуловери под палтата си. Младите механици са най-зле, казват, че не чувстват нищо с върховете на пръстите си, а здравната застраховка е убийствена и болниците поддържат живи хора, които всъщност вече са умрели, като че ли играят някаква игра за сметка на програмата за здравно осигуряване „Медикейд“ и рекламата. Често се чуди каква е ползата от това правило, за което някъде прочете, за един и половина процента от брутните продажби, но ако погледнеш на страницата на авто продажбите в неделния вестник, никога не виждаш подобна бъркотия, а изрядно изредени цени и сянката на дилъра. И както старият Спрингър каза, човекът, който става известен в Ротари Клуб и в ресторантите в центъра и голф клуба, наистина трябва да може да изкара всичко това като бизнес разходи — четиристотин седемдесетте и пет кинта, които си плаща всяка седмица, не се броят, както и костюмите, с които изглежда представителен и които си купува четири-пет пъти годишно, и то вече не от „Крол“ — не харесва продавача, защото изкара талията му прекалено широка! Уеб Мълкет знае едно малко магазинче на Пайн стрийт, където дрехите са като ръчно ушити. След това идват данъците за недвижимо имущество, а хлапетата продължават да хвърлят камъни и да стрелят с прашки по стъклените витрини отвън, трябва пак да минем на дървени табели, но националното представителство на „Тойота“ си има своите изисквания. Какъв е той, да кажем деветмесечни общи разходи, постоянни и непостоянни, остават четири чиста печалба, извади още хиляда от тях за инфлация и дребни кражби и пак ти остават три; хиляда и петстотин за мама Спрингър и хиляда и петстотин за Дженис и него плюс двете хиляди заплата, когато бедният му мъртъв баща ходеше до печатницата в седем и петнайсет всяка сутрин за четирийсет долара седмично и това не се смяташе за лоша заплата по онова време. Хари се чуди какво ли щеше да си помисли баща му, ако можеше да го види сега богат.

Луксозното му комби корола от 1978 година с пет врати е паркирано на мястото си. Води се за червен металик, но по-скоро бие на кафяво, като престояла доматена супа. Единственото слабо място на японците е усетът им за цветове — техният меден металик според Хари е кафяв, ментовозеленият металик по-скоро му приличаше на цианид, а това, на което казваха бежово, за него си беше чисто лимоновожълто. По време на войната се разпространяваха карикатури на японци с очила с дебели стъкла и той се зачуди дали това е така, дали наистина те не виждаха достатъчно добре и цветовете им се сливат като ивиците на дъгата. Въпреки това королата му е готина колица. Голяма стабилна машина, с кожа, лост за наместване на седалката за удобство на шофьора, фабрично инсталирано радио с четири колони, настроено на AM/FM/MPX вълни. Най-много се радва на радиото, докато шофира из Брюър с вдигнати прозорци, заключени врати и пуснат климатик, докато от четирите ъгъла на колата бумти дискотечна музика като от четирите ъгъла на балната зала на съзнанието. Весела и нежна, музиката напомня на Заека за песните, които пускаха по радиото, когато беше в гимназията: „Колко високо е луната“, с извисяващия се кларинет, или както го наричаха — „пръчка женско биле“, „Запиши я на Риц“ — градски песни, не като онова кънтри от шейсетте, което се опитваше да ни върне назад в спомените ни и да ни направи по-добри, отколкото сме. Чернокожи момичета с метални гласове нареждат безсмислени думи на фона на пулсиращ електронен ритъм и на него това му харесва, харесва му мисълта за тези момичета, които сигурно бяха от Детройт, в блестящи сатенени рокли, чиито цветове се преливаха под въртящите се светлини в дискотеката, и тъпите им гаджета, наредени сред публиката. Двамата с Дженис трябваше да отидат поне до онова място надолу по шосе 111 с надпис ДИСКО, покрай което днес мина за стотен път, но така и не посмя да влезе. Опитва се да си представи Дженис до цветнокожите момичета и въртящите се светлини, но те се разлетяват на различни посоки. Сеща се за Скийтър. Преди десет години двамата с Нелсън преживяха доста бурни времена и този дребен чернокож мъж. Сега Скийтър е мъртъв, разбра го през април. Някакъв анонимен тип му изпрати продълговат плик, облепен с марки, какъвто човек можеше да си купи от всяка поща. Името му беше изписано с четливи печатни букви, както пишеха счетоводителите или учителите. В плика имаше изрезка от вестник в обичайния стил на брюърския „Ват“, където Хари работеше като линотипер, докато тези машини не излязоха от употреба:

Убит бивш жител на Филаделфия

Хуберт Джонсън, бивш жител на Брюър, умря от огнестрелните си рани в Общинската болница на Филаделфия след предполагаема схватка с полицейски служители.

Твърди се, че Джонсън е стрелял, без да бъде предизвикан, срещу длъжностни лица, разследващи нарушения на закона за членуване в религиозна комуна, ръководена от самия Джонсън, чието „Свободно семейство месия“ сега включвало редица чернокожи семейства и младежи.

Постъпили са многобройни оплаквания от техни съседи по повод вдигането на шум късно през нощта и грубото им поведение. „Свободното семейство месия“ сега се помещавало на Колумбия авеню.

Джонсън — обявен за издирване

Джонсън, с последен адрес на Плъм стрийт, е познат на местните с прозвището Скийтър, но се подвизавал и под името Фарпсуърт. Той е издирван по редица обвинения, потвърдени от местните власти.

Лейтенантът от Филаделфийската полиция Роман Сурпитски информирал полицията, че той и хората му нямали друг избор, освен да отвърнат на изстрелите на Джонсън. За щастие при инцидента не са пострадали полицаи или други членове на комуната.

Служителите от отдела на майор Франк Ризо отказват да коментират случая. „Вече не се занимаваме с подобни смахнати като едно време“, съгласи се да изрази мнението си лейтенант Сурпитски.

В плика нямаше никаква бележка. Но изпращачът сигурно го е познавал, знаел е нещо за миналото му, наблюдавал го е като мъртвите от небето. Зловещо. Със смъртта на Скийтър като че ли някаква светлина се е отдръпнала от света, едно предизвикателство, обещанието, че всичко ще бъде опровергано. Скийтър беше предсказал това, смъртта му дойде рано. Когато Хари го видя за последен път, той вървеше през царевичните стърнища сред насъбралите се гарвани. Но това беше толкова отдавна, че изрезката от вестник, която държеше, беше като всяка друга новина, като изрезките от спортни вестници за неговите постижения, окачени в изложбения автосалон. Самите ние също умираме. Онази част от него, подвластна на магията на Скийтър, се беше съсухрила и смачкала. Никога не се беше сближавал с други чернокожи и, честно казано, така и не изпита страх и неудобство, ласкаеше се от вниманието на този войнствен непознат, който се беше появил изневиделица като паднал ангел. Хари имаше чувството, че този гневен мъж отново внимателно го наблюдава като под лупа. Сигурен беше, че е луд с тези безкрайни и неоснователни настоявания, и сега, когато беше мъртъв, Заека се чувстваше в безопасност.

Почтеното градче Брюър минава покрай затворените му прозорци като на филмова лента от някой ням филм, докато си седи удобно в заключената и добре оборудвана кола. Движи се по шосе 111 покрай реката до Западен Брюър, където навремето живееше със Скийтър, и след това прекосява моста по Уайзър стрийт, на името на някой си мъртъв майор, която никой вече не нарича така. След това завива наляво по Трета улица покрай няколкото жилищни блока с кабинети на офталмолози, за да избегне пазарчето с фонтани и брези, които градските архитекти засадиха по най-широката част на „Уайзър“, уж за да обновят центъра (хората се шегуваха, че са засадили двойно повече дървета, отколкото е трябвало, защото мислели, че половината няма да се хванат, но на практика почти всички разцъфтяваха, така че сега в центъра на града имаше цяла гора, където спяха пияниците и наркоманите и непрекъснато ставаха побоища). Хари минава по диагоналната Айзенхауер стрийт, през старите фабрики и железопътните депа. Железницата и въглищата бяха сърцето на Брюър. Навсякъде в този град, който навремето беше пети по големина в Пенсилвания, но сега вече е на седмо място, архитектурата подсказва за изразходвана енергия. Огромните, добре оформени комини изпускат дим от половин век. Уличното осветление не е палено от Втората световна война. Ниските блокове по „Уайзър“ стърчаха изоставени и единствената нова сграда е постройката от бели тухли без прозорци на погребалното бюро „Шьонбаум“. Старите текстилни фабрики, дадени за пласмент на дрехи втора употреба, бяха украсени с табели с надпис ЗАВОДСКИ ПАНАИР и плакати ТУК ДОЛАРЪТ ВСЕ ОЩЕ СИ Е ДОЛАР. Тези акри с мъртви железопътни релси и сервизи за коли, купчини автомобилни гуми и изоставени фургони се бяха впили в сърцето на града като огромен ръждясал меч. Всичко това беше изхвърлено през последния век от тези, които сега бяха на върха; една експлозия от все още запазени железа и тухли в град, където единствените нови сгради са погребално бюро и офисите на Бюрото по труда и военната донаборна комисия. Отвъд гробището за коли и подлеза на Седма улица, който беше наводнен снощи, булевард „Айзенхауер“ се изкачва нагоре по склона през гъсто застроени квартали с наредени в редици къщи, солидно построени със спестяванията на немски работници и жилищни кредити. Само вентилаторите полилеи с матово стъкло не отстъпват пред алуминиевите навеси и оградите „Пермастоун“, поляците и италианците са се оставили да бъдат изместени от чернокожите и испанците, които през младостта на Хари живееха в ниската част до реката. Тъмнокожи младежи, които мислеха на собствените си езици, зяпаха от триъгълните каменни веранди на старите бакалници по ъглите.

Варосани в бяло гиганти никнеха из Брюър по пресечките на „Айзенхауер“ с имена на плодове и сезони: „Зима“, „Лято“, „Пролет“, но улица „Есен“ нямаше. Преди двайсет години Заека живя на улица „Лято“ с жена на име Рут Леонард. Там стана баща на момичето, което видя днес, ако това изобщо беше дъщеря му. Нямаше измъкване — греховете ни, собствените ни семена се връщаха обратно. Диско музиката отстъпва пред „Би Джийс“, бели мъже, които прекрасно звучат като чернокожи жени. Усиленото пулсиране на „Да останеш жив“ е на фона на странното носово извиване по песента на Джон Траволта.

Хари още го възприема като един от гъзарите от класа на господин Котър, но миналото лято цяла Америка беше в краката му, всяка глупачка под петнайсет години искаше да бъде натискана от бивш гъзар на задната седалка на някоя паркирана в Бруклин кола. Сеща се как собствената му дъщеря се качва на задната седалка на королата, а краката й се оголват до задника й. Чуди се дали космите по венериния й хълм са рижи като на майка й. В онази нежна женствена извивка, от която не висеше грозен като наденица пенис с изпъкнали сини вени. Очите й бяха сини като неговите: прекрасно беше да си представя, че се е превърнал в жена, едно тайно съобщение, понесено от гените по целия този път, през всичките пристигания и отпътувалия, през всички тези години, по кървавия тунел на израстването и живота, на оцеляването. По-добре да престане да мисли за това, прекалено силно го изпълваше с безсмислено въодушевление. Понякога музиката прави същото.

Някаква кола с двойни фарове, жълт „Леман“ с голяма вертикална решетка по средата на бронята, кара толкова близо зад него, че той отбива зад една паркирала кола и пуска копелето да го задмине. Шофьорката е млада блондинка с чип нос. Напористите свине по пътищата, които му лазеха по нервите, често се оказваха млади момичета, вероятно дъщери на някой негов познат. От апатичната й изцъклена физиономия му става ясно, че не иска да бъде груба, а просто бърза за някъде. Когато Заека се научи да кара кола, по пътищата имаше само старчоци, които караха прекалено бавно, а сега май има само припрени хлапета, които ужасно бързат. „Пускай ги да те задминат“, това беше мотото му. Вероятно ще се блъснат в следващия телефонен стълб. Надява се.

Пътят му го отвежда нагоре към величествената гимназия на Брюър, наричана „Замъка“, за която си спомняше, че е построена през 1933 — годината на раждането му. Сега не биха построили подобно нещо, с тази липса на вяра в образованието и с този нулев прираст, в училищата няма достатъчно ученици и много от училищата затварят. Тук на хълма градските строители бяха подхванали имената на дърветата, тъй като годишните времена бяха само четири. От двете страни на булевард „Акация“, на изток от „Замъка“ са накацали къщи, заобиколени от тесни ивици окосена трева и умиращи от липса на светлина рододендрони.

Тук живеят по-заможните — хирурзи, адвокати и средни началници от фабриките, които не са се сетили да отидат на юг или са се заселили тук отдавна. Там, където булевард „Акация“ се вие през общинския парк, името му се променя на Ситивю Драйв[3], въпреки че с всички тези дървета, които са пораснали през годините, не е останала кой знае каква гледка; целият Брюър може да се види единствено от хотел „Пинакъл“, който сега беше място на вандализма и терора, а преди време — терен за танци и прегръдки. Лошото на мексиканците е, че се дразнят, когато белите хлапета успяват. Наобикалят колата, разбиват предното стъкло с камъни и разкъсват дрехите на момичето, докато пребиват момчето. Какъв свят, в който да пораснеш, особено за момиче. Двамата с Рут бяха ходили до „Пинакъл“ един-два пъти. Сигурно стълбите към железопътната линия вече бяха изгнили. Тя си беше свалила обувките, защото високите им токчета затъваха в чакъла между релсите, той си спомня как белите й като на градско момиче ходила се изкачваха по стълбите пред очите му и как му се струваше, че са голи само заради него. Тогава хората се задоволяваха с по-малко. В парка един превърнат в паметник танк от Втората световна война сочи с оръдието си към тенискортовете, където децата непрекъснато разкъсват мрежите, дори онези, направени от оградата на игрището. Каква разрушителна сила само притежаваха тези хлапета. И той ли е бил такъв на тази възраст? Човек иска да остави нещо след себе си. Светът обаче изглежда неразрушим и няма да те остави. Пропускай ги.

На светофара Хари завива надясно покрай къщи с триъгълни покриви и малки кулички, каквито се строяха в началото на века, когато мъжете носеха сламени шапки, правеха домашен сладолед и караха колела. След тях има универсален магазин и кино с четири зали, пред което плакат, закачен толкова нависоко, че вандалите да не могат да отчупват буквите, гласи: ИЗВЪНЗЕМЕН ЛУНЕН СКИТНИК. ГЛАВНО СЪБИТИЕ. БЯГСТВО ОТ АЛКАТРАЗ. Той обаче не иска да гледа тези филми, въпреки че харесва как косата на Барбара Стрейзънд се подвива нагоре, харесва еврейския й нос, в гласа й също има нещо еврейско, което го изпълва с трепет, сигурно имаше нещо общо с това, че са богоизбран народ, те наистина изглеждат като у дома си тук, на земята. Малкото евреи, които познава, са изпълнени с енергия. Лошото при Стрейзънд е, че ако не ходи с египтянин като Омар Шариф, то ще е с някой сприхав тип, като Райън О’Нийл; същото важи и за Уди Алън — в Даян Кийтън няма нищо еврейско, въпреки че като се замисли, и нейната коса се подвива нагоре.

Музиката спира и започват новините. Чете ги млад женски глас с безразлично носово трептене, като че ли съзнава, че губи времето на слушателите. Гориво, шофьори. Разследването на „Три-Майл Айланд“ продължава. Датата за обявяване фалита на „Скайлаб“ е отложена. „Сомоза“ също е загазила. Съдът е отказал отлагането на екзекуцията на осъдения убиец от Флорида. Бивш лидер на британската партия на либералите е оправдан по обвинения в заговор за убийството на бившия му любовник. Заека се дразни от това, но възмущението му, че този надут педал се е измъкнал, отстъпва място на любопитството му около следващата новина за някакъв лекар от Балтимор, обвинен в убийството на канадска гъска със стик за голф. „Защитата твърди — монотонно продължава носовият женски глас, — че той случайно е ударил гъската с топка за голф и след това е доубил животното със стика си, за да му спести мъките.“ Гласът заключава: „Убийство по милост или най-долно престъпление?“. Той се изсмива на глас в колата. Трябва да запомни това, за да го разкаже утре на приятелите в клуба. Утрешният ден ще бъде слънчев, уверява го прогнозата за времето. „А сега хит номер едно в страната: «Горещи неща» на кралицата на диското Дона Съмър.“

Седя тук и измъчвам сърцето си, чакайки.

Чакайки някой любим да се обади…

Заека обича припева, когато беквокалистките се включват, можеше да си ги представи как стоят на някой напечен от слънцето ъгъл с дъвка в уста:

Горещи неща.

Имам нужда от горещи неща.

Искам горещи неща.

Имам нужда от горещи неща!

Той обаче харесваше Дона Съмър повече по времето, когато песните й приличаха на тежкото дишане, пъшкане и охкане на жена, която получава оргазъм. Може и да не е била тя, а някоя стройна чернокожа мацка, но той си мисли, че е тя.

Виещият се около раменете на Маунт Джъдж път вече си има номер — 422, отвъд стръмната бездна от дясната страна се разкрива гледка към виадукта, по който навремето минаваше водата до града над черната шир на река Рънинг Хорс. Две бензиностанции бележат началото на градчето Маунт Джъдж. Вместо да продължи по шосе 422 към Филаделфия, Хари излиза от магистралата в посока центъра, покрай гранитната Баптистка църква и после нагоре по Джексън стрийт. След три пресечки излиза право на Джоузеф стрийт. Ако продължи по „Джексън“ още две пресечки, ще мине точно покрай старата си къща, близо до ъгъла с „Мейпъл“, но откакто баща му умря няколко години след майка му, Заека рядко минава оттам. Баща му някак успяваше да се справя сам с градината, чистенето и готвенето, докато емфиземът му съвсем не го повали, и човек го намираше седнал на един стол свит като шепа, която пази пламъчето на топяща се свещ. Хората, на които двамата с Мим продадоха къщата, бяха боядисали дървената ограда в ужасен виненочервен цвят и бяха закачили ултравиолетова лампа на големия преден прозорец. Бяха от вида млади хора, които смятат, че на такъв тип къщи всичко им отива, колкото и да са приятни, и че като я вземат, правят услуга на целия свят. Хари не харесваше акцента на мъжа, нито косата му и спортния му костюм, но пък харесваше цената, която плати: петдесет и осем хиляди за къща, която през 1935 е струвала на родителите му само четирийсет и две. Това правеше доста прилична сума, независимо че Мим отнесе своята половина в Невада и въпреки високите такси на агентите по недвижими имоти и адвокатските хонорари. Тези хора идват веднага щом разберат, че някакви пари сменят собственика си. Тогава беше умолявал Дженис да си купят самостоятелна къща с тези двайсет хилядарки в района на Пен Парк, в западната част на Брюър, на пет минути път от фирмата. Но Дженис не искаше да изостави майка си: семейство Спрингър ги бяха подслонили, когато нямаха собствен дом, защото къщата им изгоря, а бракът им беше стигнал дъното. На Хари му обещаваха да стане ръководител на отдела по продажби, когато татко умря, а Нелсън и без това вече беше преживял толкова много шокове, толкова много спомени все още тлееха в онази част на Брюър — следствието срещу Джил и полицейското разследване, намерението на родителите й да заведат дело чак от Кънектикът, отлагането на решението на застрахователната компания поради подозрителните обстоятелства, показанията на бедната Пеги Фознахт, че Хари е бил с нея и следователно не е могъл сам да подпали къщата. С всичко това май беше по-добре да се спотайват, да се крият зад името Спрингър в голямата измазана къща. Седмиците се превърнаха в месеци, а месеците — в години и младите Енгстръм така и не се преместиха в собствено жилище. И без това след внезапната смърт на Фред, и заминаването на Нелсън в колежа вече имаше повече място и още по-малко причини за местене. Сгушена под разклонените дървета сред набраздената морава, къщата на Джоузеф стрийт 89 напомняше на Хари за къщичката на вещицата с прозорци от захар, стени от козунаци и шоколадови вафли по дебелия полегат покрив. Въпреки че отвън къщата изглежда голяма, долният етаж е претъпкан с мебелите на роднините на мама Спрингър — Кьорнер, а щорите винаги са спуснати наполовина, освен на сенчестата задна веранда и в малката стаичка на горния етаж, която първоначално е била стая на Дженис, а после на Нелсън през петте години преди заминаването му в Кент. В къщата на Спрингър няма нито едно ъгълче, където Хари да може да диша свободно.

Той обръща колата на покрита с чакъл алея и паркира королата в гаража до морскосиния крайслер от 74-та година, който Фред подари на старата за рождения й ден, година преди да умре, и който тя кара из града, здраво стиснала волана с две ръце и с изражение, като че ли очаква в багажника всеки момент да избухне бомба. Дженис винаги паркира своя мустанг кабрио отпред на тротоара, където капещите листа на клена цапат предницата. Понякога, когато времето е топло, тя оставя покрива отворен през нощта и седалките й винаги са лепкави. Заека затваря вратата на гаража и тръгва по циментираната пътечка към задния двор, като кола в тунел, със странното усещане, че вече има две деца, а не едно.

Дженис го посреща в кухнята. Нещо не е наред. Облечена е с колосана рокля на ментовозелени райета, но косата й е все още влажна от следобедното плуване в басейна на клуба. Почти всеки ден се уговаряше да играе тенис с някоя приятелка от клубовете, в които членуваха — „Летящия орел“, нова организация, разположена по ниските склонове на гористия побратим на Маунт Джъдж с индианското име „Маунт Пемакуид“, и след това убиваше времето в клюки или игра на карти край басейна, бавно замъглявайки съзнанието си с шприцове или с водка с тоник. На Хари му харесва да има жена, която прекарва толкова време в клуба. На четирийсет и три Дженис е леко налята около кръста, но краката й са стройни и стегнати. И загорели. Имаше тъмна кожа по рождение, а сега още преди началото на юли има тен като на дивак, а ръцете и краката й са почти черни като на някое полинезийче от филм на Йон Хол. На долната й устна има остатък от червило, което беше секси, въпреки че той не харесваше как опърничаво стиска устни, докато заприличваха на тънък процеп. Все още мократа й коса откриваше високото й чело, което беше някак на петна, като кафява хартия със засъхнали капки вода. От разгорещения й вид се досеща, че се е карала с майка си.

— Какво има сега? — пита я той.

— Имаше голям скандал — отговаря Дженис. — Сега е в стаята си и каза да ядем без нея.

— Не се притеснявай, ще слезе. Но какво има за вечеря? Не виждам нищо да се готви.

Вграденият в печката електронен часовник показва 6:32.

— Хари, кълна се, щях да отида да напазарувам веднага щом се преоблека след тениса, но тогава получихме тази пощенска картичка и започнахме да се караме за нея. И без това е лято, яде се по-малко. Дорис Кауфман — бих дала всичко да си угаждам като нея, твърди, че не хапва нищо на обяд, пие само чаша студен чай, дори през зимата. Реших, че малко супа и студеното месо, което с майка отказвате да опитате, все някога трябва да бъдат изядени. А и марулите в градината растат толкова бързо, че ще трябва да започнем да ги ядем.

Беше засадила малка зеленчукова градина в задния двор на мястото, където навремето беше люлката на Нелсън. Нае един човек да разоре земята с рототилера си. Пръстта беше мека и рохка под булото на зимата и Дженис ентусиазирано работеше с греблото под прозрачните сенки на напъпилите дървета, но сега, когато лятото вече беше тук и раззеленените дръвчета засенчваха лехите, а и игрите в клуба бяха открити, тя остави градината да буренясва.

И все пак той не може да не харесва тази черноока жена, която му беше безразлична съпруга вече двайсет и три години. Той е богат заради нейното наследство и това общо знание ги споява подобно на секса, удобно и тайно.

— Салата и студено месо — любимото ми ядене — примирява се той. — Но най-напред искам да пийна нещо. Някакви зяпачи дойдоха в работата точно преди да си тръгна. Разкажи ми за картичката.

Докато той стои до хладилника и си забърква джин и битер лимон с пълното съзнание, че тези сладки коктейли увеличават калориите в алкохола и поддържат наднорменото му тегло, но се успокоява, че оскъдната съботна вечеря ще го компенсира и че може да отиде да потича, Дженис минава през тъмната трапезария в мухлясалото преддверие, където сърдитият дух на мама Спрингър витае зад спуснатите щори, и се връща с една пощенска картичка. На нея се вижда заснежен склон под късче ясно синьо небе; две малки тъмни фигури изписват със ските си спирали по снега. ПОЗДРАВИ ОТ КОЛОРАДО гласят червени букви, написани върху небето, което прилича на синя боя. На обратната страна на картичката — познатите драсканици, разкривени, като че ли момчето е било тормозено прекалено много, когато се е учело да пише, гласят:

Здравейте мамо, татко и бабо,

Маунт Джъдж е нищо в сравнение с тези планини! Няма сняг обаче, само много трева (шегичка). Уча се да летя с делтапланер. Работата не провървя, човекът се оказа голям задник. Става ли да доведа Мелани вкъщи? Може да си намери работа и няма да създава проблеми.

С обич, Нелсън

— Мелани? — пита Хари.

— За това се карахме с мама. Тя не иска момичето да остане при нас.

— Това същото момиче, с което отиде там преди две седмици ли е?

— И аз това се чудя — отговаря Дженис. — Май името й беше Сю или Джо, или нещо подобно.

— Къде ще спи?

— Ами, или в предната стая, или в стаята на Нелсън.

— С него?

— Е, Хари, няма да съм много изненадана. В крайна сметка той е на двайсет и две. Кога стана такъв пуритан?

— Не съм пуритан, просто съм практичен. Едно е тези хлапета да ходят на планина и да тренират делтапланеризъм или каквото там правят, а съвсем друго е да си носят тревата и гаджетата в родното гнездо. Тази къща е доста странна, знаеш. И без това е прекалено тясно и човек не може нито да кихне, нито да пръдне, пък камо ли да прави секс, без всички да го чуят; честно казано, ние двамата и мама сме си добре. Помниш ли как, докато беше в гимназията, той заспиваше и радиото свиреше до два през нощта? Леглото му е тясно за него самия, да не би да предлагаш да им купим с Мелоди спалня?

— Мелани. Не знам, може да спи на пода. Имат си спални чували. Може да я настаним в предната стая, но знам, че няма да спи там. И ние нямаше да го направим. — Замъглените й тъмни очи са втренчени отвъд него назад към времето. — Хабяхме цялата си енергия да се промъкваме из разни коридори и да се натискаме на задните седалки на колите, и просто си мисля, че можем да спестим това на децата си.

— Имаме едно дете, не деца — отговаря й той студено, докато джинът нахлува в гърлото му. Някога имаха деца, но малката им дъщеричка Беки умря. Жена му беше виновна.

Виновна беше и за цялата изстискана и нащърбена форма на живота му; заставаше като стена пред свободата му на всяка крачка.

— Виж какво — казва й той, — от години се опитвам да се измъкна от тази шибана депресираща къща и не искам този безпомощен арогантен глупак, който сме отгледали, да се връща тук и да ме принуждава да остана. Тези деца смятат, че светът е създаден, за да им служи, но на мен ми писна да се мотая в очакване да обслужвам някого.

Дженис се изправя срещу него, без изобщо да трепне, скрита зад загара си от голф клуба.

— Той е наш син, Хари, и ние няма да му откажем само защото тя е от женски пол. Ако ставаше въпрос за някой приятел на Нелсън, изобщо нямаше да се вълнуваш толкова, вбесява те фактът, че става дума за приятелка, приятелка на Нелсън. Ако беше твоя приятелка, горният етаж нямаше да ти се струва прекалено пренаселен, за да пърдиш. Той е мой син и аз го искам тук, щом той желае да е тук.

— Нямам никакви приятелки — възрази той, но звучи жалко.

Да не би Дженис да намеква, че трябва да си има. Жените, щом се стигне до секс, се превръщат в чудовища. Мръсник си, ако ги чукаш, мръсник си и ако не ги чукаш. Хари тръгва към трапезарията и стъклата на входната врата потреперват. Той извиква към тъмното мръсно стълбище срещу входа:

— Хей, Беси, слез долу! На твоя страна съм!

Следва тишина като от Господ горе на небето, после проскърцване на легло, освободено от тежестта си, шум от бавни провлечени стъпки по тавана към началото на стълбището.

Госпожа Спрингър тътри подутите си крака по стълбите и нарежда:

— Тази къща е моя по закон и това момиче няма да прекара и една нощ под покрива, за който бащата на Дженис зароби дните си, за да запази над главите ни.

Стъклата на входната врата отново потреперват. Дженис е влязла в трапезарията. Процежда през стиснати устни, досущ като майка си:

— Майко, ти нямаше да държиш този огромен покрив над главата си, ако не бяхме ние с Хари да си делим разноските. Това е голяма жертва от страна на Хари, човек с такъв доход да няма собствена къща, и ти нямаш право, да забраняваш на Нелсън да си дойде вкъщи, ако иска. Нямаш право, майко!

Закръглената стара жена с пъшкане си проправя път до площадката, поколебава се на третото стъпало от входа към трапезарията и с разтреперан от сълзи глас казва:

— Ще съм щастлива да видя Нели, когато иска, обичам това момче от цялото си сърце, въпреки че от него не излезе това, за което с дядо му се надявахме.

Колкото по-трогателна иска да изглежда старата жена, толкова повече Дженис се ядосва:

— Сега, когато не може да си каже мнението, винаги намесваш татко, но докато беше жив, той беше много гостоприемен към Нелсън и приятелите му. Спомням си как по време на онова барбекю в задния двор по случай завършването на Нелсън, след като татко вече беше получил първия удар, се качих при него да го питам дали му пречи шумът и той ми каза с онази негова иронична усмивчица — сега и нейният глас започва да трепери от напиращите сълзи, — че шумът от младежки гласове му действа добре на сърцето.

Заека все още ясно си представя онази бърза изплъзваща се усмивка на продавач. Като джобно ножче без щракащия звук.

— Барбекю в задния двор е едно нещо — възразява госпожа Спрингър, влачейки мръсните си пантофи по последните три стъпала, вперила поглед право в дъщеря си, — курва в леглото на момчето е съвсем друго.

Хари решава, че това за старата е доста модерен изказ и се разсмива с глас. Дженис и майка й са нисички жени; те го зяпват с еднаквите си лица с шоколадови очи и устни като цепки, подобно на две кукленски глави, забити на еднакви прътове.

— Не знаем дали момичето е курва — извинява се той. — Всичко, което знаем, е, че се казва Мелани, а не Сю.

— Нали каза, че си на моя страна — казва госпожа Спрингър.

— Да, мамо, на твоя страна съм. Не виждам защо хлапето трябва да се прибира вкъщи с гръм и трясък, дадохме му достатъчно пари, за да се установи там, искам да се научи да се оправя сам. Няма да му позволя да се шляе наоколо цяло лято.

— О, твоите пари — напада го Дженис, — само за това мислиш. А какво си направил ти, освен да се мотаеш наоколо? Баща ти ти намери една работа, а моят ти даде друга, не смятам, че това е голямо постижение.

— Не мисля само за това — започва той неубедително, но тъща му го прекъсва.

— Хари не иска самостоятелна къща — заявява мама Спрингър на дъщеря си. Винаги, когато се развълнува или се страхува, че ще остане неразбрана, лицето й подпухва и става на петна. — Има доста лоши спомени от времето, когато двамата излязохте да живеете сами.

Дженис е непоколебима, контролира положението.

— Майко, не знаеш нищо за това. Не знаеш нищо за живота. Седиш в тази къща, гледаш идиотски игри по телевизията и говориш по телефона с онези от приятелите ти, които още не са пукнали, и се опитваш да съдиш мен и Хари. Не знаеш нищо за живота сега. Нямаш никаква представа.

— А да не би това, че играеш в клуба с богатите си приятелки и се прибираш пияна всяка вечер, да те прави по-умна? — отвръща й старата, като се държи с една ръка за топката на парапета, сякаш за да облекчи болката в глезените си. — Прибираш се вкъщи прекалено замаяна, за да приготвиш прилична вечеря на мъжа си, и искаш да доведеш в къщата ми някаква скитница, при положение че аз въртя цялото домакинство, въпреки че едва си стоя на краката. Аз съм тази, която ще стои тук с тях, ти ще си караш колата. Какво ще кажат съседите? Ами хората в църквата?

— Не ме интересува, дори да кажат нещо, макар че не ми се вярва — отвръща Дженис, — и е направо смешно да намесваш църквата. Последният свещеник в „Сейнт Джон“ избяга с госпожа Екенрот, а този е такъв педал, че ако имах малко момче, не бих му разрешила да ходи на неделните му служби.

— Нели и без това не ходеше редовно — спомня си Хари. — Казваше, че го заболява главата.

Иска да прекрати спора между двете, преди да се е превърнал в огорчение. Съзнава, че трябва да сложи край на всичко това, да си купи собствена къща, преди да му свърши бензинът. С камъни отвън, облицована с дървена ламперия отвътре и със закътана всекидневна — това е мечтата му.

— Мелани — казва тъща му. — Какво име е това? Звучи ми чернокожо.

— О, мамо, не изваждай всичките си предразсъдъци. Седиш и се хилиш на „Джеферсънови“, като че ли си член на семейството им, а Хари и Чарли пробутват всичките си стари брички на негрите. Щом им вземаме парите, трябва да приемаме и останалото, което ни предлагат.

„Има ли вероятност Мелани наистина да е чернокожа“, — развълнувано се пита Хари. Малки шоколадови бебенца. Скийтър щеше да бъде много доволен.

— Както и да е — продължава Дженис и изведнъж изглежда състарена, — никой не казва, че момичето е черно, знаем само, че тренира делтапланеризъм.

— Да не би да е другата? — пита Хари.

— Ако тя дойде, аз си тръгвам — заявява Беси Спрингър. — Грейс Стул има доста свободни стаи, сега, когато Ралф умря, и неведнъж ми е предлагала да живеем заедно.

— Майко, това, че си молила Грейс Стул да те приеме да живееш при нея, е унизително.

— Не съм я молила, идеята ни дойде естествено. Обаче очаквам да откупите моя дял, а цените в квартала доста скочиха, откакто забраниха камионите да минават оттук.

— Мамо. Хари мрази тази къща.

С надеждата да успокои атмосферата той изрече:

— Не точно я мразя, просто мисля, че горе няма място…

— Хари — отговаря му Дженис, — защо не отидеш да набереш малко марули от градината, както бяхме решили, за да вечеряме?

С удоволствие. Радва се да излезе от тази къща, от хватката на тези жени, от горещината, която излъчваха. От дивия начин, по който се нахвърляха една срещу друга и намесваха призраците на мъртвия татко, на заминалия Нелсън, те дори говорят за него, като че ли е призрак, а не стои пред тях. Не е естествено майка и дъщеря да делят една къща. Кръвта трябва да тече като водата, иначе се затлачва. Старата Спрингър, която си беше пълничка, с дебели като наденички китки и глезени, сега е подпухнала като онези филмови звезди, които си слагат памук в бузите, за да изглеждат стари. Лицето й не само е по-подпухнало, но и по-широко, като че ли някаква отвертка раздалечава костите на черепа й отвътре, а очите й стават все по-малки. Същото се случва и с Дженис, и независимо че се опитва да се поддържа, няма как да се пребори с наследствеността. Заека осъзнава, че сега понякога гласът на собствения му баща ехти в главата му, когато е уморен.

Вкусът на битер лимона се уталожва в устата му и с лека алуминиева кошничка в ръка той се спуска по тухлените стъпала към освежаващия простор. Чувства как звуците на квартала се процеждат през него и гласовете в главата му утихват. Тъмната зеленина е влажна от настъпващата вечер, макар че блясъкът на този дълъг ден изненадва погледа му над сенчестите корони на дърветата. Покривите и капандурите нащърбват синевата, която придобива кафеникав оттенък; електрическите жици и антените оставят отпечатъците си в мекотата отвъд; няколко лястовици се стрелкат в края на деня в малкото пространство над съединените задни дворове, където само една телена ограда или ред ружи бележи отделните имоти. Ако се заслуша, може да долови потракването на съдове и звуците от игри, оживявани в това общо царство от лая на куче, песента на птица, ритмичния далечен звук на чук. Групичка лесбийки, които непрекъснато висят по разни стълби с чук в ръка и поправят нещо, обути в ботуши с метални токове и препасани с работни престилки, са се настанили няколко къщи по-надолу. Могат да поправят всичко, от водосточни тръби до врати на килери: страхотно. Понякога той им маха в сумрака, докато тича, но тези същества от друг вид нямат какво да му кажат.

Заека отваря портичката, която скова преди две лета, и влиза в оградения правоъгълник със зеленчуци. Марулята вирее между редове зелен боб с проядени от бръмбари листа, чиито стъбла се разпадаха при докосване, и редовете с моркови, почти изгубили се сред нашествието от живовляк и бурени, тученица и избуяли плевели с бяло-жълти цветове, които растяха с по няколко сантиметра на нощ. Плевят се лесно, корените покорно поддават, но те са толкова много, че след няколко минути той се отегчава да ги изскубва, да изтръсква влажната пръст от корените им и да ги трупа на купчинки покрай телената ограда като бариера срещу настъпващия треволяк. Тревата, която отказва да расте по моравата, където я садиш, тук вирее в изобилие. Отвратително много семена, природата е жестоко задушаваща. Отново се сеща за растящия брой умрели, които познава, и за живото дете с дълги бели крака, покачени на високи коркови токчета, което, ако не беше негово, си имаше баща, и за другото дете, несъмнено негово, у което гените прозираха дори в онзи бърз уплашен поглед и което заплашва да се върне. Заека отскубва по-едрите марули (но не и онези в дъното, които бяха станали толкова големи, че сигурно бяха жилави и горчиви) и търси в сърцето си приветствие и любов, с които да посрещне сина си. Вместо това открива кълбо от опасения с форма и тъкан на хавлиена кърпа, извадена от сушилнята прекалено рано. Разравя стотиците спомени, някои живи като снимки и също толкова безсмислени, таени в съзнанието по някакви негови си причини, и други прости факти, неща, за които знае, че са истина, но няма спомени. Животът ни избледнява зад нас, преди да умрем. Беше сменял пелените на момчето в апартамента на върха на Уилбър стрийт, беше прекарал с него няколко щури месеца в едно ябълковозелено ранчо на име „Виста Кресент“[4] 26 в областта Пен Вилас. Тук, в дома на Джоузеф стрийт 89, беше наблюдавал как това момче се превръща в гимназист с тънки мустачки, които се виждаха само на ярка светлина, и с индийска лента на главата, защото отказваше да се подстриже, момчето с цяло състояние от рокалбуми, подредени в слънчевата стая, чиито спуснати щори сега висят над главата на Хари. Двамата с Нелсън бяха преживели толкова много и въпреки това сега синът му му се струваше по-нереален и от сбръчканите листа маруля, които докосваше и изскубваше.

Тъжно. Кой го казва? Спокойните очи на момичето, което днес се беше появило във фирмата, преследваха удължаващите се сенки. Във вцепенения му живот се беше появила една загадка. Смъртта отмерваше времето с невидимото почукване на онзи съседски чук и с всеки изминал ден той се страхува от нея все по-малко. Един японски бръмбар се мъдри върху бобено листо и с едно щракване с нокът — големи нокти с крещящо бели луни — Хари перва шареното насекомо. Умри. Вътре в къщата Дженис възкликва:

— Набрал си салата за шест души!

— Къде се дяна мама?

— В предната стая, говори по телефона с Грейс Стул. Наистина е невъзможна. Май я хваща старческо слабоумие. Хари, какво ще правим?

— Ще я караме така!

— О, чудесно.

— Скъпа, в крайна сметка това наистина е нейната къща, не наша или на Нелсън.

— О, я се застреляй. Изобщо не ми помагаш. — Някакво странно отражение мързеливо се надига в черните й, замъглени от джина очи. — Явно, че не искаш да ми помогнеш — заявява тя. — Просто ти е приятно да ни гледаш как се караме.

Вечерта минава в баналното пращене на телевизора и в потиснато раздразнение. В очакване някой любим да се обади… След като благоволи да сподели гъбената супа с неразтворени бучки, която Дженис беше притоплила, студените парчета месо, които бяха станали лигави от прекалено дълго стоене в хладилника, и огромното количество салата, която Хари набра, мама Спрингър високомерно се отправя към стаята си и затваря вратата с трясък, който сигурно се е разнесъл из квартала чак до къщата на онези лесбийки. Няколко коли, търсещи наркотици, кръстосват Джоузеф стрийт с онзи звук от мокри гуми, който кара Хари и Дженис да се чувстват самотни като на необитаем остров. Бяха отворили една бутилка „Гало Шабли“ и Дженис непрекъснато ходи до кухнята, за да си долее. Към десет часа вече се олюлява по онзи начин, който той толкова мрази. Не вини хората за множество човешки прегрешения, но наистина мрази липсата на координация, в която според него се корени всяко зло, без координация няма ред, няма връзка.

Залитайки, тя се блъска в рамката на вратата, докато влиза в стаята, и слага чашата си на страничната облегалка на дивана така, че няколко капки от питието се разливат и попиват в зацапания сив плат. Зяпат „Батълстар галактика“ и „Лодка на любовта“ с ясното съзнание, че филмите не са им по вкуса. Когато тя става да си налее още веднъж, той превключва телевизора на мача на Филаделфия. Отборът на Фили е с една точка назад от отбора на Експо. Не може да повярва, та те са толкова силни. По новините съобщават, че в Левитаун са избухнали бунтове заради бензиновата криза, хората възпламеняват бирени бутилки, пълни с бензин; всичко изглежда като в старите филми за Виетнам или Будапеща, но всъщност това се случва в Левитаун, по пътя северно от Филаделфия. На екрана се появява стачкуващ шофьор с плакат, на който пише: ШЕЛ ДА ВЪРВЯТ ПО ДЯВОЛИТЕ. А „Три-Майл Айланд“ изпускат радиоактивни неутрони надолу по пътя в другата посока. Утрешната прогноза за времето е добра, масивен антициклон продължава да доминира над района на Скалистите планини на изток към Мейн. Време за лягане.

Дълбоко в костите си Хари усеща, осъзнал го е през годините, че вечерите, когато Дженис се е карала с майка си и е пила прекалено много, иска да правят любов. През първите десет години от брака им му беше трудно да я склони. Тя не искаше да прави много неща и дори не знаеше, че хората ги правят, а точно те се бяха загнездили в съзнанието на Заека. Но след връзката й с Чарли Ставрос, горе-долу по времето, когато изстреляха човек на Луната и когато започна разкрепостяването, с настъпващата смърт, която постепенно превземаше тялото й, тя осъзна, че то не е някакъв скъпоценен съд и принцът на бял кон така и няма да дойде, Хари няма оплаквания. Всъщност, каквито и оплаквания да имаше в това отношение, те по-скоро бяха отправени към него. Някъде в началото на управлението на Картър интересът му, който досега беше доста постоянен, започна да се колебае и самоувереността му значително се разклати. Той обвинява парите, това, че най-накрая има достатъчно и е напълно задоволен; вини самите банкноти, които си стоят в банката и непрекъснато губят действителната си стойност, и това, че постоянно мисли какво да направи по въпроса. Обвинява всичко останало: отбора, мъртвите, голфа. Той започна страстно да се увлича по голфа, когато се записаха в „Летящия орел“, но така и не стана добър играч. След няколкото късметлийски удара по време на първите игри абсолютната чистота и сила, скрита в обтягането на мускулите му, така и не го направи по-щастлив. Като самия живот потокът му не може да бъде направляван насилствено и основният му принцип непрекъснато ни убягва. „Изпъни ръцете като въжета — казва си той понякога със значителен успех, и после, когато това вече не върши работа: — Прехвърли тежестта.“ Или „Не я удряй така“, или „Поддържай този ъгъл“, което означаваше ъгъла между стика и ръцете, с извити китки. Понякога си мислеше, че тайната е в ръцете или в раменете, после решаваше, че е в коленете. Когато става въпрос за коленете обаче, той не може да контролира положението. Баскетболът е някак по-инстинктивен. Ако човек се замисли как точно ходи по улицата, както при голфа, със сигурност ще падне от бордюра. И въпреки това един добър прав удар или един нежен чип[5] му носеха онова удоволствие, което изпитваше като си мислеше за някоя жена и си фантазираше, че е сам с нея на слънчев остров.

Гола, Дженис се блъска в рамката на вратата, която води от банята към спалнята им. Все още гола се промъква в леглото, където той се опитва да чете юлското издание на „Консюмър Рипортс“, и вкарва езика си в устата му. Той долавя вкус на вино, супа и паста за зъби, докато съзнанието му се опитва да претегли предимствата и недостатъците на голямото предлагане на отварачки за консерви, изложени върху цели пет страници на списанието. Отварачките на „Сънбим“ най-добре отваряха правоъгълни и нащърбени кутии, но пробиваха кутиите с кафе с такава сила, че зърната се пръсваха по кухненския плот. При другите опасно се разхвърчаваха малки метални стърготини, а челюстите стискаха толкова силно, че съдържанието на кутията се разсипваше, острието не достигаше вътрешната страна на ръба, а малкото пластмасово приспособление се износваше толкова бързо, че моделът „Екко“ С 865 К беше окачествен като неприемлив. Сред тези фини различия настойчивият като безока змиорка език на Дженис нахлува в него и го дразни. Когато беше на около трийсет години се наложи да изгорят тръбите й, за да отстранят евентуалните странични ефекти от хапчето, и сега демонът на загубата (никога повече деца, никога, никога) е придал на сексуалността й някаква фалшива живост, един деформиран порив. В присвитите й очи, докато се отдръпва от целувката, която той е отхвърлил, не личи разпознаване, личи само блясъкът на алкохола и празно недружелюбно желание. На светлината, на която се опитваше да чете, той вижда омразната състарена кожа в основата на шията й, зачервена и опъната като заздравяваща рана от изгаряне. Нямаше да я вижда толкова ясно, ако не беше с очилата за четене.

— Господи — казва той, — поне изчакай да изгася лампата.

— Обичам да е светло — настоява тя завалено. — Обичам да гледам сивите косми по гърдите ти.

Това го заинтригува.

— Много ли са? — опитва се да види под брадичката си. — Не са сиви, а просто руси, нали?

Дженис дърпа завивката до кръста му и се навежда да разгледа косъмчетата един по един. Гърдите й висят, а зърната й, неравни като хамбургери, се поклащат на сантиметър от корема му.

— Имаш тук и тук — отскубва тя всяко сиво косъмче.

— Ох, по дяволите, Дженис! Престани. — Той повдига корема си нагоре така, че зърната й се скриват, а гърдите й се сплескват към крехките й ребра. От яд, че е нарушила спокойствието му, той сграбчва косата й в юмрука си, докато с другата ръка държи списанието, от което се опитваше да чете за магнитите, и извива гръб, за да я отхвърли от тялото си върху леглото. В пиянски унес Дженис взима това за любовна игра, смъква завивката още по-надолу и възбудено опипва пениса му. Допирът на току-що измитите й ръце е студен. Следващата страница на „Консюмър Рейортс“ е напечатана в синьо и задава въпроса: „Лятно охлаждане, 1979 — климатик или вентилатор?“. Опитва се да прегледа списъка с предимствата и недостатъците на всеки начин на охлаждане (обемист и сложен за инсталиране срещу лек и преносим, скъп за поддържане срещу евтина поддръжка, вентилаторът изглежда обира всички точки), но не може напълно да се отърси от вълнението под кръста си, където тревожните пръсти на Дженис изглежда задават същия въпрос отново и отново, без да получат отговора, който търсят. Вбесен, той захвърля списанието към стената, зад която спи мама Спрингър. Внимателно сваля очилата си за четене, поставя ги на нощното шкафче и гаси лампата.

Сега настоятелната плът на жена му трябва да се състезава с внезапното му желание за сън, донесено от тъмнината. Денят беше дълъг. Събуди се в шест и трийсет и стана в седем. Клепачите му са изтънели прекалено много и той не може да понася ярката сутрешната светлина. Дори сега, към полунощ, усеща как ранното утро настъпва към него. Отново си спомня за синеокия призрак, носещ гените на Рут и неговите, и тогава си представя онази Рут отпреди толкова много време, която за първи път чука права, възкликвайки „Ей“, изненадан от красотата й, от издълженото й тяло, осветено от уличната лампа на Съмър стрийт, докато пенисът му тръпнеше, еректирал в зрялата, сочна хубост над него. Ей, тъжно му е, че едно толкова великолепно действие се е превърнало в това замъглено ровичкане на две стари тела, едното сънено, а другото пияно. Дженис вече го опипва враждебно, но пенисът му отказва да откликне; допирът й го изгаря като фокусирани през лупа слънчеви лъчи върху парче коприна, както навремето децата убиваха мравки. Хари беше гледал, но никога не беше участвал в подобно нещо. Достатъчно сме жестоки и без да го искаме. Той се дразни, че в желанието си да заблуди чувството си на изоставеност, след като се беше скарала с майка си и вероятно също се страхуваше от завръщането на сина си, Дженис не му оставяше време, през което кръвта да се събере в чатала му, както в девети клас в час по алгебра, когато седеше до Лоти Бингаман. Вдигайки ръка, за да отговори на въпроса на учителя, Лоти му разкри къдравите косъмчета под митницата си, тънката памучна блузка прилепна към еластичния й сутиен, така че пъпешовият му цвят прозираше през тъканта. Хари се притесни, че звънецът ще удари и той ще трябва да стане прав, докато все още е надървен.

Решава да засмуче циците на Дженис, за да си даде време да се стегне, но това е толкова неудобно. Пауза, на човек му е нужна пауза, която да породи импулс. Слюнката му блещука върху тъмните й форми над него: таблата на леглото им е между два прозореца, скрити от светлината на слънцето и луната от голям бук, чиито листа пропускаха оскъдната улична светлина.

— Така ми е добре — ще му се да не казва това. Добре не е достатъчно. Без сянката на насилие или обида всичко това се превръща в още една задача, още едно задължение. Като се замислиш само, че Лоти седеше там и толкова й се чукаше, че чак я сърбеше. Не беше само той. Тя пазеше между краката си мръсни желания като драсканиците по стените на кенефа, изрисувани от същите онези хлапета, които горяха мравките до смърт, докато чуеха лепкавия пръскащ се звук, когато умираха. Дали и момичетата издаваха същия звук, когато ги отвореха? Мисълта, че когато вдигаше ръка, тя знаеше, че блузата й е цялата в гънки, които подчертават върха на циците й, и че крайчето на сутиена й наднича през памучния плат под мишницата й, непосредствено до онези къдрави девствени косъмчета, и че той гледаше в очакване на това да се случи, наистина кара кръвта му да се събере там. В пипкавия напрегнат сумрак, в който мама Спрингър отнасяше в съня си своето разочарование зад тънката стена, Хари небрежно поднася втвърдения си член към ръката на Дженис.

Наркотииик.

Но блуждаещите мисли в съзнанието на Дженис са притъпили нейната пламенност и докосването й го издава. То е прекалено грубо. В отчаян опит за избавление той просъсква в ухото й:

— Духай, духай.

И тя го прави, обърната с гръб към него, главата й тежи върху корема му. Изтегнат по диагонал върху леглото, той разперва ръка като че ли за полет и я погалва по задника, по онези долни бузи, които вече не са толкова стегнати, колкото преди, и по космите, които пръстите му все по-лесно откриват. Научи се да духа, когато избяга със Ставрос, но някак не влага душата си в това. За да запази ерекцията си, той се опитва да си спомни Рут, онова екзалтирано „ей“ и как веднъж тя го погълна; но усилието му извиква подробностите за вината им през месеците, прекарани заедно, за предаденото приятелство, изоставянето му и последната горчива мъка. Дженис го оставя да се изплъзне от устата й и пита:

— За какво мислиш?

— За работа — лъже той. — Чарли ме притеснява. Толкова много се е загрижил за здравето си, че ме е страх да го помоля да свърши някаква работа. Вече сам се занимавам с повечето клиенти.

— И защо не? Даваш си два пъти по-голяма заплата от неговата, а той работи там много по-дълго от тебе.

— Да, но аз се ожених за щерката на шефа. И той можеше, но не го направи.

— Бракът не беше за нас — казва Дженис.

— А какво беше?

— Няма значение.

Той разсеяно гали дългата й коса, изтъняла от честото плуване, която се спуска по корема му.

— Две хлапета дойдоха днес — започва да й разказва той, но после се отказва. Сега, когато сексуалният й порив е отминал, членът му се е втвърдил, състезаващите се мускули на тревогата най-накрая са се отпуснали. А тя, тя цялата се е отпуснала.

— Искаш ли ме в теб? — пита той нежно, но не получава отговор. Отмества я от гърдите си и обръща отпуснатото й тяло така, че да лежат един до друг и да може да я чука отзад. Тя се разбужда само за да извика „О“, когато прониква в нея. Допуснат в това гладко място, той бавно я помпа, като придърпва завивката върху тях. Още не е достатъчно топло, за да избере между климатика и вентилатора, и двата уреда са прибрани някъде на тавана, под прашните стрехи и когато ги вдига, кръстът го боли. Така и не свикна с хладината на климатика, дори по времето, когато се смятаха за голямо чудо и само киносалоните имаха такива, привличайки зрителите от горещите тротоари с думата ПРОХЛАДА, изписана в синьо-зелено с ледени висулки.

Винаги беше смятал, че е по-добре да дишаш въздуха, който Господ ти е дал, колкото и да е гаден, и да оставиш тялото ти да се приспособи. Природата може да се приспособи към всичко, но пък като се замисли за онези лепкави нощи, за минаващите по улицата коли със звук като от мокри гуми, за хлапетата с отворени прозорци или свалени гюруци и пуснати касетофони точно когато човек се унася в дрямка, когато кожата ти настръхва при всеки допир с чаршафите и в стаята ти има комар. Членът му е твърд като камък в една спяща жена. Гали задника й, гънката, която се е притиснала към корема му, трябва пак да почне да тича сутрин, гънката между двете й полукълба и онова място вътре в нея, противоположно на зърно; през годините той постепенно осъзна, че тя няма нищо против да я гали там, и дори й харесваше да пъха ръка в дупето й, докато е под него. Сега се пипа сам и после проверява дали е още твърд; твърд е, дебел като дънер, там, където излиза от земята, в основата на корените, двете й тъмни луни го поглъщат и отпускат с тих, лепкав звук. Издължената опусната извивка на тялото й от ребрата до костите на таза плуват под пръстите му леко като плъзгането на чайка. Любовта й я е унесла, алкохолът я е отнесъл. Благословена да е пиячката.

— Джен — прошепва той, — будна ли си?

Не се дразни, че е така отритнат, още едно съзнание в леглото е допълнителна отговорност, спънка в потока на мислите му. По-нататък в този брой на списанието имаше една статия „Как да вземем заем за кола“, трябва да я прочете по професионални причини, въпреки че не го интересува особено и не може да отърси мислите си от това, че издателите са забелязали, че кафените зърна изскачат от пробитата кутия. Дженис похърква: кратко поемане на въздух като под вода, някъде в дълбините, където носът й се превръща в арфа. Огромен като нощта, задникът й го обгръща целия в тази стая, където малки петънца светлина от улицата се процеждат през шумолящия дъб и трепкат по тавана. Решава да я чука, твърдостта на члена му го убива. И без това всичко беше нейна идея. Японският бръмбар, който перна в градината, изплува в съзнанието му като изтънчен идеал. Дръж се здраво, спящо момиче. Слага три пръста на хълбока й, повдигнат като за игра. Действа тихо, за да не я събуди, но е решен да кара докрай, чисто и бързо. От оргазма скалпът му замръзва, а сърцето му спира да бие, тайничко; не е получавал такъв оргазъм от месеци. Кой казва, че му свършва бензинът?

— Ударих топката добре — казва Заека следващия следобед. — Но проклет да съм, ако отбележа удар.

Седи по зелени бански гащета на бялата маса пред клуба по голф „Летящия орел“ с партньорите си и жените им, а в случая — на Бъди Ингълфингър с гаджето му. Навремето Бъди също имаше жена, но тя го заряза заради някакъв тип, който прокарваше телефони към Уест Честер. Човек може да я разбере, защото гаджетата на Бъди са направо жалки.

— Ти изобщо някога отбелязвал ли си удар? — пита Рони Харисън толкова високо, че хората около басейна се обръщат. Заека познава Рони от трийсет години и никога не го е харесвал. Беше от онези самохвалковци, които се сапунисваха в общите бани така, че всички да ги виждат, а на баскетболното игрище подскачаше, плувнал в пот, раздавайки лакти, за да компенсира със сила липсата си на стил в играта. Но когато Дженис и Хари се записаха в „Летящия орел“, Рони вече беше там с благоприлична службица в „Щюлкил“, Мючуъл, и хубава жена, която преподаваше на третокласниците и сигурно беше истинска тигрица в леглото, защото Рони говореше само за това, беше луд на тази тема още от училище. Къдравата му медноруса коса, която беше започнала да оредява още след дипломирането, вече съвсем е оредяла по темето му, а годините и почтеността са изстискали руменината му. Кожата от слепоочията до ъгълчетата на очите му е тънка и синкава и Заека е забравил, че миглите му са бели. Обича да играе голф с Рони, защото обожава да го побеждава, което не е толкова трудно. Той удря с онзи замах, привичен за ниските набити мъже, а когато е развълнуван, често бие банани[6] и запраща топката чак в гората.

— Чух, че Хари е добър играч — меко казва жена му Телма. Тя има тясно, лесно забравящо се лице и продължава да носи онези странни старомодни, цели бански костюми с къса плетена поличка. Често замята хавлиена кърпа върху раменете или глезените си, сякаш да предпази кожата си от слънцето, и освен изгорелия й нос тенът й е равномерно жълтеникав. Вълнистата й миша коса побелява косъм по косъм. Заека не може да я погледне, без да се зачуди какво ли прави, за да е щастлив Харисън. Усеща, че е интелигентна, но интелигентните жени никога не са го вълнували.

— Поставих рекорда на Б-лигата през 1951 година — казва той, за да се защити и за да се защити още повече, допълва: — Голяма работа.

— Отдавна е счупен — Рони се чувства длъжен да обясни — от негър.

— Всички рекорди са счупени — тактично вмъква Уеб Мъркет. — Не знам, имам чувството, че разстоянията, които днешните хлапета пробягват, сякаш са се смалили. В плуването не оставят книгите с рекорди на мира. Уеб е най-възрастният от постоянната им четворка — слаб, замислен джентълмен с успокоителен сипкав глас, занимаващ се с договарянето и доставката на покривни материали. Издълженото му лице е прорязано от дълги бръчки и лешниковите му очи са почти скрити под гъстите му кехлибарени вежди. Освен това той е най-постоянният играч на голф. Единственото непостоянно нещо у него е третата му жена Синди — закръглена сладурана с гол гръб, която още мирише на ученичка, въпреки че имат две деца, момче и момиче на пет и три години. Късата й коса е мокра и сресана на една страна, като че ли току-що е изплувала от водата, а когато се усмихне, зъбите й изглеждат неестествено равни и бели на почернялото й лице с розови петна под белещата се кожа на скулите. Изглежда вълнуващо в неутралната си сексуалност, въпреки че тръпнещите й цици напират изпод триъгълните чашки на сутиена. Банският й е от онези оскъдни черни бански с тънки презрамки от раменете до мястото, където задникът се разделя, и когато долнището увисва от водата, цепката между двете й полукълба се вижда. Хари се възхищава на Уеб. Тя винаги удря добре и печели точки.

— Хранят се по-здравословно, не мислите ли? — изписуква приятелката на Бъди Ингълфингър с тънко детско гласче, което не отива на плоското й лице.

Тя е някаква физиотерапевтка, въпреки че собственото й тяло не е в особено добра форма. Момичетата на Бъди дават ясна представа на Хари за ограниченията на ергенството — стегнати малки секретарки и управителки на ресторанти, прилични на вещици бивши „деца на цветята“[7], с вързани на опашка коси и плоски гърди под бижута „Наваджо“, дебели административни асистентки от някоя от онези мрачни сгради без прозорци по „Уайзър“, където прекарват дните си в изхвърляне на компютърни разпечатки. Жени, които мухлясват в забрава с тебеширенобели крака и изкривени лица, като че ли при навършването на трийсет години някой им е нанесъл силен страничен удар. На Хари му приличат на весели, сакати пирати, но без превръзката на окото. Как, по дяволите, се казваше тази? Запознаха ги преди по-малко от час, но тогава всички бяха замаяни от играта.

Като нейно гадже Бъди не може да остави умната й забележка да виси в мъчителната тишина. Попълва празнината:

— Предполагам, че е по-скоро в тренировките. Сега дори треньорите на второкурсниците имат такава техника, която навремето имаха само най-добрите атлети, нали разбирате? В днешно време един изключителен атлет не е чак толкова изключителен, зад него има още дузина такива. Или зад нея. — Покорно поглежда към всяка от жените. Няма да се остави феминизмът да го свари неподготвен, разменял е словесни удари в прекалено много барове за самотници. — В Западна Германия и Китай така тъпчат атлетите със стероиди, че вече са заприличали на стадо говеда.

Бъди носи очила със стоманени рамки подобно на онези, с които стругарите предпазват очите си от металните стружки. Занимава се с електроника и има ум като компютър, прекалено точен. Той продължава да разяснява:

— И при голфа е същото. Разни хлапета, за които никой не е чувал, се представят по-добре дори от Палмър и Никлаус. Имам чувството, че колежите на юг ги клонират. Не можеш да им запомниш имената от един турнир до следващия.

Хари се опитва да обобщи:

— Рекордите са затова, за да се чупят. Аарон не трябваше да играе, държаха го там само за да бие рекорда на Рут. Спомням си времето, когато да пробягаш една миля за пет минути беше истинско чудо. Сега дори момичетата го правят.

— Възможностите на човешкото тяло — вмъква приятелката на Бъди, тъй като това е нейният разговор — са направо невероятни. Ако ни се наложи, всяка от нас тук може да вдигне някоя кола за предната броня например, ако детето ни е под гумите. Непрекъснато се пише за подобни случаи, а в болницата, където специализирах, лекарите дори имаха такава статистика. Не използваме и половината сила на мускулите си.

— Чуваш ли, Син? Когато затворят всички бензиностанции, може да носиш аудито вкъщи — шегува се Уеб Мъркет. — Не, сериозно. Аз например винаги съм се възхищавал на хора, които знаят по няколко езика. Ако мозъкът е като компютър, помислете си само колко сиви клетки означава това. Но там изглежда има много повече място.

Младата му жена безмълвно вдига ръце, за да изстиска водата от косата си, която е прекалено къса, за да я извие с ръце. Това движение нежно повдига гърдите й в мокрите малки бански и очертава настръхналите й зърна. Бяла хавлиена кърпа лежи в скута й, като че ли за да обезкуражава Хари да мисли за чатала й. Това, което го отвращава у момичето на Бъди, е, че има пъпки не само по брадичката и по челото, но и високо нагоре по вътрешната страна на бедрата си, като от венерическа болест. Джорджина? Джералдин? Тя продължава да говори разпалено с тънкото си гласче.

— Ами как йогите могат да се издигат над земята или да се връщат назад във времето. Едгар Кейси ни дава стотици примери. Няма нищо свръхестествено. Не мога да повярвам в Бог, защото на света има прекалено много страдание. Те просто използват човешките възможности, които всички ние притежаваме, но не развиваме. Трябва да прочетете „Тибетска книга на мъртвите“.

— Така ли? — сухо пита Телма Харисън. — Кой е авторът?

Този път всички млъкват. Зеленикавите призрачни отблясъци от басейна тревожно пробягват по лицата им, а едно дете във водата шумно си поема въздух.

— Наскоро вкъщи имахме странен инцидент. Купих един от онези модерни фотоапарати „Полароид“ SX-70, за да зарадвам децата, и не можем да му се начудим. Направо е свръхестествено да видиш как образът ти се появява пред очите ти.

— От онези, които изплюват снимката ето така — казва Синди, като кръстосва поглед и изплезва език с щракащ звук. Всички мъже се смеят.

— В „Консюмър Рипортс“ имаше статия за тях — казва Хари.

— Като магия е — продължава Синди. — Уеб направо се възбужда. Когато се смее, зъбите й изглеждат къси и едри, здравите й венци се виждат като на бебе.

— Защо ми е празна чашата? — пита Дженис.

— Победените черпят — буквално извиква Хари.

Преди години само мъжките компании бяха толкова шумни, но сега и двата пола бяха гледали достатъчно реклами за бира и бяха осъзнали, че и те трябва да изглеждат така — шумни и весели през почивните дни, в бара, на барбекюто, на плажа и в планината.

— Предишните питиета бяха за сметка на победителите — вика той, без да има нужда, като че ли е сред непознати или хора без спомени, докато няколко ръце махат на сервитьорката.

Отборът на Хари загуби от Насау, но той смята, че партньорът му е виновен. Бъди е такъв артист, дори когато бие два добри удара, той бие още три пъти към дупката. Докато Хари, както казва Бъди, беше ударил топката добре, въпреки че невинаги я удряше в права посока: „Ръцете като въжета, започни бавно отдолу и гледай топката, докато тя сякаш започне да се уголемява“. Той завърши с един удар по-малко по дългото трасе, което се вие около поточето с пясъчно оранжево дъно, обрасло с пореч, стигащо почти до моравата пред клуба. И този триумф — потрепващият приглушен звук, който топката издава, когато пада в дупката! — засенчва множество двойни резултати, постигнати от добър играч, ясната увереност в собствените си всемогъщество и безсмъртие обагря искрящата хлорирана вода, огрените от слънцето лица и тела на приятелите му и вълнистия сенчест склон на Маунт Пемакуид, там, където гората се извисява над ярките ивици окосена трева на игрището. В меката светлина на преминаващия ден той се чувства като брат на тази планина. Маунт Пемакуид беше покорена едва наскоро. През двата века, през които Маунт Джъдж господстваше над разрастващия се Брюър, близката планина беше диво, странно и злокобно място, където почивните станции фалираха или изгаряха и където се осмеляваха да ходят само планинари, влюбени и избягали престъпници. Основателите на „Летящия орел“[8] купили евтино триста акра земя в подножието на склона и докато булдозерите разравяли гнилата шума, тополите, цикориите и кучешкия дрян в калните корита, които след време щели да се превърнат в игрище за голф и тераси с тенискортове, хората казвали, че клубът ще фалира.

Окръгът вече си имал голф клуб „Брюър“ на юг от града, където ходели лекарите и евреите, а на север се намирал клуб „Тулпехокен“, скрит зад каменни стени и високи огради от ковано желязо, където играели семействата на бившите собственици на заводи и на техните адвокати. Селяните ползвали няколкото държавни игрища с по девет дупки, сгушени във фермерските земи. Но зародилата се в средите на бизнес услугите, софтуерните и новите технологии млада класа не очакваше да бъде обслужвана от бармани в ливреи в уединени стаи за игра на карти и нямаше нищо против недовършената сграда на клуба „Летящия орел“ и тенискортовете, които трябваше да метат сами. За тях изкуственият мокет, който се стелеше от стена до стена в съблекалните, беше лукс, а автоматът за кока-кола в коридора — приятна гледка. Бяха щастливи цяло лято да играят по зимните правила на недовършеното, неравно окосено игрище и да плащат за тази привилегия годишната такса от петстотин долара, която наскоро увеличиха на шестстотин и петдесет плюс цяло състояние за питиета. Години наред Фред Спрингър се беше опитвал да стане член на брюърския голф клуб — знаеше, че клубът „Тулпехокен“ беше недостижим като Колежа на кардиналите — но така и не успя. Сега дъщеря му Дженис носеше бял екип и подписваше сметките точно като наследниците на компанията за бира „Сънфлауър“ и фабриката за стомана „Франкхаузер“. Или като член на фамилията Дюпон. В „Летящия орел“ Хари се чувства във форма, пречистен, обичан; най-великият мъж на масата в този неделен ден, когато бензинът беше на привършване, той просто вдига ръка и някое момиче в униформа от обикновена зелена блуза и поличка на зелени и бели карета идва и взима поръчката му за още питиета. Не го пита за името му; всички тук го знаят. Името й — Сандра — е избродирано на джобчето на блузата й; кожата й е млечнобяла като на дъщеря му, но е по-нисичка и изнурената жена, в която ще се превърне, вече прозира зад тена на лицето й.

— Вярваш ли в астрологията? — момичето на Бъди внезапно пита Синди Мъркет. Може би Хари не помни името й, защото е лесбийка. Беше нещо с меко звучене, не Гертруд.

— Не знам — отговаря Синди, а разширените й от учудване очи изпъкват на загорялото й лице. — Понякога чета хороскопа си във вестника. Някои от нещата, които пишат, звучат доста правдоподобно, но няма ли някакъв трик във всичко това?

— Това не е трик, а древна наука. Най-древната наука на света.

Хари се дразни, че спокойствието на Синди е нарушено, и затова пита Уеб дали е гледал мача на Филаделфия снощи.

— Отборът на Филаделфия е умряла работа — подмята Рони Харисън.

Бъди се включва, цитирайки статистиката, че Филаделфия е загубила двайсет и три от последните си трийсет и четири мача.

— Аз съм католичка — казва Синди на приятелката на Бъди толкова тихо, че Хари трябва да се напрегне, за да я чуе. — И свещениците ни казваха, че подобни неща са дяволска работа.

Докато споделя това, тя опипва малкия кръст, който виси на врата й на толкова тънка верижка, че дори не е оставила бял отпечатък по загорялата й шия.

— Излизането на Бова много им повлия — казва Уеб разсъдливо и забучва още една цигара в сбръчканото си лице, повдигайки гумената си горна устна като камила. Този следобед беше спечелил осемдесет и четири точки с няколко тройни удара по тревата.

Дженис пита Телма откъде си е купила този разкошен бански костюм. Сигурно е пияна.

— Такива вече не се намират в „Кролс“ — чува я Заека да казва.

Дженис носи стар син бански от две части, с бяла жилетка в тон с белия й екип за тенис. В ръката си държи цигара и Уеб Мъркет се навежда към нея с тюркоазената си газова запалка. „Не е толкова зле“ — мисли си Хари, припомняйки си как я чука, докато спеше. Или не спеше, защото май почна да стене и след това спря да хърка. В сравнение с пасивната и изпита Телма кокалестото тяло на Дженис е пълно с енергия, капачките на коленете й напират под кожата, докато се навежда да запали цигарата си. Прави това с вродена грация. Уеб я уважава като дъщеря на Фред Спрингър.

Хари се чуди къде е дъщеря му през този следобед, там някъде из провинцията. Сигурно помага с вечерята, след като е нахранила пилците или каквито животни гледаха. В провинцията неделите не се различават от делниците, животните не разбират от почивни дни. Дали е ходила на църква сутринта? Рут не се занимаваше с подобни неща. Изобщо не може да си представи Рут на село. За него тя представляваше града, онези солидни червени тухлени редици на Брюър, които приемат съдбата си. Питиетата идват. Одобрителни възклицания, като по рекламите за бира. Синди Мъркет решава да заслужи питието си с още една дължина в басейна. Когато става, по задната част на бедрата й се виждат малки квадратни отпечатъци от стола, а мокрото долнище на оскъдния й бански се е впило в двете тънки дъги под симетричните трапчинки, издълбани в кожата й като малки водовъртежи. На Хари му се завива свят от тази гледка. Нали водеше Рут в обществения басейн в Западен Брюър? Паметен ден. Мирис на трева изпод влажната хавлия, просната в сянката на дърветата до малкия басейн. Сега седят в столове от емайлирана тел, които, ако нямат възглавнички, оставят отпечатък като вафла по бедрата ти. Планината се приближава. Слънцето отвъд града почервенява, обагряйки в злато върховете на дърветата, които приличат на грива по гребена на Пемакуид, и сгъстява тъмнината между короните им в полюшващата се гора, която покрива земята между билото и игрището като мек килим. В отдалечения му край все още има играчи, дребни като мравки. Докато очите му привикват с далечината, Синди се гмурка и няколко капки опръскват голите гърди на Хари, широки като огряната планина. Съставя наум думите: „Вчера, докато се прибирах, чух по радиото една смешна случка…“.

— … ако имах хубави крака като твоите — искрено казва на Дженис жената на Рони.

— О, но ти имаш прекрасна талия. Аз понапълнях с годинките. Хари казва, че приличам на кисела краставичка. — Кикот. Първо започва да се киска, после започва да заваля.

— Изглежда ми заспал.

Той отваря очи и казва:

— Вчера, докато се прибирах, чух по радиото една смешна случка.

— Трябва да уволнят Озарк — настоява Рони на висок глас. — Той е загубил уважението им. Докато не го консервират и не продадат Роуз, Филаделфия са УМРЕЛИ, мъртви.

— Слушам те — казва ужасната приятелка на Бъди, така че Хари трябва да продължи.

— Ами, говорителката по радиото съобщи за някакъв лекар от Балтимор, който убил една гъска със стик за голф на самото игрище.

— Гъска за голф — киска се Дженис.

Някой ден ще вземе един голям камък и с огромна наслада ще смачка черепа й с него.

— Къде чу това, Хари? — пита Уеб Мъркет, включвайки се късно, но учтиво наклонил издължената си глава, примижавайки с око, за да избегне дима от цигарата си.

— Вчера по радиото, докато се прибирах вкъщи — отговаря Хари, съжалявайки, че изобщо беше споменал за това.

— Като говорим за вчера — Бъди просто се чувства длъжен да го прекъсне, — видях опашка за бензин дълга пет пресечки. На онази бензиностанция на „Съноко“ на ъгъла на „Еш“ и Четвърта улица, опашката продължаваше по Четвърта до „Бътънууд“, после по Пета и оттам обратно до „Еш“, а друга опашка се беше извила от отсрещната страна на „Еш“. Дори имаше регулировчици. Не можех да повярвам, колите продължаваха да се редят. Пет шибани пресечки.

— Един голям дилър на петрол за битови нужди, който ни е клиент — казва Рони, — твърди, че имат достатъчно суров петрол, но просто са решили да спрат кранчето на бензина, за да произвеждат повече нафта за отопление. Според тях зимата е вече тук. Попитах тоя тип какво ще стане със средностатистическия шофьор, а той ме изгледа странно и каза: „Да ходи на майната си, вместо да кара всеки уикенд до плажа на Джърси“.

— Рони, Хари се опитва да ни разкаже нещо — казва Телма.

— Няма значение — отговаря той, наслаждавайки се на продължителното внимание, на комедията на забавянето.

Слънцето огрява планината. Вторият джин циркулира във вените му, приповдигайки настроението му. Обожава тази компания, неговата компания и компаниите на съседните маси, които спокойно могат да се смесят с тях, всеки познава всекиго, дори децата в басейна, които все някой ще спаси, даже онази спасителка с карамелен тен, която правеше балончета с дъвката си, да не беше на смяна. Обожава факта, че всичко това е на кредит, че клубът не си иска парите до десето число всеки месец.

Започват да му се молят.

— Хайде, Хари, не ставай гаден — казва му приятелката на Бъди. Тя му знае името, значи и той трябва да разбере нейното.

Гретхен, Джинджър. Може това по бедрата й да не са пъпки, а обрив от шоколад или коприва. Изглежда алергична с това хлътнало лице, сякаш има трудности с дишането. Всеки си има своите недостатъци.

— Ами, някакъв лекар — отстъпва той — е хвърлен в затвора за това, че убил някаква гъска със стика си за голф на самото игрище.

— Кое игрище? — пита Рони.

— Знаех си, че ще ме питаш — отговаря Хари. — Ако не ти, то някой друг глупак.

— Сигурно с някой клин — вметва Бъди — право в гърлото. Аз бих й откъснал главата на място.

— Прекалено му е къса дръжката, нямаше да можеш да се приближиш достатъчно — спори Рони. Той примижава, като че ли да премери някакво разстояние. — Бих казал номер пет или дори четири ще е подходящият стик. Хей, Хари, какво ще кажеш за онзи удар с железния стик, който забих в петнайсетата дупка чак от другата страна на пясъчния ров? Все още е в неравната част на игрището.

— Бутна я с лакът — отговаря Хари.

— Какво?

— Видях те да побутваш топката, за да я насочиш.

— Дай да се изясним. Да не би да казваш, че съм излъгал?

— Нещо такова.

— Доразкажи ни историята, Хари — казва Уеб Мъркет, като пали нова цигара, за да подчертае търпението си.

Джинджър е на игрището. Телма Харисън го зяпа зад огромните си кафяви слънчеви очила и това го разсейва.

— Е, защитата на лекаря била, че неволно е ударил гъската с топка за голф и толкова лошо я ранил, че е решил да я довърши със стика си, за да й спести мъките. След това говорителката каза, тогава ми се стори много сладко, нали знаете беше жена…

— Чакай малко, скъпи, нещо не разбирам — прекъсва го Дженис. — Искаш да кажеш, че той е хвърлил топката към гъската?

— Боже Господи — извиква Заека, — колко съжалявам, че изобщо започнах да разказвам това. Хайде да си ходим.

— Не, разкажи ми — казва Дженис паникьосана.

— Той не е хвърлил топката, гъската е била на игрището, вероятно в някое езерце или на алеята и онзи тип е бил…

— Може да е бил вторият му удар и да я е праснал — предполага Бъди.

Безименната му приятелка се оглежда и пита с онзи фалшив момичешки глас:

— Разрешено ли е на игрището да има гъски? Искам да кажа. Може да ви звучи глупаво, Бъди е първият играч на голф, с когото излизам…

— На него ли викаш играч на голф? — прекъсва я Рони.

Бъди казва:

— Четох за някакво игрище в Аляска, където се разхождат северни елени. Може да е било в Швеция.

— Чувал съм за лосове по игрищата в Мейн — казва Уеб Мъркет. Снишаващите се слънчеви лъчи пламтят в извитите му вежди. Изглежда тъжен. Сигурно и той усеща действието на алкохола, защото продължава да бръщолеви: — Чудя се защо никога не сме чували за шведски играч на голф. Чували сме за Бьорн Борг и онзи скиор Стенмарк.

Заека решава да довърши започнатото:

— И говорителката казва: „Убийство по милост или най-долно убийство?“.

— Ох! — възкликва някой.

Рони се преструва, че мисли:

— Трябвало е да играе с дървен стик номер четири и да довърши гъската с крак.

— Никой не чу края на разказа — протестира Хари.

— Аз го чух — казва Телма Харисън.

— Всички го чухме — обажда се Бъди. — Просто за мен това е голямо нещастие — продължава той строго зад очилата си с метални рамки, така че първоначално жените решават, че говори сериозно. — Никой тук, абсолютно никой не показа съчувствие към бедната гъска.

— Някой е показал достатъчно съчувствие, за да изправи човечеца пред съда — отбелязва Уеб Мъркет.

— Явно се намирам сред хора, които въпреки че се преструват на либерални и толерантни, в действителност са против гъските — оплаква се Бъди неумолимо.

— Кой, аз ли? — пита Рони високо, с глас като на гъска.

Заека мрази подобни шеги, но другите изглежда ги харесват, включително жените.

Синди е излязла от басейна, покрита с блестящи капчици вода. Стои там, а банският й е малко накриво, тя го оправя и се изчервява от смеха им.

— За мен ли говорите? — Малкото кръстче блещука на врата й. Ходилата й изглеждат бледи върху плочките около басейна. Интересно колко бяла остава горната част на ходилата.

Уеб прегръща широкия ханш на съпругата си.

— Не, мила. Хари ни разказваше някаква тъпа гъша история.

— Разкажи ми, Хари.

— Не сега, никой не я хареса. Уеб ще ти я разкаже после.

Сандра се приближава в зелено-бялата си униформа.

— Госпожо Енгстръм.

Тези думи стряскат Хари и той има чувството, че майка му е възкръснала.

— Да? — отговаря Дженис делово.

— Майка ви е на телефона.

— О, боже, сега какво? — Дженис се изправя, олюлява се леко и си придава нормален вид. Взима плажната си хавлия от облегалката на стола и я омотава около ханша си, за да не се разхожда само по бански пред множеството посетители на клуба.

— Какво мислиш, че става? — пита тя Хари.

Той свива рамене.

— Може би иска да разбере какво месо ще ядем довечера.

Умишлено я бодва пред всички. Ужасната приятелка се изкисква. Хари се засрамва и се замисля за ръцете на Уеб около бедрата на Синди. Тази компания може да провали брака ти, ако й позволиш. Не иска да става сантиментален. Дженис нарочно му казва:

— Скъпи, ще ми поръчаш ли още една водка с тоник, докато се върна?

— Не. — И допълва по-меко: — Ще си помисля.

Но хладината между тях е станала явна на цялата компания.

Мъркетови си казват нещо и решават, че май е станало време да си ходят, за да освободят тринайсетгодишната си детегледачка, дете на техен съсед. Същата светлина, която запали веждите на Уеб, сега осветява тънките косъмчета по настръхналите бедра на Синди. Без да се намята с кърпата си, тя се отправя към дамската съблекалня, бледите й крака оставят мокри стъпки по сивите плочки.

Чакай, чакай, неделята, уикендът не може да са свършили, в чашата остава още една златиста глътка. Върху прозрачната повърхност на масата, заобиколена от метални столове, чашите с напитки са отпечатали една призрачна мрежа от кръгове, които се виждат на светлината на залязващото слънце. Какво може да иска майката на Дженис? Обажда им се от един тъмен стар свят, който Хари помни, но иска да остави заровен, един свят на много дрехи и непроветрени преддверия, на кофи с въглища и тесни къщички със злобно спуснати щори, където фермерите вършат тежката работа, а собствениците на фабрики управляват града и земите. Тук майки завиват с хавлии излезлите си от водата зъзнещи деца. Хавлията на Синди виси на празния й стол. На Заека му се иска да е хавлиена кърпа под дупето на Синди. От тази мисъл устата му пресъхва. По нейния чатал няма никакви пъпки. Небеса! Поглежда нагоре и вижда планината да закрива слънцето, въпреки че столовете пускат дълги ромбовидни сенки. Бъди Ингълфингър говори на Уеб Мъркет разпалено с приглушен глас:

— Запитай се някога кой печели от инфлацията. Задлъжнелите, отрепките на обществото. Правителството също печели, защото събира повече данъци, без да е вдигнало ставките. Кой не печели? Хората с пари, онези, които си плащат сметките. И затова — гласът му се превръща в затворническо съскане — тези хора изчезват като червените индианци. Защо да работя — пита той Уеб, — когато парите излизат направо от джоба ми за добруването на онези, които не работят?

Хари оставя мислите си да блуждаят по планинския хребет, където облаците се вдигат като пара. Като по даден знак Маунт Пемакуид се слива с лятното небе, въпреки че басейнът вече е в сянка. Телма весело говори на приятелката си:

— Астрология, хиромантия, психиатрия — аз съм за всичко това. За всичко, което ти помага да оцелееш.

Хари мисли за собствените си родители. Те трябваше да членуват в някой клуб. Изживяха дните си в постоянна борба. Мама на нож със съседите, татко и съюзът му в омраза срещу собствениците на печатарската фабрика, където похаби живота си. И двамата презираха малкото приятели и роднини, които се опитваха да поддържат някакви контакти с тях. Четиримата — мама, татко, Хари и Мим — срещу целия свят, изпитвайки вина, ако потърсят приятел извън семейството. „Не се доверявай на никого: Анди Мелън не го прави, аз също.“ Милият татко. Така и не успя да изплува. Заека се носи над този стар запомнен свят богат, спокоен.

Бъди продължава огорчено:

— Парите, които излизат от един джоб, отиват в друг, не се изпаряват. Важните клечки забогатяват от това.

Един стол остъргва плочките и Заека чувства, че Уеб се е изправил. Гласът му идва отвисоко, тържествен и успокоителен:

— Явно единственото решение е сам да станеш важна клечка.

— Да, бе — казва Бъди със съзнанието, че го пренебрегват.

Едно петънце, някаква птица, може би митичният орел, но не, по-скоро ястреб, ако се съди по неподвижните му криле, флиртува в полета си с назъбения златистозелен хребет на планината над него като петънце на снимка от „Кодак“ или отвъд него извън погледа, докато синият облак се разгръща безкрайно и могъщо. Още един стол остъргва плочките. Чува името си. Дженис остро извиква: „Хари“.

Той бавно свежда поглед от тази величествена гледка и докато очите му привикнат, усеща внезапна болка в главата си, малко артериално бодване: вероятно мъжете започват да умират с подобни незначителни, необясними болки, някои бавно, като че ли са стъпкани от котка, а други бързо, като че ли са сграбчени от ястреб. Рак, инфаркт.

— Какво искаше Беси?

Дженис е задъхана, леко разтревожена.

— Казва, че Нелсън се е върнал. С момичето.

— Мелани — изрича Хари, доволен, че помни. Споменът за това го подсеща и за името на приятелката на Бъди. Джоан.

— Беше ми приятно да се запознаем, Джоан — казва й той за довиждане, стискайки ръката й. Прави добро впечатление. Хвърля сянка.

Докато кара към къщи мустанга кабрио на Дженис със спуснат гюрук, въздушната струя ги връхлита и създава илюзията за голяма и опасна скорост. Вятърът грабва думите им.

— Какво, по дяволите, ще правим с хлапето? — пита я той.

— Какво искаш да кажеш?

С развяна от вятъра тъмна коса Дженис изглежда съвсем различна. Присвила очи срещу порива на вятъра, с издадена горна устна, тя придържа коприненото шалче на главата си. Като Лиз Тейлър в „Място под слънцето“. Дори фините бръчки в ъгълчетата на очите й изглеждат очарователни. Още е с поличката за тенис и бялата кашмирена жилетка.

— Искам да кажа, ще си търси ли работа или какво?

— Но, Хари, той е още в колежа.

— Не се държи така обаче. — Хари има нужда да крещи. — Аз не бях един от онези шибани късметлии, които отидоха в колеж, а и те не хукваха към Колорадо да карат делтапланер и един Господ знае още какво, докато не изхарчат парите на бащите си.

— Изобщо не знаеш какво са правили. Както и да е, времената са различни. И да се държиш добре с Нелсън. След всичко, на което го подложи…

— Не само аз.

— … след всичко, което преживя, трябва да си благодарен, че още иска да се върне вкъщи.

— Не знам.

— Какво не знаеш?

— Тази работа не ми харесва. Напоследък съм толкова щастлив.

— Не бъди неразумен — казва Дженис.

От това се подразбира, че самата тя е разумна. Но едно от общите неща между тях е, че нейното объркване винаги е било в крак с неговото. Докато вятърът фучи край тях, той усеща внезапна плаха обич към нещо, което няма име. Към нея? Към живота му? Към целия свят? Идвайки от страната на Маунт Пемакуид, човек може да види разпрострелия се по планинския склон Маунт Джъдж от по-различен ъгъл, отколкото ако идва от Брюър: старата кашонена фабрика с тесни прозорци непосредствено до пресъхналите водопади, защото водата бе изпратена под земята да произвежда електричество, новите високи реклами на „Ексън“ и „Мобил“, поставени върху алуминиеви стълбове, забучени по шосе 422 като мистериозни антени, от Космоса. Множеството прозорци на къщите са обагрени в оранжево от слънцето, което струи от долината и се събира върху пясъчния връх на кулата на лютеранската църква, където Заека посещаваше неделното училище на стария свадлив фриц Крупенбах, който твърдеше, че за вярващите животът не е страшен, но за неверниците няма спасение и покой. Няма покой. Надписът ГЪСТО ЗАСЕЛЕН се мъдри върху една табела. Намалявайки скоростта, Хари решава да сподели с Дженис:

— Снощи бях започнал да ти разказвам, че вчера във фирмата дойде една двойка и момичето ми напомни за Рут. Даже изглеждаше горе-долу на такава възраст. Беше малко по-слабичка и не говореше точно като нея, но в нея имаше нещо, не знам точно какво.

— Богатото ти въображение, ето какво. Разбра ли как се казва?

— Попитах я, но не ми каза. Беше доста сладка. Като че ли флиртуваше, но човек не може да е сигурен.

— И ти мислиш, че това момиче е твоя дъщеря.

От тона й разбира, че не е трябвало да й казва.

— Не съм казал точно това.

— А какво точно каза? Казваш ми, че все още си мислиш за онази стара торба, която чукаше преди двайсет години, и че сега двамата с нея имате мила малка дъщеричка.

Поглежда към Дженис и тя вече не му прилича на Елизабет Тейлър със здраво стиснатите и набръчкани устни, които като че ли са изпържени в гнева й. Ида Лупино[9]. Къде се дянаха всички готини холивудски кучки? От години на влизане в града имаше само знак „Стоп“ на ъгъла, където Джексън стрийт се спуска към „Централ“, но миналата година синът на местен жител се размаза в една кола, защото не беше спрял на знака, и градската управа сложи светофар, който обикновено само мигаше жълто от едната страна и червено от другата. Хари натиска спирачките и завива наляво. На завоя Дженис се навежда и крещи в ухото му:

— Ти си луд. Винаги искаш това, което нямаш, вместо това, което имаш. Усмихваш се мечтателно, като се сещаш за онова момиче, което не съществува, докато истинският ти син, този, който си създал с жена си, те чака вкъщи и казваш, че ти се ще да си остане в Колорадо.

— Наистина ми се ще — отвръща той, само и само да смени темата. — Но не си права, че искам това, което нямам. Даже съм доста доволен от това, което имам. Проблемът е, че понякога започвам да се притеснявам, че някой ще ми го отнеме.

— Е, това няма да е Нелсън. Той не иска нищо от теб, освен малко любов и не я получава. Не мога да разбера защо си такъв неестествен баща.

За да могат да приключат спора, преди да стигнат до къщата на мама Спрингър, той намалява по „Джексън“ под сенчестите преплетени клони на кленовете и кестените, под чиято плътна сянка денят изглежда към края си.

— Хлапето ме мрази — казва той, за да види реакцията й.

Тя отново се пали:

— Непрекъснато го повтаряш, но това не е вярно. Той те обича. Или поне те обичаше.

Там, където небето прозира между преплетените корони на дърветата, все още мъждука слаба светлина, едно проблясване, което играе по лицата и ръцете им като нощна пеперуда. Поуспокоена, тя казва намусено:

— Едно нещо да ти е ясно — не искам повече да чувам за скъпата ти незаконна дъщеря. Самата представа за нея е отвратителна.

— Знам, не мога да си обясня защо изобщо го споменах.

Погрешно беше приел, че двамата са едно цяло, и й беше доверил този негов призрак. Женените правят подобни грешки.

— Отвратително! — крещи Дженис.

— Никога повече няма да го спомена — обещава той.

Завиват по „Джоузеф“, покрай пожарния кран, който все още носи клоунския костюм на червени, бели и сини райета, който учениците му облякоха преди три години по случай двестагодишнината на града. Прясната му ненавист към нея го прави любезен.

— Да вкарам ли колата в гаража?

— Паркирай я отпред, на Нелсън може да му трябва.

Краката му натежават, докато се качват по стълбите, като че не могат да преодолеят гравитацията. Преди години двамата с хлапето преживяха нещо, за което Заека успя да си прости, но за което знаеше, че синът му никога не му прости. Едно момиче на име Джил умря, когато къщата на Хари се запали, момиче, което Нелсън беше обикнал почти като сестра. Дори повече от сестра. Но годините си минаваха, оцелелите позакърпиха положението и много други се присъединиха към мъртвите, отнесени от болести, за които само Господ имаше вина, както и за това, че онази случка вече не изглеждаше толкова тъжна. Сякаш Джил се беше преместила в друг град, където населението се разрастваше. Сега щеше да е на двайсет и осем. Нелсън е на двайсет и две. Като си помисли човек колко упреци трябва да понася Господ.

Предната врата на мама Спрингър заяжда и изскърцва след побутването. Всекидневната е тъмна и сред бъркотията от тапицирани мебели се мъдрят няколко туристически раници. Разнебитен куфар, който определено не е на Нелсън, стои на площадката на стълбището. От верандата долитат гласове. Те намаляват гравитацията на Хари и сякаш опровергават световните слухове за всеобща смърт. Той тръгва към гласовете, минава през трапезарията и кухнята към верандата с чувството, че е прекалено пиян, за да бъде достатъчно предпазлив, че е една твърде дебела, мека и широка мишена.

Листата на бука засенчват верандата. Лица и гласове се надигат от тръбната градинска мебел като облак от експлозия без звук по телевизията. Сега, когато е на средна възраст, светът все по-често се втурва към него като объркани кадри от екрана, подобно на образите, които минават пред очите ни, преди да заспим, и които означават нещо за нас само ако не се вгледаме в тях отблизо, а след това ни събуждат с шок. Момичето веднага става, къдрокосо, пълничко, с блестящи кафяви очи, които изпълват цялото й лице, и рубиненочервена усмивка с трапчинки като от картичките за Свети Валентин от началото на века. Носи дънки, които са видели какво ли не, и индийска бродирана риза, на която липсват няколко пайети. Нервното й влажно ръкостискане го изненадва.

Нелсън отпуснато става. Обичайното му тревожно изражение е скрито зад планинския тен и той изглежда отслабнал и заякнал в раменете. Прилича по-скоро на зло куче, отколкото на малко кутре. Беше подстригал късо дългата си до раменете коса и сега тя стърчеше.

— Татко, това е приятелката ми Мелани. Баща ми, майка ми. Мамо, това е Мелани.

— Радвам се да се запозная и с двама ви — казва момичето с веселата си червена усмивка, като че ли тези обикновени думи са началото на някоя шега или малък цирков номер. Ето какво му напомня — онези малко нереални, но очевидно смели жени от цирковете, които висят на зъбите си, ходят на един крак по кадифено въже и правят подскоци в обсипаното с пайети пространство, въпреки че е облечена с онези небрежни дрехи, зад които днешните момичета се крият. Една странна стена, една огледално гладка повърхност незабавно се спуска между него и това момиче, стена на незаинтересованост, която той приема за добронамерен жест към сина си.

Нелсън и Дженис се прегръщат. Тези малки ръце на Спрингърови. Хари си спомня думите на майка си, докато гледа как ръцете на Нелсън се притискат към екипа за тенис на Дженис. Нещо в тези хитри малки лапички, в извивката на тези къси криви пръсти издава скрита сила. Ноктите му са изгризани и луните им не се виждат. Дженис е предала своя тъжен упорит навик на Нелсън: Бедните духом.

Въпреки това любовта непохватно залива колебливото пространство, когато Дженис се отдръпва, за да поздрави Мелани, и Нелсън казва „хей, тате“. Като негов баща Хари се чуди дали да се здрависат, или да го прегърне.

— Изглеждаш доста заякнал — казва Хари.

— Чувствам се като пребит.

— Как пристигнахте толкова бързо?

— На стоп, а малко след Канзас до Индианаполис с автобус.

Места, които Хари не е посещавал въпреки неспокойния си дух. Момчето продължава:

— Предната нощ прекарахме в едно поле в Западен Охайо, някъде след Толедо. Беше странно. Бяхме се надрусали с шофьора на един изрисуван камион, който ни взе, и когато ни свали, двамата с Мелани бяхме страшно объркани, трябваше непрекъснато да си говорим, за да не ни обземе паника. Земята беше по-студена, отколкото можеш да си представиш. Събудихме се премръзнали, но поне дърветата вече не ни приличаха на октоподи.

— Нелсън — извиква Дженис, — можело е да ти се случи нещо ужасно. И на двамата.

— На кого му пука? — пита момчето. Обръщайки се към баба си Беси, която седи потънала в мислите си в най-тъмното ъгълче на верандата, той казва:

— На теб няма да ти пука, нали, мамче, ако хвърля топа?

— Всъщност ще ми пука — отговаря тя високо, — ти беше зеницата на окото на дядо си.

Мелани успокоява Дженис:

— Обикновено хората са много доброжелателни.

Гласът й е странен, гърлен, като че ли току-що е спряла да се смее неистово, със стаена мелодичност. Съзнанието й сякаш е насочено към някаква далечна весела случка.

— Рядко се срещат лоши хора и те обикновено се държат добре, стига да не показваш страх.

— Какво мисли майка ти за това пътуване на автостоп? — пита Дженис.

— Мрази го — отговаря Мелани и се изсмива на глас, а къдриците й се поклащат. — Но тя живее в Калифорния. — Става сериозна, а очите й греят спокойно, като лампи. — Сериозно, това е екологично обосновано, спестява толкова много бензин. Повече хора трябва да го правят, но ги е страх.

На Хари му прилича на симпатична жаба, въпреки че тялото й, доколкото може да види под тези размъкнати дрехи, е достатъчно човешко и дори хубаво. Той казва на Нелсън:

— Ако си беше разпределил парите по-добре, можеше да си вземеш автобуса.

— Автобусите са скучни, татко, и пълни с отрепки. В автобуса не научаваш нищо.

— Вярно е — припява Мелани. — Мои приятелки са ми разказвали ужасни истории, които са им се случвали по автобусите. Шофьорите нищо не могат да направят, просто си карат и ако им заприличаш на хипи, започват да тормозят момчето.

— Светът вече не е безопасен — заявява мама Спрингър от тъмния си ъгъл.

Хари решава да се държи като баща.

— Радвам се, че успяхте — казва на Нелсън. — Гордея се, че се оправяш така добре. Ако бях пътувал из Америка повече, когато бях на твоите години, сега щях да съм по-добър гражданин. Единственият път, когато пътувах на стоп, беше, когато чичо ти ме прати до Тексас. Лубок, Тексас. В събота вечер — обяснява той на Мелани — ни пускаха по средата на едно огромно пасище. Казваше се Форт Ларсън.

Преиграва. Говори прекалено много.

— Татко — обажда се Нелсън нетърпеливо, — сега навсякъде е еднакво. Едни и същи супермаркети, едни и същи пластмасови боклуци. Няма нищо за гледане.

— Нелсън е разочарован от Колорадо — казва Мелани с веселия си глас.

— Щатът ми хареса, просто не харесвам подлеците, които живеят там.

На лицето му отново се прокрадва онова огорчено незряло изражение. Хари осъзнава, че никога няма да разбере какво се е случило в Колорадо, какво е накарало сина му да се върне при него. Също както учениците, които пред родителите си твърдят, че те не са започнали първи боя.

— Вечеряли ли са тези деца? — пита Дженис, опитвайки се да играе ролята на добра майка. Бързо се забравя.

Мама Спрингър обявява с неочаквано задоволство:

— Мелани направи страхотна салата от това, което намери в хладилника и градината.

— Много ми харесва градината ви — казва Мелани на Хари. — Малката портичка. Нещата растат толкова красиво тук.

Не може да понася чуруликането й и начина, по който през цялото време го зяпа в лицето, като че ли се страхува, че няма да разбере нещо.

— Да — отговаря, — малко е потискащо. Останало ли беше студено месо?

— Мелъни е веги, татко — заявява Нелсън.

— Веги?

— Вегетарианка — обяснява синът с типичния си хленч.

— Ааа, е, това не е противозаконно.

Нелсън се прозява.

— Май ще си лягаме. С Мелани сме спали само около час миналата нощ.

Дженис и Хари се напрягат и оглеждат Мелани и мама Спрингър.

Дженис казва:

— Ще отида да оправя леглото на Нелсън.

— Вече го оправих — казва майка й. — И леглото в старата стая за шиене. И без това няма какво да правя сама, вие двамата прекарвате все повече време в клуба.

— Как беше в църквата? — пита я Хари.

Мама Спрингър отговаря неохотно:

— Не беше много вдъхновяващо. Бяха извикали някакъв мъж от „Сейнт Мери“ в Брюър, който пееше с тънък глас като жена.

Мелани се усмихва:

— Контратенор. Навремето брат ми беше контратенор.

— И какво стана после? — пита Хари, прозявайки се. Досеща се: — Мутира му гласът.

Очите й са сериозни:

— О, не, започна да играе поло.

— Звучи ми доста интересно.

— Всъщност той ми е полубрат. Баща ми е бил женен преди.

Нелсън казва на Хари:

— Двамата с маминка изядохме месото, татко, нали не сме вегетарианци.

Хари пита Дженис:

— А аз какво да ям? В тая къща умирам от глад.

Тя пренебрегва оплакването му с царствено движение, което не притежаваше преди десет години:

— Не знам, тъкмо си мислех да хапнем нещо в клуба, когато мама се обади.

— Не ми се спи — казва Мелани на Хари.

— Може да я разведеш малко наоколо — предлага той — и може да купите по една пица, докато се разхождате.

— На запад — казва Нелсън — почти не ядат пици, непрекъснато нагъват онези отвратителни мексикански боклуци — такос и чили. Отврат.

— Ще се обадя в пицарията на Джордано, помниш ли къде е? На една пресечка от сградата на съда, на Седма улица?

— Татко, цял живот съм прекарал в този шибан град.

— Аз също. Какво ще кажете за една пица „Пеперони“? По-добре да си вземем две. Обзалагам се, че Мелани още е гладна. Една „Пеперони“ и една комбинирана.

— Господи, татко, непрекъснато ти повтаряме, че Мелани е вегетарианка.

— Да, бе, вярно, ще поръчам една обикновена. Нямаш нищо против сиренето, нали, Мелани? И гъбите? Какво ще кажеш за една пица с гъби?

— Преядох. — Момичето просто грее, гласът му като че ли е забавен от самото бреме на щастието. — Но с удоволствие ще се повозя с Нелсън, местността наистина ми харесва. Толкова е тучно и къщите са спретнати.

Дженис подхваща темата, докосвайки момичето по ръката — още един жест, който не би си позволила в миналото:

— Видяхте ли горния етаж? — пита. — Обикновено за гостна ползваме стаята срещу стаята на майка, за да може да се ползва нейната баня.

— О, аз изобщо не очаквах да си имам стая. Мислех си да спя в спалния чувал на дивана. Нямаше ли един голям диван в онази стая, в която влязохме най-напред?

Хари я уверява:

— Не ти трябва да спиш на онзи диван, толкова е прашен, че ще кихаш до смърт. Стаята на горния етаж е хубава, наистина, ако нямаш нищо против да си я делиш с шивашки манекен.

— О, не — отговаря момичето. — Трябва ми само едно ъгълче, където да не преча на никого, докато си намеря работа като сервитьорка.

Старата дама се размърдва и премества чашата си с кафе от скута си върху сгъваемата масичка до стола.

— Години наред сама си шиех дрехите, но когато ми се наложи да сложа очила, вече не можех да шия дори копчетата на Фред — съобщава тя.

— По онова време и без това вече беше богата — казва й Хари с явно задоволство, че въпросът със спането някак се разреши толкова гладко.

Ако разсърдиш старата лейди Спрингър, няма прошка, тя никога не забравя. През първите години от брака им Хари беше доста суров към Дженис и злобата все още личеше около устата на Беси. Той тръгва от верандата към телефона в кухнята. Докато звъни в пицарията, Нелсън се приближава към него и започва да рови из джобовете му.

— Хей — казва бащата, — какво ме пребъркваш?

— Търся ключовете от колата. Мама каза да взема колата отпред.

Хари намества телефонната слушалка между ухото и рамото си и изважда ключовете от левия си джоб. Докато му ги подава, за първи път поглежда Нелсън право в лицето. Не открива нищо от самия себе си, освен късия прав нос и малкото място в косата над веждата му, което кара няколко косъмчета да стърчат в друга посока, сякаш изразяват съмнение. Странно нещо са гените. Толкова точно са запаметили кода, че могат да пренесат едно такова малко нещо. Онова момиче имаше същата стойка като Рут: леко издадената горна устна и бедрата й — меки и в същото време стегнати, утешителни.

— Благодаря, тате.

— Не се мотайте. Няма нищо по-лошо от студена пица.

— Какво искате да кажете? — пита студен глас от другата страна на линията, след като най-накрая е благоволил да вдигне телефона.

— Нищо, извинете — отговаря Хари и поръчва три пици: една „Пеперони“, една комбинирана и една с гъби, в случай че Мелани промени решението си. Дава на Нелсън десет долара:

— Трябва да си поговорим, Нели, когато си починеш малко.

Забележката сякаш върви заедно с парите. Синът му не отговаря и взима банкнотата. Когато младите тръгват, Хари се връща на верандата и казва на жените:

— Не беше толкова зле, нали? Май няма нищо против да спи в шивачната.

— Така изглежда, но не означава, че ще спи там — мрачно изрича мама Спрингър.

— Така е — съгласява се Хари. — Как ви се струва? Приятелката?

— Прилича ли ти на приятелка? — пита Дженис. Най-накрая е седнала и в ръката си държи малка чашка. По цвета на течността не може да определи какво пие, нещо лепкаво, но наситено червено като крем — содата от едно време или като течността в термометрите.

— Какво искаш да кажеш? Прекарали са миналата нощ заедно в едно поле, а един Господ знае къде са спали в Колорадо. Сигурно в някоя пещера.

— Не съм сигурна, че сега нещата стоят така. Днешните момчета и момичета се опитват да бъдат приятели, не като нас навремето.

— Нелсън не изглежда доволен — обявява мама Спрингър авторитетно.

— Кога пък е изглеждал доволен? — пита Хари.

— Като малък ми изглеждаше много благонадежден — казва баба му.

— Беси, ти какво мислиш, че го води тук?

Старата дама въздиша:

— Някакво разочарование, нещо, което е било прекалено голямо за него. Ако това момиче не се държи добре под покрива ми, аз се изнасям. След службата в църквата говорих с Грейс Стул и тя е склонна, бедната, да се пренеса при нея. Смята, че това може да удължи живота й.

— Мамо — пита Дженис, — не изпускаш ли сериала „Всички от семейството“?

— Ще дават серия, която съм гледала, онази, в която старата приятелка на Арчи се връща да го моли за пари. Сега през лятото дават само повторения. Надявам се обаче да гледам „Джеферсънови“ в девет и половина преди онова предаване за Мойсей, ако остана будна. Май ще се кача горе да си вдигна краката. Когато оправях леглото на Нели, си ударих крака в таблата и сега вената не спира да пулсира.

Изправя се и лицето й трепва.

— Мамо — казва Дженис нетърпеливо, — аз щях да оправя тези легла, ако ме беше изчакала. Чакай да се кача с теб да видя гостната.

Хари ги следва към трапезарията. На верандата е станало прекалено трагично — букът е притъмнял като мастило, привлечените от светлината нощни пеперуди разбиват крилете си в прозореца. Харесва му да гледа под поличката на Дженис, докато се качва нагоре с майка си, за да се увери, че всичко е наред. Трябва да се опита да я чука някой път, когато и двамата са будни. Можеше да се качи и да й помогне, но екзотичното бяло лице на жената на корицата на юлския брой на „Консюмър Рипортс“ неустоимо го привлича. Сутринта беше свалил списанието, за да го прочете в приятния час, преди мама да отиде на църква, а двамата с Дженис да тръгнат за клуба. То все още лежи на облегалката на фотьойла, който служеше за вечерния трон на стария Фред. Човек не можеше да го помръдне оттам; дори и когато отидеше в банята или в кухнята да си вземе диетична пепси-кола, никой не смееше да седне на стола. Хари се настанява в него. Момичето на корицата носи бяло бомбе върху гримираното си в бяло лице над реверите на чисто белия си смокинг; гримирана е в бяло, червено и синьо като клоун, а върху вдигнатата й ръка има капка лепкаво бяло тоалетно мляко за лице. Манекенките са проститутки, момичетата в порнофилмите гримират лицата си така. БРОДУЕЙ ТЕСТВА ТОАЛЕТНИТЕ МЛЕКА ЗА ЛИЦЕ, пише под снимката й, тъй като млеката за лице са един от артикулите, изпробвани в този брой, заедно с домашното сирене (колко нечисто е то; доста е замърсено), климатиците, стереоуредбите и отварачките за консерви (Защо изобщо произвеждат правоъгълни консервени кутии?). Той обръща страницата, за да разгледа статията за климатиците, и прочита, че ако живееш в район с висока влажност (а той смята, че живее, поне в сравнение с Аризона), почти всички модели имат склонност да капят, някои толкова обилно, че се превръщат в съмнителен избор, особено за инсталиране във вътрешен двор или над пътека. Щеше да бъде добре да има вътрешен двор, както и сенчеста всекидневна, като тази на Уеб Мъркет. Уеб и онази сладка малка кучка Синди винаги изглеждат като извадени от списание. Въпреки това Заека е доволен. Винаги е харесвал домашния уют. Над него жените забързано оправят стаята, а лятната нощ залива прозорците му като езеро. Успява да прочете за стереоуредбите и дори част от статията за заеми за коли, преди Нелсън и Мелани да изникнат в нощта с три мазни кутии с пица. Хари бързо сваля очилата си за четене. С тях се чувства странно гол.

Лицето на сина му се е разведрило и дори може да се каже, че изглежда весело.

— Хей — казва той, — мустангът на мама наистина може да върви, ако го помолиш както трябва. Някакъв първобитник в „кади“ от шейсет и девета непрекъснато форсираше двигателя, но аз го подминах като пътен знак. Следваше ме през целия път до моста над Рънинг Хорс. Беше доста страшничко.

— Оттам ли идвате? Боже, нищо чудно, че се забавихте толкова.

— Нелсън ме разведе из града — обяснява Мелани с музикалната си усмивка, която сякаш оставя следи от тананикане в пространството, и тръгва към кухнята с кутиите пица. Вече има онази изправена походка на сервитьорка.

Той се провиква след нея:

— Градът е виждал и по-добри времена.

— Мисля, че е красив — долита отговорът й. — Хората боядисват къщите си в най-различни цветове като в страните на Средиземно море.

— Мексиканците си ги боядисват така — уточнява Хари. — Мексиканците и испанците.

— Татко, това са предразсъдъци. Трябва да пътуваш повече.

— Ами, това е на шега. Обичам всички, особено когато прозорците на колата ми са затворени — и добавя — „Тойота“ щяха да платят двамата с майка ти да отидем до Атланта, но точно тогава някакво представителство около Харисбърг продаде повече коли и заминаха вместо нас. Беше някакво регионално събитие. Стана ми гадно, защото Югът винаги ми е бил интересен, обожавам топлото време.

— Не бъди толкова стиснат, татко. Избери си почивка и си плати сам.

— Каква ти почивка, така сме загазили с онази фирма в Поконос.

Гордостта на стария Спрингър.

— В Кент изкарах курс по социология. Причината да си толкова пестелив е, че като си бил малък по време на Депресията, си свикнал с беднотията. Бил си травматизиран.

— Не бяхме толкова зле. Татко изкарваше прилични пари, печатарите не ги съкращаваха като някои други. Както и да е, кой казва, че съм стиснат?

— Вече дължиш на Мелани три долара. Трябваше да взема назаем от нея.

— Да не би трите пици да струват тринайсет долара?

— Взехме и няколко бири.

— Двамата с Мелани може сами да си плащате бирата. Ние не пием бира, прекалено калорична е.

— Къде е мама?

— Горе. И още нещо. Не оставяй колата на майка си отпред със свален гюрук. Дори когато не вали, от клена пада нещо лепкаво върху седалките.

— Мислех пак да излезем.

— Шегуваш ли се? Нали каза, че сте спали само един час?

— Татко, престани да ме поучаваш, вече съм почти на двайсет и три.

— На двайсет и три и без никакъв ум. Дай ми ключовете. Ще вкарам мустанга в гаража.

— Мамооо — момчето крещи към горния етаж, — татко не ми дава да карам колата ти.

Дженис слиза долу. Облякла си е ментовозелената рокля и изглежда уморена. Хари й казва:

— Помолих го само да я паркира в гаража. Смолата от клена пада по седалките и те започват да лепнат. А той иска пак да излиза. Господи, почти десет часът е.

— Кленът спря да капе вече — отговаря Дженис, а на Нелсън казва просто:

— Ако няма да излизаш пак, вдигни гюрука. Оня ден имаше ужасна буря, даже валя град.

— Защо мислиш — пита я Заека, — че гюрукът ти е целият лепкав и намазан с нещо черно? Смолата или каквото и да е там капе по брезента и не може да се изпере.

— Хари, колата не е твоя — заявява тя.

— Пииица — провиква се Мелани от кухнята, а гласът й е весел и гладък като перла. — Mangiamo, prego!

— Татко се е побъркал по колите, нали? — пита Нелсън майка си. — Като че ли сега, като ги продава, са станали вълшебни.

Хари я пита:

— Ами мама, ще яде ли пак?

— Каза, че й е лошо.

— Страхотно, в това й е чарът.

— Имаше доста вълнуващ ден.

— Аз също имах вълнуващ ден. Току-що ми казаха, че съм стиснат и че смятам колите за вълшебни. Не трябваше да се държи така, толкова злобно. Освен това, Нелсън, днес вкарах топка в осемнайсета дупка с един удар по-малко, сещаш ли се? Бих с железния стик, топката мина през поточето и продължи с лек десен наклон, а след това я издигнах на около седем метра и уцелих. Пазиш ли си още стиковете? Трябва да поиграем.

И той бащински слага ръка на гърба на момчето.

— Продадох ги на един тип в Кент. — Нелсън бързо отстъпва, за да избегне допира на баща си. — Мисля, че това е най-тъпата игра, измисляна някога.

— Трябва да ни разкажеш за делтапланеризма — казва майка му.

— Готино е. Много е тихо. Носиш се по вятъра и не чувстваш абсолютно нищо. Някои хора се надрусват преди това, но тогава има опасност да си помислиш, че наистина можеш да летиш.

Сладката Мелани е подредила чинии и е извадила пиците от кутиите върху хартиени подложки. Дженис пита:

— Мелани, ти караш ли делтапланер?

— О, не — отговаря момичето. — Ще умра от страх.

Странно, но смехът й не прекъсва сияещия й поглед с цвят на карамел.

— Пру караше с Нелсън, но аз така и не се качих.

— Коя е Пру? — пита Хари.

— Не я познаваш — отговаря синът му.

— Знам. Знам, че не я познавам. Ако я познавах, нямаше да питам.

— Мисля, че всички сме уморени и раздразнителни — казва Дженис, докато вдига парче пица „Пеперони“ и го поставя в една от чиниите. Нелсън решава, че чинията е за него.

— Кажи на татко да престане да се обляга на мен — оплаква се той, сядайки на масата, като че ли току-що е паднал от мотор и се е натъртил.

В леглото Хари пита Дженис:

— Какво мислиш, че тормози хлапето?

— Не знам.

— Има нещо.

— Да.

Докато обмислят това, чуват телевизора в стаята на мама Спрингър. Явно гледа предаването за Мойсей, съдейки по библейските гласове, викове и тътен с музикално кресчендо между тях. Старата жена се унася от звука и понякога телевизорът пращи по цели нощи, докато Дженис не отиде на пръсти да го изключи.

Мелани си е легнала в стаята заедно с шивашкия манекен. Нелсън отиде да гледа „Джеферсънови“ с баба си и когато родителите му се качиха горе, вече си беше легнал в старата си стая, без да пожелае лека нощ. Натъртен. Заека се чуди дали младата двойка от провинцията ще дойде във фирмата утре. Бледото лице на момичето и шумът от телевизора в стаята на мама Спрингър се смесват в съзнанието му, докато екзалтираната музика се извисява.

— Как ти се стори момичето? — пита Дженис.

— Малката Мелани. Като призрак. Всички от тяхното поколение ли са такива, като че ли върху главите им току-що е паднал камък и това е най-върховното им преживяване?

— Мисля, че се опитва да спечели благоразположението ни. Сигурно е трудно да отидеш в къщата на гаджето си и да си намериш място. Аз не бих издържала и десет минути с майка ти.

Добре, че не знае за отровата, която майка му бълваше срещу нея.

— Мама беше като мен — отговаря Хари, — не обичаше тълпите.

Нови хора в двата края на къщата и духът на стария Спрингър във фотьойла на долния етаж.

— Не ми изглеждат много влюбени. Или днешната младеж е такава? Не се докосват.

— Сигурно не искат да ни шокират. Съзнават, че трябва да спечелят мама.

— Добре дошла в отбора.

Дженис обмисля това. Леглото от другата страна на стената проскърцва, чува се шум от тежки провлечени стъпки. Въодушевените викове от телевизора замлъкват. С едно щракване. Бърт Ланкастър тъкмо се беше развихрил. Тези зъби — дали наистина са негови? Всички звезди си правят коронки. Дори Хари имаше доста неприятности с кътниците, но сега са безопасно и безболезнено облечени в златни коронки от по четиристотин и петдесет долара.

— Още е будна — отбеляза Дженис. — Не може да заспи, отвътре й ври.

Произнася „с“-то меко като майка си. Носим наследствеността си скрита за известно време, докато не започне да прозира. През тези тесни спирали на ДНК.

С един порив на вятъра, като пред внезапен дъжд сенките от листата на бука се поклащат и хвърлят назъбеното си от уличната лампа отражение напред-назад върху повърхността, където таванът се слива с отсрещната стена. По улицата минават три коли една след друга и докато Хари лежи там в безопасност, усещането за плъзгащия се покрай него външен свят се слива с мъглявия покой на леглото му. Той е в леглото си, кътниците му са в коронките си.

— Тя е доста добра старица — казва. — В крак с времето е.

— Просто чака и наблюдава — изрича Дженис със зловеща нотка, която подсказва, че е по-будна от него. Пита: — Кога ще дойде моят ред?

— Ред? — Леглото леко се поклаща, Ставрос го чака до огромната витрина, огряна от прашната сутрешна светлина. Сам си го изпроси.

— Снощи си се изпразнил, ако съдя по мен и чаршафите.

Вятърът отново се размърдва. По дяволите. Кабриото е още на улицата със свален гюрук.

— Скъпа, беше дълъг ден. — Свършва му бензинът. — Извинявай.

— Простено ти е — казва Дженис. — Почти. — Решава да добави: — Ще започна да си мисля, че вече не те възбуждам.

— Не, наистина, днес в клуба си мислех колко по-секси изглеждаш от повечето жени, от старата Телма в малката си поличка и онази ужасна приятелка на Бъди.

— А Синди?

— Не е мой тип. Прекалено е дундеста.

— Лъжец.

Получи си го. Чувства се смъртно уморен, но въпреки това нещо го тегли от черната повърхност на съня и в онова полусъзнателно състояние, малко преди да пропадне, му се струва, че чува леки стъпки по коридора, забързани за някъде.

Мелани държи на думата си и си намира работа като сервитьорка в един нов ресторант в центъра по Уайзър стрийт, стар ресторант с ново име „Креп Хаус“. Предишното му име беше кафе „Барселона“, с боядисани керемиди и паеля, железни решетки и гаспачо; от време на време Хари обядваше там, но вечер в ресторанта се събираха неподходящите хора — хипита и испански семейства от юг вместо типовете с бели якички от Западен Брюър и високите части на булевард „Акация“, от които всеки ресторант в този град имаше нужда, за да процъфтява. Жителите на Брюър не си падаха по латинските елементи, особено след „Кармен Миранда“ и онези филми на „Уолт Дисни“ а ла „Saludos Amigos“. Заека си спомня, че навремето по Уорън авеню имаше клуб „Кастанет“, но испанското в него бяха само името му и оранжевите рокли на волани на сервитьорките. Преди кафе „Барселона“ да се превърне в „Креп Хаус“. Ресторантът се казваше „При Джони Фрай“, с добра солидна храна денем и нощем за старите немски гурмани[10], които вече бяха починали, отнасяйки със себе си тонове свински пържоли, кисело зеле и реки от бира „Сънфлауър“. Под най-новото си име ресторантът на Джони има истински успех. По обяд новото гладно племе служители от офисите в центъра излизат от банките, офисите на държавната администрация и пустите универсални магазини и си проправят път през горичката, с която градските архитекти наказаха Уайзър стрийт, сядат на малките дъсчени маси, наследени от кафе „Барселона“, и се нахвърлят върху превъзнасяните палачинки, увити около някакво мляно месо. Дори на път към къщи след някой филм в киното човек може да ги види насядали по двойки на светлината на свещите, наведени един към друг над палачинките, напълно откровени, мъжете в спортни костюми, а момичетата в рокли, които прилепват към телата им като наелектризирани.

Цяла дузина досущ като тях стоят във фоайето и чакат да се освободят места. Сигурно е нещо, свързано с диетите, решава Хари, в днешно време хората искат да ядат по-малко, а един креп звучи като похапване, докато една палачинка може да изплаши всички, освен децата и двутонните немски дебелани. Хари се възхищава на това ново платежоспособно племе клиенти. Светът отива към края си, но отнякъде непрекъснато се появяват нови хора, прекалено тъпи, за да го осъзнаят, които се държат, като че ли веселбата тъкмо започва. „Креп Хаус“ е такъв хит, че собствениците му са купили порутената съседна сграда и са го разширили в складовите й помещения, с изключение на стария магазин за цигари, където все още има малък газов фенер непосредствено до касовия апарат, непокътнат и в изправност. „Креп Хаус“ имаха нужда от нови сервитьорки точно за тази част на ресторанта. През някои дни Мелани работи обедната смяна от десет до шест вечерта, а в други е на работа от пет, та чак до един часа през нощта. Един ден Хари заведе Чарли там на обяд, за да види тази нова жена в живота на Енгстръм, но нещата не се развиха много добре. От неудобство, че бащата на Нелсън е в заведението с друг мъж, страните на Мелани поруменяха като рози, докато ги обслужваше сред обедната тълпа.

— Не изглежда зле — отбеляза Чарли, загледан в отдалечаващата се млада жена. Сервитьорките в „Креп Хаус“ са облечени в къси лилави полички с огромни панделки отзад, които се полюшват в такт с движенията им.

— Така ли ти се струва? — попита Хари. — А на мен не. Точно това ме тревожи, че не ме възбужда. Момичето живее с нас от две седмици и вече би трябвало да се катеря по стените.

— Не си ли малко старичък да се катериш по стените, а, шефе? Както и да е, някои мъже просто не се възбуждат от определен тип жени. Затова уволняват толкова много манекенки.

— Както казваш, има нужното оборудване. Огромни цици, ако си забелязал.

— Забелязах.

— Интересното е, че май и Нелсън не се възбужда от нея, доколкото разбирам. Вярно, че са приятели. Когато е вкъщи, двамата с Нелсън стоят в стаята му с часове, слушат старите му плочи и си говорят един Господ знае за какво. Понякога, когато излязат, Нелсън изглежда сякаш е плакал, но двамата с Джен мислим, че тя продължава да спи в шивачната, където я настанихме още през първата нощ, за да угодим на старата Спрингър, без да очакваме, че ще спазва условието. Всъщност Беси май взе да я харесва. Мелани й помага с домакинската работа повече от Дженис, така че в момента, където и да спи, старата ще се направи, че не забелязва.

— Не може да не се чукат — настоява Ставрос, слагайки ръце на масата по онзи типичен за него леко заплашителен начин — с обърнати нагоре длани и щръкнали палци.

— И аз така мисля — съгласява се Заека, — но децата в днешно време са толкова странни. Непрекъснато получават разни писма от Колорадо в продълговати бели пликове и стриктно им отговарят. Пощенската марка е от Колорадо, но обратният адрес е на някакъв деканат в Кент. Може да са го изхвърлили от колежа.

Чарли почти не го слуша.

— Може да се пробвам при нея, щом Нелсън не й обръща внимание.

— Стига бе, Чарли, не съм казал това, само не усещам подобни вибрации из къщата. Не мисля, че го правят на задната седалка на мустанга, тапицерията е винилова, а днешната младеж е много разглезена.

Той отпива от маргаритата си и обърсва солта от устните си. Барманът е същият като по времето, когато ресторантът се казваше „Барселона“, сигурно имат цяло мазе с текила.

— Честно да ти кажа, не мога да си представя Нелсън да чука когото и да било, вечно е недоволен.

— Прилича на дядо си. Фред беше доста секси, признай си. Не можеше да стои далеч от служителките, затова имаше такова текучество. Откъде каза, че е тя?

— Калифорния. Баща й явно е голям задник, живее в Орегон и е адвокат. Родителите й са разведени отдавна.

— Значи е доста далеч от дома си. Сигурно има нужда от по-зрял приятел.

— Е, аз съм насреща й.

— Ти си роднина, приятел. Не се броиш. Освен това тя не те възбужда и със сигурност го е разбрала. Жените усещат тия неща.

— Чарли, ти си достатъчно стар да й бъдеш баща.

— Ааа. Но средиземноморският тип жени обичат да гледат малко сиви косми по гърдите. Стария mastoras[11].

— Ами скапаното ти сърце?

Чарли се усмихва и слага лъжицата си в студената спаначена супа, която Мелани му беше донесла.

— Ще издържи още доста годинки.

— Чарли, ти си луд — казва Заека, възхищавайки се още веднъж на начина, по който през дългогодишното им приятелство този мъж се беше вкопчил в елементарните неща от живота. Неща, които той така и не можа да подреди в собствения си живот.

— Лудостта ни поддържа живи — заяви Чарли, като сръбва от супата с притворени зад цветните очила очи, за да й се наслади по-добре. — Прекалено много откачалки. Може Дженис да иска да я посетя; отдавна не сме се виждали. За да мога да усетя атмосферата.

— Слушай, човече, не мога да те каня у нас да съблазняваш приятелката на сина ми.

— Нали каза, че не му е приятелка.

— Казах, че не се държат така, но пък какво ли разбирам и аз?

— Имаш доста добър нюх. Имам ти доверие, друже. — Той сменя темата: — Защо Нелсън непрекъснато идва в работата?

— Не знам, сигурно няма какво да прави, докато Мелани е на работа. Мотае се из къщата с Беси и плува в клуба с Дженис, докато очите му не се зачервят от хлора. Известно време си търсеше работа из града, но нямаше късмет. А и не мисля, че се е постарал особено.

— Може да му намерим нещо във фирмата.

— Не искам, и без това вкъщи всичко се разви прекалено добре за него.

— Ще се връща ли в колежа?

— Не знам, страх ме е да го попитам.

Ставрос внимателно слага лъжицата в супата си.

— Страх те е да го попиташ — повтаря той. — Нали ти плащаш сметките. Ако моят баща беше казал, че го е страх да направи нещо, свързано с мен, покривът на къщата щеше да се срути.

— Може би страх не е точната дума.

— Ти използва тази дума. — Той поглежда нагоре през дебелите си очила, примигвайки като от някаква болка, за да разгледа Мелани по-добре, докато тя поднесе пред Хари „Crepe con Zucchini“, а пред Чарли „Crepe aux Champignons et Oignons“ сред вихрушка от волани. Ароматът от зеленчуците остава във въздуха като облак парфюм, който тя сякаш беше изпуснала от къдрите на униформата си, преди да отлети.

— Страхотно — казва Чарли, не за храната.

— Страхотно. — Заека все още не може да разбере кое е толкова страхотно. Представя си тялото й без къдрите и не усеща нищо, освен неопределен страх, като че ли вижда извадено от ножницата острие или гледа към неподвижна машина, с която нежното му тяло не трябва да се занимава.

Все пак се чувства длъжен да каже на Дженис една вечер:

— Отдавна не сме канили Чарли на гости.

Тя го поглежда с любопитство:

— Искаш ли? Не се ли виждате достатъчно в работата?

— Да, но ти не го виждаш.

— Отдавна ни мина времето за срещи.

— Слушай, човекът живее с майка си, която става все по-досадна. Така и не се ожени и непрекъснато говори за племенниците си, но мисля, че те изобщо не се…

— Добре, добре, не е нужно да ме увещаваш. Харесва ми да се срещам с Чарли, просто ми се струва странно, че ти нямаш нищо против.

— А защо да имам? Заради онази история ли? Вече съм я забравил. След нея ти стана по-добър човек.

— Благодаря ти — сухо казва Дженис.

Той гузно се опитва да си спомни преди колко време беше дарил Дженис с оргазъм. Тези юлски нощи, когато си жаден за още една бира, докато гледаш мача, и после в леглото чувстваш непреодолима умора, едно блаженство от безделието, което те кара да проумееш как някои хора умират с желание, с радост, отлитат към вечното избавление от ада, където непрекъснато трябва да действаш. Когато Дженис не е чукана отдавна, жестовете й стават припрени и мисълта за гостуването на Чарли засилва раздразнението й.

— Коя вечер? — пита.

— Няма значение. Какъв е графикът на Мелани?

— Какво общо има това?

— Тъкмо може да се запознае с нея, както трябва. Заведох го да обядваме в онова креп място и въпреки че тя се опитваше да бъде любезна, нищо не се получи, защото имаше много работа.

— Какво значи „нищо не се получи“?

— Престани да ме тормозиш, и без това е толкова горещо. Мислех да помоля мама да си поделим разноските за нов климатик. Четох, че някаква марка „Фридрих“ били най-добрите. Исках да кажа „нормално човешко общуване“. Непрекъснато ми задаваше разни неудобни въпроси за Нелсън.

— Какви например? Какво му е толкова неудобно на Нелсън?

— Като например дали ще се връща в колежа или не, и защо непрекъснато се влачи във фирмата.

— Защо пък да не идва във фирмата? Тя беше на дядо му, а и Нелсън обожава колите.

— Или поне обожава да ги кара. Мустангът съвсем се е разхлопал, забелязала ли си?

— Не съм — отговаря Дженис превзето, наливайки си още кампари. В опита си да намали алкохола, за да не надебелее, беше обявила кампарито и содата за лятното си питие, но непрекъснато забравяше да си налива сода. Добавя: — Свикнал е да кара по равните пътища на Охайо.

Докато беше в Кент, Нелсън беше купил старата кола „Тъндърбърд“ на някакъв завършващ студент и щом реши да ходи в Колорадо, я продаде на половин цена. Споменът за това увеличава задушаващото чувство на Заека, че се заяждат с него. Казва й:

— Освен това има ограничение на скоростта. Бедната ни държава се опитва да пести бензина, преди арабите да са превърнали доларите ни в цинкови пепита, а твоето мамино синче кара със сто километра в час на втора скорост.

Дженис разбира, че се опитва да й го върне, обръща се с гръб към него с онази електрическа скорост като на филм на бързи обороти и се отправя към телефона в трапезарията.

— Ще го поканя следващата седмица — казва, — ако това ще те направи по-малко заядлив.

Чарли винаги носи цветя, увити в хартия във формата на конус, които подарява на мама Спрингър. След толкова години лизане на задника на Спрингър знае как да се увърта около вдовицата му. Беси ги приема, без дори да се усмихне, моминското й име беше Кьорнер и тя така и не прие факта, че Фред нае за свой служител грък. Лошото й, чувство се затвърди, когато Чарли започна връзка с Дженис с катастрофални последствия точно когато първият човек кацна на Луната.

Неразопакованият букет е от рози с цвета на породист светлокафяв кон. Дженис ги слага във ваза, ахкайки. Специално за случая се е докарала в лятна рокля на маргаритки, която разкрива загорелите й рамене. Косата й е вдигната нагоре уж заради жегата, но всъщност за да напомни на всички за тънкото й вратле и за да разкрие златното колие с фигурки на рибки, което Хари й подари за двайсетата годишнина от сватбата им преди три години. Тогава беше платил за него деветстотин долара, а сега, когато цената на златото скачаше като луда, сигурно струваше хиляда и петстотин. Тя се навежда да целуне Чарли по устата, а не по бузата, напомняйки на всички присъстващи как телата им са се сливали.

— Чарли, изглеждаш ми прекалено слаб — казва Дженис, — не се ли храниш?

— Непрекъснато се тъпча, Джен, но вече не ми се лепи по кокалите. Ти обаче изглеждаш страхотно.

— Мелани ни е подложила всички на здравословна диета. Нали, мамо? Житни зародиши, кълнове от люцерна и какво ли още не. Кисело мляко.

— Чувствам се много по-добре, кълна се — заявява Беси.

— Не знам обаче дали е от диетата, или от оживлението в къщата.

Квадратните върхове на пръстите на Чарли все още стоят върху кафявата ръка на Дженис. Заека отбелязва това, както би забелязал някой природен феномен — колорадски бръмбар върху бобено листо или два клона, докосващи се от вятъра. След това си спомня какво е чувството на любовта, пълзяща по молекулите ти: огромно, кожа върху кожа, планетите се сблъскват.

— Ядем прекалено много захар и натрий — казва Мелани с щастливия си приповдигнат тон, който сякаш се носи без връзка с това под него, като благословия, за която никой не е молил. Ръката на Чарли се е отдръпнала от кожата на Дженис, заел е бойна готовност, профилът му блести в сумрака на стаята, през която всички посетители на този дом трябва да минат, с ниски вежди и издадени челюсти. Мускулчетата на челюстта му пулсират. Изглежда по-млад, отколкото във фирмата, вероятно заради слабата светлина.

— Мелани — казва Хари, — нали помниш Чарли, с когото обядвахме при теб оня ден?

— Разбира се. Той яде гъби с онази средиземноморска подправка.

— Лук — казва Чарли, подавайки ръка, за да стисне нейната.

— Чарли е дясната ми ръка във фирмата, или може би аз съм неговата. Продава коли във фирмата на Спрингър от… — не може да се сети за нищо забавно.

— Откакто им викат каруци без коне — казва Чарли и поема ръката й в своята. Хари гледа и се възхищава на слабата й млада ръка. Хората пълнеят навсякъде. Краката на старата Спрингър изглеждат като малки, обсипани с вени франзели. С изключение на космическия си взор, Мелани е стегната като току-що изплетен чорап. Чарли я напада:

— Как си, Мелани? Харесва ли ти областта?

— Да, тук е страхотно — усмихва му се тя. — Даже малко старомодно.

— Хари ми каза, че си от Западния бряг.

Поглежда нагоре и бялото на очите й под ирисите се показва, докато се взира назад към далечния си произход:

— О, да, родена съм в окръг Марин. В момента майка ми живее в едно градче на име Кармел, на юг.

— Чувал съм за него. Там живеят някакви рокзвезди.

— Всъщност не, поне не си спомням… Джоан Баез, но тя пее по-скоро традиционни песни. Живеем в предишната ни вила.

— Как стана това?

Тя се сепва и разказва:

— Баща ми работеше в Сан Франциско като корпоративен адвокат. Когато двамата с майка ми се разведоха, се наложи да продадем къщата на Пасифик авеню. Сега той живее в Орегон и учи за лесничей.

— Звучи ми доста тъжно — казва Хари.

— Баща ми не смята така — отговаря Мелани. — Живее с едно красиво момиче, което е полуиндианка.

— Обратно към природата — подмята Чарли.

— Това е единственият път — казва Заека. — Вземете си малко соеви кълнове.

Опитва се да се шегува, защото им поднася печено кашу в голяма купа, което спонтанно купи от магазина за хранителни стоки до магазина за алкохол преди петнайсет минути, пришпорвайки раздрънкания мустанг. Искаше да подсили огъня на вечерната компания. Почти се беше изплашил от цената върху бурканчето — 2.89, с 30 цента по-скъпо от последния път, и беше посегнал към печените фъстъци. Но дори те бяха над един долар — 1.09, а като дете си купуваха цял чувал небелени фъстъци за половин долар. Тогава си помисли: какъв, по дяволите, е смисълът да си богат? И в крайна сметка взе кашуто.

Обижда се, когато Чарли поглежда към ядките и злоядо отдръпва празната си ръка, без да си вземе.

— Безсолни са — настоява Хари. — Тъпкани с протеин.

— Не ям боклуци — казва Чарли. — Чичо Доктор ми забрани.

— Боклуци! — протестира Хари. Чарли обаче продължава да притиска Мелани.

— Всяка година ходя до Флорида за един месец, в Сарасота, откъм Залива.

— Какво общо има това с Калифорния? — намесва се Дженис.

— Същото райско местенце — отговаря Чарли, обръщайки рамо така, че да може да гледа право към Мелани. — Обожавам го. Пясък в обувките, страхотно е да носиш едни и същи разръфани дънки ден след ден. Говоря ви за онази част откъм Залива. Мразя Маями. Единственият начин да ме замъкнеш там е в търбуха на алигатор. А там е пълно с алигатори, излизат от каналите, появяват се на моравата ти и ти изяждат кучето. Често се случва.

— Никога не съм била във Флорида — казва Мелани с прекалено изцъклен поглед, дори за нея.

— Трябва да отидеш — казва Чарли, — там са истинските хора.

— Да не искаш да кажеш, че ние не сме истински хора? — пита Заека, предизвиквайки го, защитавайки Дженис. Това сигурно я наранява. Слага едно кашу между кътниците си и внимателно го схрусква, удължавайки удоволствието от онова първо парченце, между езика, зъбите и слюнката. Обожава ядките. Чисто ядене, не като месото. В Райската градина ядат ядки и плодове. Печеното кашу малко налютява, предпочита осолени ядки, накиснати в натрий, но купи тези специално заради Мелани: непрекъснато му промиваха мозъка на тема химия. Но все пак някакви химикали сигурно са проникнали и в тези печени ядки; тук, на земята, всичко, което ядеш, е вредно. Дженис сигурно мрази ситуацията.

— И не само възрастни хора — продължава Чарли към Мелани. — Можеш да срещнеш и много млади хора почти разсъблечени. Страхотно.

— Дженис — казва мама Спрингър, произнасяйки името като Чанис. — Хайде да излезем на верандата и предложи на хората нещо за пиене. — После се обръща към Чарли:

— Мелани направи страхотен плодов пунш.

— Колко джин може да поеме? — пита Чарли.

Хари обожава този тип, въпреки че се опитва да сваля Мелани пред очите на Дженис. На верандата, след като са се настанили на алуминиевите мебели с питие в ръка и Дженис е в кухнята да довърши нещо, той го пита, за да се изфука:

— Как ти се стори речта на Картър по енергийния въпрос?

Чарли накланя глава към розовобузестото момиче и казва:

— Мисля, че беше покъртителна. Човекът е прав. Страдам от липса на доверие. В него.

Никой не се засмива, освен Хари. Чарли му връща топката:

— А вие какво ще кажете, госпожо Спрингър?

Извикана на сцената, старата жена приглажда роклята си и поглежда надолу, като че ли търси трохи:

— Изглежда ми добронамерен християнин, въпреки че Фред казваше, че демократите са просто играчки за Съюзите. Но въпреки това. Някой бизнесмен от администрацията би трябвало да знае какво да се направи за инфлацията.

— Та той е бизнесмен, Беси — възразява Хари, — отглежда фъстъци. Складовете му там печелят повече от нас.

— Мисля, че е тъжно — ненадейно казва Мелани, навеждайки се напред, така че широката й циганска блуза разкрива цепката между гърдите й, един въздушен процеп между гърдите й без сутиен, — когато той каза, че за първи път хората смятат, че положението ще се влоши, вместо да се оправи.

— Тъжно е за мацка като теб — казва Чарли. — За старчоци като нас положението и без това ще се влоши.

— Наистина ли мислиш така? — пита Хари изненадан. Той смята, че животът му едва започва, поне на чисто, сега, когато има достатъчно ресурси и задушаващият ужас, който го правеше неспокоен, се е уталожил. Иска по-малко. Свободата, която винаги е смятал за външен механизъм, се оказва вътрешното му чезнене.

— Естествено, че го мисля — отговаря Чарли, — но какво мисли това хубаво младо момиче? Че шоуто е свършило? Как може?

— Мисля — започва Мелани. — О, не знам… Беси, помогни ми.

Хари не знаеше, че тя се обръща към старата на малко име.

На него му трябваха години, за да се обръща така към нея без притеснения и то стана случайно, когато един ден погрешка нахълта в банята й, докато се къпеше, понеже Дженис се беше залостила в тяхната.

— Кажи си мнението — съветва старата жена. — Всички го правят.

Мелани оглежда лицата им, после отправя взор нагоре, досущ като светците по иконите.

— Смятам, че можем да се научим да живеем и без нещата, които са на изчерпване. Не са ми нужни електрически ножове и други подобни глупости. Притеснявам се повече за охлювите и китовете, отколкото за желязната руда и петрола. — Произнася последната дума бавно и на срички и гледа Хари втренчено, като че ли той е луд на тема петрол. Решава, че това, което мрази в нея, е, че тя сякаш винаги се опитва да го хипнотизира.

— Искам да кажа — продължава тя, — че щом нещата продължават да никнат и растат, значи живеем в свят с безкрайни възможности.

Мелодията от думите й увисва в притъмнялото пространство на верандата. Извънземна. Лунатичка.

— Никнат плевели — казва Хари. — Къде, по дяволите, е Нелсън?

Решава, че се дразни, защото това момиче е извън този свят и това кара неговият да изглежда малък. Изпитва по-топли чувства дори към старата дебела Беси. Нейният глас поне носи в себе си част от региона, от неговия живот. Онзи път, когато беше връхлетял в банята, не видя кой знае какво; тя извика седнала на тоалетната с пола около коленете, той чу вика й, но не видя почти нищо, само едно петно, бяло като мраморния плот на касапина.

Беси му отговаря печално:

— Мисля, че излезе за нещо. Дженис сигурно знае.

Дженис се появява на вратата с енергичен вид в роклята на маргаритки и с оранжева престилка.

— Излезе около шест часа с Били Фознахт. Трябваше да са се върнали вече.

— Коя кола взеха?

— Наложи се да вземат королата. Ти беше в магазина за алкохол с мустанга.

— Страхотно. Какво прави тук Били Фознахт? Защо не е в армията? — ще му се да изглежда по-авторитетен пред Чарли и Мелани.

В начина, по който Дженис държи дървената лъжица, също прозира авторитет. Тя казва, без да се обръща към някого конкретно:

— Говори се, че се справя доста добре. Следва първи курс за зъболекар някъде в Нова Англия. Иска да стане, как се казваше?

— Офталмолог — предлага Заека.

— Ендодонт.

— Боже Господи! — е всичко, което Хари може да каже. Преди десет години, когато къщата му изгоря, Били беше нарекъл майка си кучка. Оттогава често го беше срещал през всичките години, през които Нелсън учеше в гимназията на Маунт Джъдж, но никога не забрави онзи случай. Спомняше си как Пеги го беше зашлевила, това малко тринайсетгодишно момче, а пръстите й оставиха розови отпечатъци върху нежната детска буза.

После той й каза, че е курва, а спермата на Хари тръпнеше топла в нея. По-късно през същата нощ Нелсън се беше заклел да убие баща си. „Шибан задник. Остави я да умре.

Ще те убия. Ще те убия.“ Хари беше вдишал ръце, за да се бие. Нещастието на живота му. То го отнася надалече от лицата на верандата. В тишината чува почукване на чука на съседката му.

— Как са Оли и Пеги? — пита с дрезгав глас, въпреки че се беше прокашлял.

Сега, когато бизнесът с „Тойота“ е повишил социалния му статут, вече не се срещаше с родителите на Били.

— Карат я все така — отговаря Дженис. — Оли още работи в музикалния магазин. Говори се, че Пеги се е присъединила в защита на някаква кауза. — И Дженис се връща към готвенето.

Чарли казва на Мелани:

— Трябва да си запазиш билет за Флорида, когато ти омръзне да висиш тук.

— Какво ти става с тази Флорида? — пита Хари високо. — Момичето ти каза, че е от Калифорния, а ти непрекъснато й навираш Флорида в лицето. Няма връзка.

Чарли всмуква от газирания си розов пунш и си придава вид на трогателен стар човечец, кожата около скалпа му е още по-опъната.

— Може да създадем връзка.

Мелани се провиква към кухнята:

— Дженис, да ти помогна ли с нещо?

— Не, скъпа, благодаря, почти съм готова. Умряхте ли от глад? Някой друг иска ли да му налея още по едно?

— Защо не? — пита Хари, готов на безразсъдство. Компанията няма изгледи да стане забавна, ще трябва да си създаде удоволствието отвътре.

— А ти, Чарли?

— Забрави, приятел. Имам си лимит. Лекарите ми казват, че в моето състояние трябва да минавам и без едно. — Обръщайки се към Мелани, той пита: — Как е твоята пиячка?

— Не използвай тази дума, много е невъзпитано — казва Хари, преструвайки се на възмутен. — Възхищавам се на всички от това поколение, които не замърсяват тялото си с хапчета и алкохол. Откакто Нелсън се върна, кутийките с бира влизат и излизат от хладилника като въглища в мина.

Има чувството, че е казвал това и преди, наскоро.

— Ще ви налея още по едно — изпява Мелани и взима чашата на Чарли, и после на Хари. Хари забелязва, че не се обръща към него по име. Бащата на Нелсън. Над хълма. Извън този свят.

— Моето да не е много силно — казва, — джин с тоник.

Мама Спрингър седи, потънала в собствените си мисли. Обръща се към Ставрос:

— Нелсън непрекъснато ми задава въпроси как върви работата във фирмата, колко продавачи има, на колко хора плащаме и така нататък.

Чарли се размърдва на стола си:

— Тази бензинова криза със сигурност ще повлияе на продажбите. Хората не си купуват крави, които не могат да изхранят. Въпреки че засега „Тойота“ се оправя доста добре.

Хари се намесва:

— Беси, няма как да освободим място на Нелсън в отдела по продажбите, без да обидим Джейк и Руди. Те са женени и се опитват да изхранят семействата си от комисионите. Ако искаш, мога да поговоря с Мани дали може да наеме още едно момче в автомивката…

— Той не иска да работи в автомивката — извиква Дженис от кухнята.

Мама Спрингър потвърждава:

— Да, каза ми, че иска да види как би се справил с продажбите. Знаеш как се възхищаваше на Фред, така го идеализираше, че човек би казал…

— О, я стига! — пресича я Хари. — Изобщо не му пукаше за дядовците му още от десети клас. Когато се запали по момичетата и рока, реши, че всички над двайсет години са старци. Всичко, което искаше, беше да се измъкне от Брюър и аз му казах: „Добре, ето ти билета, тръгвай“. А сега за какво е всичкото това тайно увъртане около майка му и баба му?

Мелани носи питиетата на двамата мъже. Изправена като в безтегловност, тя държи по една триъгълна хартиена салфетка около влажната основа на всяка чаша. Заека отпива и му се струва силно, а беше помолил за слабо. Какво е това? Любовно съобщение?

Мама Спрингър слага ръцете на бедрата си, с щръкнали лакти, целите в гънки като боксьор[12]:

— Виж, Хари…

— Знам какво ще кажеш — притежаваш половината компания. Радвам се за теб, Беси. Ако бях на мястото на Фред, щях да ти я завещая цялата.

Той бързо се обръща към Мелани:

— Това, което трябва да направят по повод бензиновата криза, е пак да пуснат трамваите. Прекалено си млада, за да си ги спомняш. Вървят по релси, но се захранват с електричество от жици над тях. Много чисти. Когато бях дете, вървяха навсякъде.

— О, знам. Още ги има в Сан Франциско.

— Хари, това, което исках да кажа, е…

— Но ти не я управляваш — продължава той към тъща си — и никога не си. И докато я управлявам аз, Нелсън, ако иска да работи там, ще трябва да започне да чисти при Мани. Не го искам в отдела по продажби. Няма правилното отношение. Дори не може да се изправи, както трябва, и да се усмихне.

— Мислех, че това са лифтове — казва Чарли на Мелани.

— О, лифтовете са по някои планини. Всички непрекъснато повтарят колко са опасни, защото кабелите се късат, но туристите ги харесват.

— Хари, вечерята — казва Дженис строго. — Няма да чакаме Нелсън повече, минава осем.

— Извинявай, ако съм бил груб — измърморва той. А докато стават да вечерят, добавя: — Но, виж, хлапето е прекалено невъзпитано, за да си дойде навреме за вечеря.

— Собственото ти хлапе — отбелязва жена му.

— Мелани, ти какво мислиш? Какви са плановете му? Няма ли да се връща да завърши колежа?

Усмивката на лицето й остава, но изглежда някак ронлива, като изрисувана:

— Нелсън може би чувства, че е прекарал достатъчно време в колежа.

— Къде тогава му е дипломата? — чува собствения си глас като писък. — Къде му е дипломата? — повтаря Хари, без да чува отговор.

Дженис е запалила свещи на масата, въпреки че юлският ден е толкова светъл, че те бледнеят. Искаше всичко да е хубаво за Чарли. Бедната Джен. Докато Хари върви към масата зад нея, очите му се спират върху нещо, което рядко вижда — бледия й гол врат. Докато сядат по местата си, той докосва ръката на Мелани, и хвърля поглед към зрелите хълмове, едва прикрити от циганската блузка. Твърди. Той промърморва:

— Извинявай, не исках да си изкарвам яда на теб. Просто не мога да разбера каква игра играе Нелсън.

— О, няма нищо — отговаря тя напевно, къдриците й падат и потрепват, страните й горят. Докато мама Спрингър се отпуска на мястото си начело на масата, момичето поглежда Хари с блеснал поглед, който му изглежда лукав, и добавя:

— Мисля, че едно от нещата е, че Нелсън е започнал да оценява повече сигурността.

Нещо не може да схване. Звучи му, като че ли хлапето ще влиза в тайните служби.

Столовете стържат. Изчакват, докато някакъв неясен племенен спомен за молитва преди ядене безшумно прелита над тях. След това Дженис потапя лъжицата си в супата, доматена, като цвета на королата на Хари. Къде е колата му сега? Навън в нощта с хлапето зад волана, което кара всеки болт да дрънчи. Рядко ползват тази стая — дори сега, когато са петима, се хранят на кухненската маса. Хари осезателно чувства присъствието на цветните снимки, подпрени на страничната секция, където държат семейното сребро: Дженис като ученичка, със сресана и навита като на паж дълга до раменете коса, Нелсън като бебе, подпрян с любимото си мече (което имаше само едно око) на един огрян от слънцето перваз на същата тази къща, и след това като ученик, с коса, дълга почти колкото на Дженис, но поразрошена и мазна, усмивката му към фотографа е предизвикателна. В златна рамка, доста по-дебела от тези на дъщеря му и внука му, профилът на Фред Спрингър втренчено гледа към онова, което мъртвите виждат, със замъглени очи и без нито една бръчка, благодарение на магиите в тъмната стаичка на фотографското ателие.

Чарли пита:

— Гледахте ли партито, което Никсън е организирал в Сан Клементе по случай годишнината от кацането на Луната? Трябва да го оставят на поста му завинаги, като пример за това какво може да направи един самоуверен човек.

— Направил е и някои добри неща — казва мама Спрингър с онзи неин глас, който показва колко е наранена, някак стегнат и сух. След всичките тези години Хари ясно го долавя.

Опитва се да й се притече на помощ, да й се извини за грубостта си по повод ръководенето на компанията.

— Отвори Китай — казва той.

— И това се оказа кутия с червеи — заявява Ставрос. — Поне всичките години, през които ни мразеха в червата, не ни струваха нищо. Онази негова партия също не е евтина. Всички бяха в нея — Ред Скелтън, Бъз Олдрин.

— Знаете ли, мисля, че това съкруши Фред — заявява мама Спрингър. — „Уотъргейт“. Той следеше всичко до края, въпреки че едва можеше да вдига глава от възглавницата, и ми казваше: „Беси, не е имало президент, който да не е правил и по-лоши неща. Просто са се хванали за него, защото не е чаровник. Ако беше Рузвелт или някой Кенеди, нямаше да чуем и дума за «Уотъргейт».“ Беше убеден в това.

Хари поглежда към снимката в златна рамка и му се струва, че образът му кима.

— И аз съм убеден — казва той. — Старият Спрингър никога не е грешал.

Беси поглежда към него, за да види дали го казва саркастично. Лицето му е неподвижно като снимка.

— Като говорим за Кенеди — казва Чарли, той наистина говори прекалено много, а е само на едно питие, — вестниците пак са подхванали темата за Чапакуидик[13]. Чудя се какво още могат да кажат за човек, който се хвърля от моста?

Беси май също е пийнала малко шери, защото всеки момент ще ревне.

— Фред — казва тя — никога нямаше да приеме, че нещата са толкова прости. „Виж резултатите, казваше ми той постоянно, разгледай последствията и тръгни от тук назад.“

Тъмните й като череши очи мистериозно ги предизвикват да го направят.

— Какви бяха последствията? — Това изглежда е собственият й глас. — Едно момиче от въглищния район беше убито.

— О, мамо — казва Дженис, — татко просто беше на страната на демократите. Много го обичах, но той беше запален по тях.

Чарли възразява:

— Не знам, Джен. Единственото лошо нещо, което съм чувал баща ти да казва за Рузвелт, беше, че той ни бил тласнал към война и че е умрял в ръцете на любовницата си, и се оказа, че и двете неща са верни. — Докато изрича това, той поглежда към свещите като картоиграч, който току-що е хвърлил асо. — И сега непрекъснато разправят какви ги е вършил Джак Кенеди в Белия Дом с гаджетата на гангстери и проститутки от улицата. Фред Спрингър не си го е представял и в най-смелите си мечти.

Още едно асо. „Заприличал съм — мисли си Хари — на стария Спрингър: внимателно сресан. Дори няколкото снопчета косми по веждите му, които стърчаха като артилерийските оръдия на детска играчка.“ Хари казва:

— Така и не разбрах какво толкова й беше на Чапакуидик. Той се опита да я изрита.

Вода, огън, езиците на Господ: човек е безпомощен.

— Лошото беше — казва Беси, — че я вкара вътре.

— Какво мислиш за всичко това, Мелани? — пита Хари спокойно, за да подразни Чарли. — Коя партия подкрепяш?

— О, партиите! — възкликва тя в транс. — Мисля, че и двете са лоши. — „Лоши“: думата увисва във въздуха. — Но по повод Чапакуидик една моя приятелка прекарва всяко лято на острова и казва, че се чуди как повече хора не се хвърлят от моста, нямало никакви предпазни мантинели. Супата е страхотна — хвали тя Дженис.

— Онази спаначена супа онзи ден беше невероятна — казва Чарли на Мелани. — Само може би подправките бяха малко повечко.

Дженис пуши цигара и се ослушва за шум от кола.

— Хари, ще ми помогнеш ли да раздигнем масата? Май ще трябва да нарежем месото в кухнята.

Кухнята е напоена със силната, отблъскваща миризма на печено агне. Хари не иска да се сеща, че това са живи същества, с очи и сърца: той обича осолени ядки, хамбургери, китайска храна, пай от мляно месо.

— Знаеш, че не мога да режа агнешко — казва той. — Никой не може. Ядеш го само защото смяташ, че гърците го харесват, и за да се изфукаш пред старото ти гадже.

Тя му подава ножовете за рязане с неравни дръжки от кост:

— Правил си го хиляди пъти. Просто нарежи успоредни парчета перпендикулярно на кокала.

— Звучи лесно. Нарежи си го сама, щом е толкова шибано лесно. — Мисли си, че да наръгаш човек вероятно е по-трудно, отколкото изглежда по филмите. Да режеш недопечено месо сигурно е доста трудно, то се съпротивлява, гумено и твърдо. По-скоро би я ударил по главата с камък, ако се наложеше, или с онова зелено порцеланово яйце, което майка й пази като украшение във всекидневната.

— Чуй — просъсква Дженис. Врата на кола се е затръшнала на улицата. Стъпки кънтят по веранда, тяхната веранда, и неподатливата предна врата се отваря с трясък. Хор от гласове около масата приветства Нелсън. Но той продължава да се приближава, търсейки родителите си, и ги намира в кухнята.

— Нелсън — казва Дженис, — вече се притеснявахме.

Момчето е задъхано, не от усилие, а от тежкото дишане, породено от страх. Изглежда малък, но мускулест в тениската си с цвят на грозде: като крадец, облечен, за да се катери по прозорците, но хванат тук, в светлата кухня. Той избягва да погледне Хари в очите.

— Татко, случи се лека злополука.

— Колата. Знаех си.

— Да, одрасках тойотата.

— Королата ми. Какво искаш да кажеш „одрасках я“?

— Никой не е пострадал, не се плаши.

— Имаше ли друга кола?

— Не, така че не се притеснявай, никой няма да ни съди — уверява го презрително.

— Не ми се прави на интересен.

— Добре, добре. Господи!

— Докара ли я дотук?

Момчето кима.

Хари подава ножа на Дженис и излиза от кухнята, за да се обърне към осветената от свещите групичка — мама начело на масата, Мелани с пламнал поглед до нея, Чарли от другата страна на Мелани, квадратните му копчета за ръкавели отразяват слабата светлина.

— Спокойно, всички. Нелсън казва, че е станала лека злополука. Чарли, иди да нарежеш месото вместо мен. Аз ще отида да погледна.

Иска да хване момчето, не знае дали за да го блъсне, или за да го успокои; докосването може би само ще си покаже, но Нелсън стои извън обсега на пръстите му, крачейки в лятната нощ. Уличното осветление е включено и доматеният цвят на королата изглежда зъл под отровния си блясък — една куха черна сянка с одраскан метален гланц. В бързината Нелсън я е паркирал неправилно, със страната на шофьора откъм бордюра. Хари казва:

— От тази страна ми изглежда добре.

— От другата страна е, татко — обяснява Нелсън. — Двамата с Били се връщахме от Аленвил, където живее приятелката му, и карахме по един път със завои, и понеже закъснявах за вечеря, май карах малко по-бързо, не знам, по тези черни пътища не може да се кара много бързо, защото има много завои. И тогава на пътя ми изскочи някакъв мармот или някакво друго животно, и за да не го сгазя, излязох малко от пътя и задницата се плъзна към един телеграфен стълб. Стана толкова бързо, че не можах да повярвам.

Заека е минал от другата страна и оглежда щетите на зловещата светлина. Драскотината започваше от средата на задната врата и ставаше по-дълбока около малката капачка на резервоара и стопа, които бяха изтръгнати, прозрачната пластмаса беше разкъсана като коледна опаковка на подарък и оттам се погазваха цветни жички. Задната броня, допреди толкова черна и матирана, която носеше на Хари малко чувствено удоволствие всеки път, когато леко чукнеше колата в бетонния разделител на местата за паркиране във фирмата с името Енгстръм, беше изтръгната от задницата. Драскотината продължаваше дори нагоре към капака на багажника, който никога вече нямаше да се затваря плътно.

Нелсън избъбри:

— Били познава едно момче, което работи в магазин за авточасти близо до моста за Западен Брюър, и казва, че трябва да отидеш в някой скъп сервиз да ти оценят щетите, и когато застрахователната компания ти изплати обезщетението, той ще ти поправи колата за по-малко. Така ще има печалба, която можете да си разделите.

— Печалба? — повтаря Хари вцепенено.

Пироните или винтовете от стълба са оставили дълги успоредни разрези по продължение на цялата страна. Лайстната от хром и гума се е разхлабила и виси под ъгъл. Зад задното колело от леко изпъкналото като вежда крило — един от многото уютни японски детайли, към които Хари се отнасяше с любов — част от страничната лайстна напълно липсва, оставяйки след себе си мънички дупчици. Дори тасът на гумата е нащърбен и почернял. Има чувството, че самият той е ранен от тази страна. Има чувството на тази дяволска светлина, че става свидетел на престъпление, за което сътрудничи.

— О, моля ти се, татко — казва Нелсън. — Не прави от мухата слон. Застрахователната компания ще плати за щетите, а не ти, а и без това можеш да си купиш нова почти без пари, нали ти правят огромна отстъпка?

— Огромна — повтаря Заека. — Ти ей така излезе и я смачка. Королата ми.

— Не съм го направил нарочно, беше злополука, по дяволите. Какво искаш да направя? Да пропикая кръв ли? Или да ти падна на колене и да ревна?

— Няма нужда.

— Татко, това е само една кола, държиш се, като че ли току-що си загубил най-добрия си приятел.

Лек ветрец, прекалено нависоко, за да ги докосне, разклаща короните на дърветата и кара уличните лампи да потреперват върху безформения метал. Хари въздъхва:

— Е, какво стана с мармота?

II

След като този първи уикенд на бунтове и слухове отмина, лятото не е толкова лошо, опашките за бензин вече не са толкова дълги. Ставрос казва, че петролните компании са получили повишението на цените, които искаха, и че правителството ги е предупредило да се успокоят, за да не им бъде наложен данък свръхпечалба. Мелани казва, че целият свят ще започне да кара колела, както в червен Китай. Със сервитьорската си заплата си е купила дванайсет скоростно колело, марка „Фуджи“, и когато времето е хубаво, кара из планината и надолу по Ситивю Парк към Брюър с развети кестеняви къдрици. През последната седмица на юли настъпват рекордни горещини; вестниците са пълни със статистики за жегите и с неясни снимки от горещините в края на века, когато трамвайните релси по Уайзър Скуеър са се изкривили от топлината. Подобна жега блика и отвътре навън, притиска дрехите ни; искаме да се освободим, да намерим другото си „Аз“ до морето или в планините. Хари и Дженис ще ходят на вилата на Спрингърови в Поконос чак през август, през юли я дават под наем на други хора. Из цял Брюър климатиците капят по пътечките и алеите.

В един толкова горещ следобед, докато королата му е все още на поправка, Хари е взел назаем от фирмата една тойота „Каприс“ и кара на юг към Галилий. По виещия се път той минава покрай къщи от варовик, полета с жито, циментова фабрика, голям билборд, сочещ към естествена пещера (те не излязоха ли от мода преди доста време?), и още един билборд с огромна снимка на някакъв брадат квакер, който рекламира „автентична холандска «Смьоргасборд»“[14].

Галилий е това, което наричат град канап — ред къщи по хълма с хранителен магазин в единия край и тракторна агенция в другия. В средата се мъдри стара дървена странноприемница с тъмна веранда, обточваща целия втори етаж, и с обновен ресторант на първия, с прозорец, облепен със стикери от кредитни карти, за привличане на туристите, които се изсипват от автобусите от Балтимор, повечето чернокожи. Един Господ знае какво се надяват да намерят в тоя пущинак. Групичка местни младежи се мотаят около ресторанта „При Рексал“. Подобна гледка не може да се види по фермите, хората там са прекалено заети с работа. Вижда старо каменно корито, редица лакирани в черно издигнати стълбове, лъскава нова банка, пешеходно островче с паметник, който Хари не може да разгадае, и малка тухлена поща с блестящи сребърни букви ГАЛИЛИЙ в глуха странична уличка на края на полето. Жената в пощата казва на Хари къде се намира фермата на Нунемахер надолу по Р. Д. 2. Следвайки указанията, които му дава — сергия със зеленчуци, езерце, оградено с плачещи върби, двоен силоз близо до пътя — той си проправя път през рохките буци червена пръст, изпъстрена с искрящи зелени стръкове трева, безмилостна растителност, която не позволява дори на покритите с ронливи плочи тротоари да си почиват безплодни, а ги кара да понасят бремето на туфи от китки фий и орлови нокти и изпълва застоялия топъл въздух с маранята на издишана пара. Прозорците на колата са широко отворени, дискомузиката заглъхва и се появява в статични извивки, когато минава покрай хълмчета и под електрически кабели. НУНЕМАХЕР е избледняло име на очукана ламаринена пощенска кутия. Къщата и оборът са навътре от пътя, към тях води дълга кална алея от кафяви камъни, покрити с розов прах.

Сърцето на Заека се свива. Той проклина пътя, оглеждайки съседните пощенски кутии. Рут не му беше казала новото си име, когато случайно я срещна преди десетина години, а момичето отпреди месец не пожела да напише името си в клиентската книга. Всичко, което знае, освен че Нунемахерови са съседи на дъщеря му, ако това изобщо беше дъщеря му, е споменаването на Рут, че съпругът й, освен ферма държи и няколко училищни автобуса. Той беше по-възрастен от нея и Хари пресмята, че би трябвало да е починал досега. А с него са си отишли и училищните автобуси. Пощенските кутии по продължение на пътя съобщават: БЛАНКЕНБИЛЪР, МУТ И БАЙЕР. Не е лесно да свърже имената с къщите, които мярва в пролуките от дървета в края на алеите от трева и кал. Има чувството, че бие на очи отдалече, движейки се в аленочервената тойота „Каприс“, въпреки че наоколо не се вижда жива душа. Къщите с дебели стени задържат обитателите си вътре, ранният следобед е прекалено горещ за работа. Хари свива по една случайно избрана алея, спира и обръща колата в набразденото от гуми пространство между постройките; прасетата в кочината, която подминава, се размърдват с грухтене и една дебела жена с престилка се показва на вратата на къщата. Тя е по-ниска от Рут и по-млада, отколкото Рут би трябвало да е сега, с тъмна коса, пристегната под менонитска[15] шапка. Той маха и продължава. Това е къщата на Бланкенбилърови, прочита той на пощенската кутия, излизайки на шосето.

Другите две къщи са по-близо до пътя и той решава, че ще стигне по-бързо пеша. Паркира на едно разширение в аварийната лента — отъпкана земя с отпечатъци от гуми на трактор като гръбначната кост на херинга. Когато излиза от колата, силната сладникава смрад от кочината на Бланкенбилърови го посреща от далечината, и това, което му приличаше на тишина, се настанява в ушите му като постоянното жужене на насекоми. Цъфнали летни плевели, маргаритки и цикория избуяват покрай пътя и докосват краищата на панталоните му, докато се качва на тротоара. Облечен в летния си бизнес костюм, той обикаля живия плет от смрадлика, клей и диви череши, обрасъл с бръшлян, чиито лъскави листа са големи колкото картички за Свети Валентин, а пълзящите им филизи задушават короните на дърветата. Грубо оформените тухли на порутена стара стена се крият сред тази растителност, като едва се крепят една върху друга. Той оглежда няколкото постройки под него през една пролука, откъдето са минавали трактори — обор и къща, кокошарник с азбестови стени и скован от летви хамбар за жито, и двата изоставени, новичка сграда от циментови блокчета с покрив от надиплен припокриващ се фиберглас. Прилича на нещо като гараж. На покрива стърчи меден гръмоотвод, който се е окислил в зелено, и голяма телевизионна антена под формата на буквата „Н“, за да хваща сигнала в тази пустош. Хари иска да огледа, да свърже това място с къщата на Нунемахер през съседното обрасло възвишение, но едно нежно звънтене, идващо от някоя от постройките, ромоленето на ручей, вливащ се в малко езерце, където може би някога са плували патици, и невинното потракване на седалките, и ръждясалите оси на стар трактор в занемареното пространство между камарата с дърва и окосения двор го примамват като прекрасна мелодия, докато прехвърля в главата си историята, която ще разкаже, ако го приближат и заговорят. Тази нежна разнебитена ферма прилича на женска ферма, нуждаеща се от помощ. Едно неразумно очакване кара сърцето му да пее ведно със заобикалящото го жужене на насекомите.

Тогава я забелязва зад хамбара, където гората настъпва към някога разчистеното пространство, смрадликата и кедъра най-отпред: наклонената жълта сянка на училищен автобус. Прозорците и гумите му липсват и багажникът на покрива му е откъснат, зее кухината, където двигателят е бил разглобен на части; но подобно на потънал кораб автобусът напомня за цяла империя, флотилия от автобуси, чийто собственик е умрял, а вдовицата му е останала да отглежда незаконната си дъщеря. Земята под краката на Заека сякаш се разклаща с прибавянето на още един жител към подземното царство на мъртвите.

Хари стои в някогашната овощна градина, където кривите ябълкови и крушови дръвчета пускат нови клонки от изкорубените си стволове. В жегата влагата по корените на тревата е намокрила велурените му обувки. Ако направи още няколко крачки, ще излезе на откритото пространство и може да бъде видян през прозорците на къщата. Вече дочува гласове вътре, въпреки че те звучат с онова неясно несекващо бучене като от телевизор или радио. Още няколко стъпки и ще може да различи тези гласове. Още няколко стъпки и ще се озове на моравата до гипсова вана, подпряна на колона, боядисана в синьо, и ще се наложи да крачи смело, да стъпи на ниската циментова веранда и да почука. Зелената боя на предната врата, дълбоко хлътнала в каменната стена, се нуждае от освежаване. От разредените очукани тухли на покрива до тъжните щори на прозорците къщата издишва морния дъх на беднотията.

Какво щеше да каже на Рут, ако тя отвореше вратата?

Здравей, може би не ме помниш… Господи! Ще ми се да не те помнех.

Не, почакай. Не затваряй. Мога ли да ти помогна?

Как, по дяволите, можеш да ми помогнеш?

Махай се. Кълна се, Заек, само като те гледам и ми се повдига.

Вече имам пари.

Не ти ги искам. Не искам нищо, което вони на тебе. Когато имах нужда от теб, ти избяга.

Добре, добре, но нека разгледаме настоящата ситуация. Имаме дете, момиче…

Момиче, та тя е вече жена. Не е ли прекрасна? Толкова се гордея с нея.

Аз също. Трябваше да имаме повече. Страхотни гени.

Не ми се прави на интересен. Тук съм от двайсет години, къде беше ти през това време?

Така е. Трябваше да се опита да я намери, той дори знаеше, че живее някъде около Галилий. Но не го беше направил. Не искаше да се изправи пред нея, пред сложната й обвинителна реалност. Искаше да я запомни като изчукана и удовлетворена, подпряла се на лакът над него, бяла и гола. Преди сънят да го налегне, тя му носеше чаша вода. Не знае дали я беше обичал или не, но с нея позна любовта, беше изпитал онова неясно извисяване на духа, което отново ни превръща в деца и обгръща всеки един момент с обикновен възторжен смисъл, както тези туфи трева около коленете му са обгърнати със собствените си нежни семена.

Някаква врата се затръшва, но не от страната на къщата, която гледа. Чува високо глас, както когато говорим на домашни животни. Заека се отдръпва зад една ябълкова фиданка, прекалено тънка, за да го скрие. В стремежа си да види, да се приближи към това тайнствено късче от миналото му, което е процъфтявало без него и където изгубената енергия и изгубеният смисъл все още текат, той е разкрил голямото си тяло и се е превърнал в мишена. Притиска се към крехкото дръвче толкова плътно, че устните му докосват сивата кора, гладка като стъкло, освен там, където груби черни бразди я прорязват. Истинско чудо: нещата растат и винаги помнят кои са. Устните му са се отдръпнали от непреднамерената целувка. Живи микроскопични червени неща — червейчета, листни въшки, той може да ги види — ще влязат в него и ще се размножат.

— Хей! — извиква женски глас, млад, изплашен и лек, трепва във въздуха. Възможно ли е гласът на Рут да звучи така младежки след толкова години?

Вместо да види кой е, той бяга. През тежката трева между овошките крачи между старите плодни дръвчета, бяга, като че ли от другата страна на скъсания жив плет го чака засада, нагоре по червения тракторен път, обратно в колата, проверява дали е скъсал костюма си, докато се е влачил, усещайки възрастта си. Запъхтян е, ръката му е одраскана от малини или диви рози. Сърцето му бие толкова диво, че не може да пъхне ключа в стартера. Когато най-сетне успява, двигателят прекъсва няколко пъти, преди да запали, прегрял от чакане на слънцето. Женският глас, извикал „Хей“, отеква в главата му, докато моторът се укротява и започва да мърка, и той се ослушва за други викове и дори за звук от пушка. Тези фермери до един имат пушки и не се колебаят да ги използват. Когато работеше в печатницата на „Ват“, не минаваше и седмица без някое местно убийство, предизвикано от секс, алкохол и изневяра.

Но маранята на областта около Галилий е притихнала. Чуди се дали тялото му се е виждало достатъчно, за да бъде разпознато от Рут, която не го беше виждала през всичките тези години, през които натрупа толкова килограми, или от дъщеря му, която го беше виждала само веднъж преди месец. Ако докладват на полицията и кажат името му, това ще стигне до Дженис и тя ще вдигне врява до бога, че е душил около момичето. Няма да се приеме добре и в Ротари клуба. Трябва да се върне обратно. Страхувайки се да не се загуби по другия път, той се осмелява да се върне по пътя покрай пощенските кутии. Решава, че кутията на фермата, която беше наблюдавал по обраслата алея с езерцето за патици, е синята, на която пише БАЙЕР. Прясно небесносиньо, боядисана това лято, с лепенка на цвете, типът украса, която една млада жена би сложила.

Байер. Рут Байер. Заека ясно си спомня, че Джейми Нунемахер така и не нарече дъщеря му по име.

Една вечер той пита Нелсън:

— Къде е Мелани? Мислех, че тази седмица е дневна смяна.

— Дневна е. Излезе с някого.

— Така ли? Искаш да кажеш на среща?

Мачът на Филаделфия не се състоя заради дъжда и докато Дженис и майка й гледат повторението на „Уолтънови“ горе, двамата с хлапето седят във всекидневната. Хари разлиства августовския брой на „Консюмър Рипортс“, който току-що е излязъл („Безопасни ли са боите за коса?“, „Пътни изпитания: шест камиона пикап“, „Алтернатива на погребение за 2000 долара“), а синът му разглежда книга, открадната от стария кабинет на Фред Спрингър, който сега е на Хари. Нелсън не вдига поглед:

— Може и така да се каже. Просто каза, че излиза.

— Но нали е с някого.

— Естествено.

— И ти нямаш нищо против? Това, че тя излиза с някого?

— Да, бе, тате. Опитвам се да чета.

Същият дъжд, заради който отложиха мача на Филаделфия срещу „Пиратите“ на стадиона „Три реки“, се е придвижил на изток и сега бие по прозорците на Джоузеф стрийт 89, по листата на разклонения бук, гордостта на улицата; от време на време прогърмява.

— Дай да видя тази книга — примолва се Хари и протяга ръка.

Нелсън раздразнено му подхвърля томчето, обемиста зелена тетрадка за сделки с автомобили, написана от някакъв приятел на стария Фред Спрингър, който имаше представителство в Паоли.

— Тука пише повече — казва Хари — отколкото ти трябва да знаеш.

— Опитвам се да разбера нещо за финансирането — отговаря синът.

— Много е просто. Банката притежава новите коли, дилърът — употребяваните. Банката плаща на „Мид-Атлантик Тойота“, когато колата напуска Мериленд, а част от парите под формата на удръжка остава в производителя, в случай че дилърът не изпълни задълженията си за покупка на резервни части, но която производителят връща годишно, и честно казано, ефектът й е, че дилърът губи част от печалбата си, когато не се появи някой умен клиент, който се интересува и разбира от сметки, и съумява да ти одере кожата. „Тойота“ настояват да продаваме всичко от списъците им, за да няма измами, и според мен това ти спестява доста главоболия. Ако не им харесва цената, когато дойдат пак след три месеца, може и да се е вдигнала с триста кинта — така както скача йената. Още един проблем при финансирането обаче е, че когато клиентът изтегли заема си, къде го пращаме ние — обикновено в брюърската банка, въпреки че в това списание миналия месец имаше статия как да си изберем кредит, вместо да ходим там, където ни препоръчва агенцията. Всъщност е доста трудно да изработиш системата само за да спестиш около половин процент — банката задържа част от нашия процент, уж за да покрие загубите от продажбите на неизплатени коли, но в действителност това си е чиста измама. Следиш ли ми мисълта? А и какво те интересува?

— Просто ми е интересно.

— Трябваше да ти е интересно, когато дядо ти Спрингър беше жив, за да ти обясни. Той сам беше измислил всичко това. При продажбата на някоя кола на клиент бедният човечец си мислеше, че е обрал стария Фред, докато в действителност сделката беше рехава като паяжина. Когато искаше „Тойота“ да му даде представителството, настояваше за допълнително сервизно пространство, което беше обрасло с бурени, и после намери някакъв предприемач, който му дължеше услуга, да излее плоча и да направи изолацията. Още не можем да отопляваме магазина през зимата, само да чуеш как псува Мани.

Нелсън пита:

— А някога превъртали ли са километража?

— Откъде научи тази фраза?

— От книжката.

— Ами… — Не е толкова зле, мисли си Хари, да си говори смислено с хлапето, докато дъждът плющи. Не може да разбере защо се изнервя, когато гледа момчето да чете. Като че ли замисля нещо. Казват, че четенето трябвало да се поощрява, но никой не ти казва защо. — Превъртането на километража е престъпление. Но може би по онова време някой механик да е действал с отвертката. Хората, които купуват употребявани коли, и без това знаят, че поемат риск. Една кола може да пробяга трийсет и осем хиляди километра без никаква повреда или да спука цилиндър още на другия ден. Кой може да каже? Виждал съм запазени коли, които се движат като нови. Онези фолксвагени бръмбар не можеш да ги счупиш. Ламарините им са толкова износени и ръждясали, че шофьорът вижда пътя под краката си, но двигателят още работи като часовник.

Хвърля разръфаната зелена книжка обратно на Нелсън. Той се протяга да я хване. Хари го пита:

— Как се чувстваш, когато гаджето ти излиза с някой друг?

— Казвал съм ти и преди, татко, тя не ми е гадже, а приятелка. Не може ли човек да си има приятелка от другия пол?

— Може да се пробва. Защо тогава се е съгласила да се премести да живее с теб?

Търпението на сина му се изчерпва, но той решава да продължи да го притиска, няма да научи нищо, ако си мълчи.

— Трябваше да се махне от Колорадо, а аз отивах на изток и й казах, че къщата на баба ми има много свободни стаи. Нали не създава проблеми?

— Не, направо е влязла под кожата на старата Беси. Какво е станало в Колорадо, че е трябвало да се махне оттам?

— Е, нали знаеш, неподходящият тип се навърташе около нея и тя искаше да си подреди мислите.

Дъждът продължава да трополи по прозорците. Заека винаги беше харесвал чувството да си на сухо, когато навън вали. Керемиди по покрива, парчета изпечена глина, не по-дебели от картон, го пазят сух. Неща, които те докосват, и все пак не.

Хари пита деликатно:

— Познаващ ли мъжа, с когото излезе?

— Да, татко, ти също го познаваш.

— Били Фознахт?

— Опитай пак. Сети се за някой по-стар, сети се за някой грък.

— Боже Господи, шегуваш се, този стар пръч?

Нелсън го наблюдава внимателно, с неподвижно озлобление. Не се смее, въпреки че му се предоставя възможност. Обяснява:

— Той й се обади в „Креп Хаус“ и я покани, а тя си каза: „Защо не?“. Тук е доста скучно, признай си. Отидоха само да вечерят, не му е обещавала да си ляга с него. Проблемът на вашето поколение, татко, е, че можете да мислите само в определена насока.

— Чарли Ставрос — изрича Хари, опитвайки се да го осмисли.

Хлапето изглежда в настроение да споделя. Заека се решава да продължи:

— Спомняш ли си, че известно време той се виждаше с майка ти?

— Спомням си. Но май всички останали сте забравили. Изглежда, така ви е доста удобно.

— Времената се менят. Мислиш, че не трябва да ни е удобно?

Нелсън изсумтява, потъвайки в стария диван.

— Не ме е грижа чак толкова. Не е моят живот.

— А беше — казва Хари. — Ти беше тук. Беше ми мъчно за теб, Нелсън, но не знаех какво да направя. Онова бедно момиче Джил…

— Татко…

— Скийтър умрял, знаеш ли? Убили го при престрелка във Филаделфия. Някой ми изпрати изрезка от вестник.

— Мама ми писа. Не се изненадвам. Беше луд.

— Да, но после стана нормален. Знаеш ли, че казваше, че ще умре след десет години. Наистина притежаваше известно…

— Татко, дай да поохладим разговора.

— Добре, нямам нищо против. Става.

Дъжд. Толкова сладък, толкова твърд. В градината малките буци пръст под марулята и изкривените листа на боба, надупчени от колорадския бръмбар, потъмняват, напояват се, листата над тях блещукат, капят, споделяйки тайната на дъжда. Заека свежда поглед към списанието си, след като е изучавал упоритото мрачно лице на Нелсън. Най-добрият вид тостер за четири филийки, чете той, е този, който има отделно устройство за всеки двоен процеп за филийки. Ставрос и Мелани, можете ли да повярвате? Чарли непрекъснато повтаряше, че харесва стила й.

За да се извини, че е отрязал баща си, когато дъждът му навяваше спомени, Нелсън нарушава тишината:

— Всъщност каква е длъжността на Чарли във фирмата?

— Старши представител по продажбите. Отговаря за употребяваните коли, а аз — за новите. Общо взето, това е. На практика се препокриваме. Заедно с Джейк и Руди, естествено.

Иска да напомни на хлапето за Джейк и Руди. Те не са синове на богаташи и добре заработват надницата си.

— Доволен ли си от работата на Чарли?

— Напълно. Познава нещата по-добре от мен. Освен това познава половината окръг.

— Да, но здравето му. Колко енергия мислиш, че му е останала?

Въпросът има някакъв академичен оттенък. Не е питал Нелсън нищо за колежа, може би сега е моментът. С всички тези жени наоколо на сина му е лесно да избегне темата.

— Енергия? Трябва да се пази и да я кара по-внимателно, но си върши работата добре. Днес хората не обичат да ги притискаш, както беше навремето в този бизнес. Мисля, че се доверяват повече на продавачи, които са — как да кажа — по-улегнали. Нямам нищо против стила на Чарли.

Чуди се дали Мелани има. Къде са те сега, в някой ресторант? Представя си лицето й, с блеснал поглед почти като на болна от гуша, и бузите й, които винаги изглеждат като че ли е с руж, порозовели от усилие, още преди да си купи колелото, младото й лице, стегнато и гладко, когато се усмихва и не спира да се усмихва срещу профила на класически мошеник, на Чарли, докато той я сваля. И след това онази работа там долу, дебелия му член с онзи синьо-черен средиземноморски оттенък, и той се пита дали космите й долу са къдрави като косата й; навътре-навън, не може да си представи, че това се случва, докато те си седят тук и слушат дъжда.

Нелсън казва:

— Чудех се дали нещо не може да се направи с колите кабрио. — Мрачната засрамена неувереност подчертава думите му.

— Кабрио? Какво?

— Знаеш какво, татко, не ме карай да ти го казвам. Да ги купуваме и продаваме. В Детройт вече не ги произвеждат, така че старите модели стават все по-ценни. Можеш да продадеш мустанга на мама за повече пари, отколкото си го купил.

— Ако не го потрошиш дотогава.

Това напомняне оказва ефекта, който Заека иска.

— По дяволите! — възкликва момчето беззащитно, като хвърля погледи към всеки ъгъл на тавана в търсене на изход за бягство. — Не съм потрошил безценната ти корола, просто я одрасках.

— Още е в сервиза. Страхотно одраскване.

— Не съм го направил нарочно. Господи, татко, държиш се, като че ли е някаква божествена колесница. С възрастта си станал толкова стиснат.

— Така ли? — пита той искрено, приемайки това за информация.

— Да, мислиш само за пари и вещи.

— А това не е добре, така ли?

— Не.

— Прав си. Забрави за колата. Разкажи ми за колежа.

— Гадно е — идва бързият отговор. — Дънсвил. Хората смятат, че заради онази престрелка преди десет години мястото е суперрадикално, но в действителност повечето деца са местни, от Охайо, и представата им за добро прекарване е да се наливат с бира, докато повърнат, или да се бият с пяна за бръснене по стаите. Повечето от тях и без това ще работят във фирмите на бащите си, така че не ги е грижа.

Хари пропуска това и пита:

— Ходил ли си някога до големия завод „Файърстоун“? Непрекъснато чета във вестниците, че продължават да произвеждат онези облечени в стомана трошки, при все че гърмят в ръцете на всички.

— Типично — казва момчето. — Всички стоки, които купуваме, са такива. Всички американски стоки.

— Едно време бяхме най-добрите — изрича бащата, загледан в пространството, вероятно към някакво място, където той и Нелсън ще бъдат в абсолютно съгласие.

— И аз така чух. — Момчето свежда поглед към книгата.

— Нелсън, относно работата. Казах на майка ти, че ще ти намерим работа за през лятото в автомивката или сервиза. Ще научиш много от Мани и момчетата.

— Татко, прекалено съм стар за автомивката. И може би ми трябва нещо повече от лятна работа.

— Да не би да ми казваш, че ще напуснеш колежа, след като ти остава само една година?

Гласът му се е извисил и момчето изглежда стреснато. Зяпа баща си с отворена уста; с тази тъмна зееща дупка и двете хлътнали очи, лицето му сякаш има три дупки. Дъждът барабани по водосточната тръба на предната веранда. Дженис и майка й слизат след „Уолтънови“, хлипайки. Дженис бърше очите си с пръсти и се засмива.

— Толкова е глупаво така да се вживявам. Актьорите от „Хора“ не можели да се понасят и така сериалът се разпадна.

— Е, нали дават повторения — казва мама Спрингър и се отпуска в сивия диван до Нелсън, като че ли краката й не могат да понесат това малко пътешествие до долния етаж.

Хари обявява:

— Хлапето казва, че може да не се върне в Кент.

Дженис тъкмо се е отправила към кухнята да си налее кампари, но замръзва права. Облечена е само с късата си прозрачна нощница и гащи.

— Ти знаеше това, Хари.

Бикините й са червени, забелязва Хари, но през нощницата изглеждат пепеляворозови. През най-големите жеги миналата седмица си подстрига косата в Брюър при фризьора на Дорис Кауфман. Той е оголил врата й и е отрязал бретона й; Хари още не е свикнал с новата й прическа, сякаш някаква непозната се разхожда из къщата полугола.

— Знаел съм, друг път. След всичките пари, които вложихме в образованието му.

— Е — заключава Дженис, — може да е извлякъл, колкото е могъл от тях.

— Нещо не разбирам. Тука има нещо гнило. Хлапето си идва вкъщи без никакво обяснение, гаджето му излиза с Чарли, а той седи тук и ми намеква, че трябва да го уволня и да го назнача на негово място.

— Е — казва мама Спрингър спокойно, — Нелсън е на възраст. Навремето Фред ти освободи място и аз съм сигурна, Хари, че ако беше жив, щеше да освободи място и за Нелсън.

На секцията в трапезарията Фред Спрингър слуша дъжда със замъглени очи.

— За нищо на света — отсича Хари. — Не и на човек, който напуска колежа няколко дни преди да завърши.

— Виж, Хари — мама Спрингър го изрича спокойно и нежно, сякаш телевизионният сериал я е размекнал, — някои хора биха казали, че и ти не беше толкова обещаващ, когато Фред те нае. Не един или двама го съветваха да не го прави.

Отвън, в провинцията, под земята, старият фермер Байър тъгува за училищните автобуси, изгниващи под дъжда.

— Бях четирийсетгодишен мъж, който беше загубил работата си не по своя вина. Работех като линотипер, докато линотиперите съществуваха.

— Работеше занаята на баща си — обажда се Дженис. — Това иска да прави и Нелсън.

— Сигурно, сигурно — крещи Хари. — Когато завърши колежа, ако все още иска. Въпреки че, честно казано, се надявах да иска нещо повече. Но за какво е това бързане? За какво си е дошъл вкъщи? Ако аз имах късмет да отида в щат като Колорадо на неговата възраст, сто процента щях да остана там поне за през лятото.

Дженис дръпва от цигарата си. Изглежда много по-секси, отколкото съзнава:

— Защо не искаш собствения си син вкъщи?

— Прекалено е голям, за да си бъде вкъщи. От какво бяга?

Ако съди по лицата им, май е налучкал нещо, но не знае какво. Дори не е сигурен, че иска да разбере. В тишината, която му отговаря, той отново се заслушва в проливния дъжд, едно несекващо присъствие на ръба на осветеното им царство, нежно, настоятелно, безспирно, милиони малки оръдия улучват целта и текат като вадички по повърхността на всичко. Скийтър, Джил и Кент Стейт Фор са някъде там, съвсем сухи.

— Забрави — казва Нелсън, изправяйки се. — Не искам да работя с този боклук.

— Защо е толкова враждебно настроен? — пита Хари жените.

— Всичко, което казах, е, че не виждам защо да уволняваме Чарли, за да може хлапето да продава коли кабрио. След време, става. Дори през 1980. Поеми нещата, млада Америко. Изяж ме. Но всичко с времето си, Господи! Време, колкото щеш.

— Така ли? — пита Дженис странно. Знае нещо. Жените винаги знаят нещо.

Той се обръща директно към нея:

— Ти. Мислех, че поне ти ще си лоялна към Чарли.

— Повече, отколкото към собствения си син?

— Вижте какво ще ви кажа. Вижте какво ще ви кажа на всички. Ако Чарли се махне, махам се и аз. — Опитва се да се изправи, но фотьойлът го държи в лепкавите си лапи.

— Урааа! — казва Нелсън, като силно дръпва дънковото си яке от закачалката от вътрешната страна на вратата и си го намята.

Изглежда прегърбен и зъл. Плъх, тръгнал да се дави.

— Сега ще отиде да потроши и мустанга. — Хари успява да се изправи на крака, извисявайки се над всички.

Мама Спрингър плесва коленете си с отворени длани:

— Този спор развали настроението ми. Ще си стопля вода за чаша чай, от тази влага май че в краката ми скачат дяволи.

Дженис казва:

— Хари, пожелай лека нощ на Нелсън, както трябва.

Той протестира:

— Той не ми е пожелал лека нощ както трябва. Аз си седях тук и се опитвах приятелски да си поговоря с него за колежа, но той се държи все едно му вадя зъбите. За какво е тази тайнственост? Дори не знам какво учи сега. Първо беше медицина, но химията му била прекалено трудна, после беше антропология, но там трябвало да учи много наизуст, последното нещо, което чух, беше социални науки, но това пък било големи глупости.

— Уча география — признава Нелсън от вратата. Нервен е. Готов е да хукне да бяга.

— География! Та това го учат в трети клас! Никога не съм чул някой възрастен да учи география.

— Очевидно това е доста добра специалност в колежа — казва Дженис.

— И какво правят по цял ден? Оцветяват карти ли?

— Мамо, трябва да изчезвам. Къде са ключовете от колата ти?

— Виж в джоба на шлифера ми.

Хари не може да се въздържи да не се заяде с него:

— Да знаеш, че тук при нас, когато вали, пътищата са хлъзгави. Ако се загубиш, обади се на професора си по география.

— Много се дразниш, че Чарли заведе Мелани на вечеря, нали? — отговаря му Нелсън.

— Ни най-малко. Това, което ме дразни, е, че теб не те дразни.

— Аз съм ексцентричен — отговаря Нелсън.

— Дженис, какво съм му сторил на това дете, че да заслужавам такова отношение?

— О, предполагам, че се досещаш — въздъхва тя.

Писнало му е от тези подмятания за миналото.

— Не се ли грижех за него? Кой му слагаше закуската и го изпращаше на училище, докато ти се чукаше наляво и надясно?

— Татко го правеше — казва Нелсън горчиво.

Дженис се намесва:

— Нели, защо не тръгваш, ако ще тръгваш? Намери ли ключовете от колата?

Момчето ги подрънква.

— Участваш в авто самоубийство — казва й Заека. — Хлапето е убиец на коли.

— Беше просто една шибана вдлъбнатина — крещи Нелсън. — А той ще ми го изкара през носа.

Вратата се затръшва, пропуснала аромата на дъжда.

— Кой друг иска чаша чай? — провиква се мама Спрингър от кухнята.

Отиват при нея. Минаването от задушната, претъпкана с мебели всекидневна към кухнята с чисти емайлирани плотове предлага по-весела гледна точка към света.

— Хари, не трябва да си толкова суров с момчето — съветва го тъща му. — Има си много ядове.

— Какви например? — рязко пита той.

— О — отговаря мама, все още размекната, редейки чинийки тип „Уолтън“ за утеха. — Проблемите на младите.

Под нощницата си Дженис е с бикини, но без сутиен и на ярката светлина зърната й под дрехата прозират със собствения си розов цвят, по-тъмни, като цвета на виното. Казва:

— Той е в трудна възраст. Изглежда, че имат голям избор, но всъщност не е така. Цял живот телевизията ги учи да искат това и онова, но когато станат на двайсет, осъзнават, че парите не се печелят толкова лесно. Нямат възможностите, които дори ние имахме.

Това не е типично за нея.

— А ти с кого си говорила? — пита Хари презрително.

На Дженис вече не може да й се затвори устата толкова лесно, колкото преди; тя отмята бретона си и отговаря:

— С няколко от момичетата в клуба. Техните деца също са се върнали вкъщи и не знаят какво да правят с живота си. Това явление вече дори си има име. Нещо от сорта на „обратно в гнездото“.

— Синдром — казва той; израснал е по тия места. Понякога, след като Мим си легнеше, тримата с майка му и баща му сядаха така около кухненската маса пред купа каша или топло какао, или чай. Чувства се достатъчно в безопасност, за да звучи жално:

— Ако помолеше за помощ, щях да се опитам да му помогна. Но той не моли. Иска да получава, без да се помоли.

— Не е ли човешко? — пита мама Спрингър напевно. Харесва вкуса на чая и добавя в заключение: — У Нелсън има много добронамереност. Просто мисля, че в момента е малко объркан.

— А кой не е? — пита Хари.

В леглото, може би дъждът го възбужда, той настоява да правят любов, въпреки че първоначално Дженис се дърпа.

— Трябваше да се изкъпя — казва тя, но мирише страхотно, на дълбока джунгла, на безценна гниеща тор, спускаща се надолу, надолу под папратта. Когато не спира, с диво желание да изгуби лицето си в този аромат, хладният неумолим бяс на оргазма я обзема и тя войнствено свършва, издигайки хълбоци, за да отрие клитора си в лицето му, и след това го оставя да свърши в нея под него. Изтощен и носещ се без посока, той слуша звуците на дъжда, който от време на време забързва в метален ритъм по стъклото на прозореца, по-бързо от пулсирането в желязната водосточна тръба, където се вият въжета вода.

— Харесва ми Нелсън да си е вкъщи — казва Хари. — Чудесно е да си имаш враг. Изостря сетивата ти.

Мърморейки под прозорците им и все пак толкова близо, сякаш са отвън, букът приема дъжда, лист по лист.

— Нелсън не е твой враг. Той е твой син и сега има нужда от теб повече от всякога, при все че не може да ти го каже.

Дъжд, последното доказателство за него, че Бог съществува.

— Имам чувството — казва той, — че има нещо, което не знам.

Дженис признава:

— Има.

— Какво? — След като не получава отговор, той пита: — Ти откъде знаеш?

— Мама и Мелани си говорят.

— Колко е зле? Наркотици?

— О, Хари, не. — Тя трябва да го прегърне, незнанието му сигурно го прави много уязвим. — Нищо подобно. Нелсън прилича на теб, отвътре. Обича да се пази чист.

— Тогава какво, по дяволите, става? Защо не можете да ми кажете?

Тя отново го прегръща и леко се засмива:

— Защото не си Спрингър.

Дълго след като тя е пропаднала в сигурното нежно похъркване на съня, той лежи буден, слуша дъжда, не иска да пропусне този звук на живота. Не е нужно да си Спрингър, за да имаш тайни. Сини очи, толкова бледи на светлината, влизат на задната седалка на онази корола, вкусът на Дженис все още е по устните му и той си мисли, че идеята за гаранция може да не е толкова добра. Докато лежи буден, отвън една кола спира два пъти и предната врата се отваря: първият път по спокойствието на двигателя й и леките стъпки той разбира, че Ставрос оставя Мелани; вторият път, само след няколко минути, по ядно форсирания двигател, преди да удари спирачките, и шумните предизвикателни стъпки, решава, че е Нелсън, който е изпил повече бири, отколкото трябва. От звуците, заобикалящи втората кола, Заека осъзнава, че дъждът се предава. Изчаква стъпките да се изкачат на горния етаж, но явно Нелсън е приклещил момичето в кухнята, докато Мелани похапва нещо. Странното при вегетарианците е, че винаги са гладни. Ядеш, ядеш, но изглежда никога не е подходящата храна. Кой му беше казал това навремето? Тотеро. Накрая изглеждаше толкова стар, но колко по-стар от сегашния Хари беше тогава? Нелсън и Мелани остават в кухнята да си говорят, докато подслушвачът се уморява и се предава. В съня си Хари крещи на сина си по телефона във фирмата, но въпреки че устата му е отворена толкова широко, че може да види всичките си зъби, като на онези зъболекарски снимки, на които отбелязват кариесите ти и сякаш пищиш, от устата му не излиза никакъв звук, челюстите и очите му, тъй да се каже, са замръзнали отворени и когато се събужда, му се струва, че е зеел срещу утринното слънце, което блясва след дъжда.

Витрините на „Спрингър Мотърс“ наскоро са измити, Хари гледа втренчено през тях, но няма нито едно петънце да му го каже, че не стои отвън, на освежения от снощния дъжд въздух, на измитата и потънала в локви улица, но въпреки това в зеленината на дървото отвъд шосе 111 зад изоставения вагон прозира умора на опадалите и пожълтелите тук-там листа по върховете на тежките клони, които умират. Трафикът през този делничен ден процъфтява. Картър не спира да говори за някакъв неочакван данък върху огромната печалба на петролните компании, но това няма да стане, Хари е сигурен. Картър е хитър като лисица и се моли често, но явно дарбата му е старата Айзенхауерова дарба да предотвратява случването на нещата, просто малко ежедневно просмукване.

Чарли е с една млада двойка, договаря продажбата на осемцилиндров двутонен буик 73-та, тези добри хорица са прекалено назад в надпреварата, за да знаят, че времената се менят, че бензинът е на свършване и че истинските пари са в чуждите коли, с мотори от шевни машини. Те дори са се облекли официално за случая, жената носи лилав костюм със старомодно къса пола, която разкрива твърдите прасци на кльощавите й криви крака. Те наистина не са оформени като нас; Скийтър казваше, че са последен дизайн. Задникът й е стегнат, а тя жизнерадостно се разтапя пред ослепителния стар буик под щедрото слънце на все още влажния искрящ асфалт. Красива гледка от миналото. Но тя не успява да разсее киселото безпокойство в стомаха на Хари след краткия му сън. Чарли казва нещо, от което и двамата се превиват от смях, и след това потеглят с бричката. Ставрос се връща на бюрото си в един ъгъл на прохладния автосалон и Хари се приближава към него.

— Как беше с Мелани снощи? — опитва се да скрие самодоволството в гласа си.

— Приятно момиче. — Чарли не спира да пише с молива си. — Много умна.

Гласът на Хари се извисява:

— И какво й е толкова умно? Според мен е направо смахната.

— Не е, приятел. Сече й пипето. От онези жени, които виждат нещата толкова ясно, че чак се притесняваш, че никога няма да се отпуснат.

— Искаш да кажеш, че не се е отпуснала с теб.

— Аз и не го очаквах. На моята възраст — кому е нужно?

— Ти си по-млад от мен.

— Но не и по душа. Ти все още се учиш.

Чувства се като ученик в основното училище, когато наоколо витаеше някаква тайна, трепкаше по пътеката между чиновете, подскачаше като топка в междучасията, а той не можеше да я улови, момичетата я пазеха от него, бяха прекалено бързи.

— Спомена ли за Нелсън?

— Доста често.

— Какво мислиш, че става между тях?

— Мисля, че са просто приятелчета.

— Значи вече не мислиш, че няма как да не се чукат?

Чарли се предава, удря по документите и се отблъсква от бюрото.

— По дяволите, не знам как са се организирали тези деца. По наше време, ако не се чукахме с някоя, търсехме друга. При тях може да е различно. Не искат да са убийци като нас. Дори да се чукат, по начина, по който ми говореше за Нелсън, по-скоро за нея това е като гушкане на плюшено мече преди заспиване.

— Значи го приема по този начин, а? Като дете?

— Тя би го нарекла уязвим.

Хари прави предположение:

— Тука нещо липсва. Снощи Дженис правеше намеци.

Ставрос деликатно свива рамене:

— Може да е в Колорадо. Липсващото парче.

— Тя каза ли нещо конкретно?

Ставрос се замисля, преди да отговори, побутва кехлибарените си очила с показалеца си и после опипва с него ръба на носа си:

— Не.

Хари опитва с жалване:

— Не мога да разбера какво иска това момче.

— Иска да се включи в истинския свят. Мисля, че иска да работи тук.

— Знам, че иска да работи тук, но аз не го искам. Кара ме да се чувствам неудобно. С това тъжно изражение не може да продаде и…

— Кока-кола в пустинята Сахара. — Чарли завършва изречението вместо него. — Както и да е, той е внук на Фред Спрингър. Негов engonaki[16].

— Да, а и Дженис, и Беси настояват, нали видя оная вечер. Направо ме подлудяват. Тук си имаме чудесна симетрична организация, а и колко коли сме продали през юли?

Ставрос проверява в един документ под лакътя си.

— Двайсет и девет, представяш ли си? Тринайсет употребявани и шестнайсет нови, както и онези селика GT, за десет хилядарки всяка. Мислех, че няма да можем да ги продадем с онези малки спортни модели, които Детройт бълва.

— Затова Нелсън да върви по дяволите. И без това остава само един летен месец. Защо да прецакваме Джейк и Руди само за да намерим място на едно хлапе, което е прекалено разглезено, за да започне работа в магазина? Нямаше дори да си цапа ръцете, щяхме да го назначим в отдел „Части“.

Ставрос казва:

— Можеш да го назначиш на твърда заплата тук, в автосалона. Ще го взема под крилото си.

Явно Чарли не осъзнава, че точно него изтикват. Опитваш се да защитиш някого, а той те подценява, докато го правиш. Но в крайна сметка се оказва, че Чарли е прозрял проблема, изразява го:

— Виж. Ти си зетят, ти си недосегаем. Но при мен старата е връзката ми тук. Явно има някакви чувства, сигурно ме харесва, защото й напомням за Фред, за старото време. Но чувствата не побеждават кръвта. Не съм в положение да се правя на твърд. Щом не можеш да ги победиш, присъедини се към тях. Освен това мисля, че мога да си поговоря с момчето, да направя нещо за него, не се притеснявай, няма дълго да остане в този бизнес, прекалено е неспокоен. Прекалено много прилича на баща си.

— Не виждам никаква прилика — отговаря Хари, въпреки че му става приятно.

— Няма и да видиш. Не знам, явно в днешно време е трудно да си баща. Когато бях дете, ми се струваше доста просто. Казваш на детето си какво да прави и ако не го направи, му шляпваш един. Но мисълта ми е следната. Смятате ли да вземате Нелсън, когато ходите в Поконос със старата и Джен?

— Те го питаха, но той не изглеждаше особено ентусиазиран.

Като дете се чувстваше самотен там. Господи, ще бъде ад в това тясно място. Дори сега вкъщи всеки път, когато отидеш в някоя стая, той сякаш седи там и пие бира.

— Добре. Какво ще кажеш да му купиш един костюм и вратовръзка и да му позволиш да дойде тук? Дай му минимална заплата, без комисиони и без премии. Няма да ти лази по нервите, нито ти по неговите.

— Аз да му лазя по нервите? Та той направо ме стъпква. Непрекъснато взима колата, а ме кара аз да се чувствам гузен.

Чарли не благоволява да отговори, знае прекалено много за случая. Хари признава:

— Е, това все пак е идея. После ще се върне ли в колежа?

Чарли вдига рамене.

— Да се надяваме. Може ти да сключиш тази част от сделката.

Поглеждайки надолу към крехкия, покрит с къдрава коса скалп на Чарли, Заека ясно усеща своя корем — едно голямо, пристегнато от костюма възвишение. Той е станал двоен, докато същите тези години са орязали фигурата на Чарли късче по късче. Пита го:

— Наистина ли искаш да направиш това за Нелсън?

— Момчето ми харесва. За мен той е само още един проблем. На тяхната възраст всички са само още един проблем.

Една двойка е паркирала навън под ослепителната светлина и се отправя към вратите на автосалона, добре облечена двойка, като излязла от списание, която вероятно само ще събере информация и после ще отиде да си купи мерцедес.

— Е, това е твоето погребение — казва Хари на Чарли. Всъщност това може да се окаже добра идея. Така Мелани няма да остава сама в тази огромна къща. Хрумва му, че всичко това може да е нейна идея, а Чарли просто да се опитва да я сваля по този начин.

В леглото Мелани пита Нелсън:

— Какво учиш?

— Разни неща.

Решили са да ползват нейното легло в предната стая, докато старите са на почивка в Поконос. Мелани е тук повече от месец и лека-полека е преместила безглавия шивашки манекен в един ъгъл и е скрила някои от грозните вещи на Спрингърови — напъхала е мокета под леглото, натикала е няколко куфара със стари пердета и една счупена крачна машина „Сингер“ в дъното на дрешника, претъпкан с износени и демодирани дрехи в найлонови чували. Залепила е с тиксо няколко плаката на Питър Макс по стените и е подредила стаята по свой вкус. Досега използваха стаята на Нелсън, но детското му легло е прекалено тясно и, честно казано, той се чувства потиснат там. Първоначално изобщо нямаха намерение да спят заедно в тази къща, но след дългите им необходими разговори това стана неизбежно. Гърдите на Мелани наистина са големи, както беше забелязал Чарли само с един поглед, тежкото им топло поклащане понякога отвращава Нелсън, напомняйки му за друга, с по-малки гърди, която беше изоставил. Добавя:

— Много неща. Има много скрити проблеми. Като например между агенцията и производителя. Длъжен си да им купуваш инструментите за хиляди долари, а те продължават да добавят към основните си модели екстри, от които навремето дилърът правеше печалба. Чарли ми каза, че едно радио е струвало на дилъра около трийсет и пет долара, а той прибавял около сто и осемдесет към продажната цена. Сега, когато всички производители са станали лакоми и отнемат тази възможност, дилърите се принуждават да измислят нови трикове. Като китосването и боята против корозия. Дори са измислили някаква течност, която уж предпазва виниловата тапицерия от износване. Подобни неща. Това е безскрупулно, но в същото време е смешно, всичкото това агитиране на хората. Дядо ми е имал табло за представянето на фирмата, но татко го е изоставил. Имам чувството, че Чарли смята татко за мързелив и небрежен в работата си.

Тя се придърпва по-нагоре в леглото, гърдите й са отпуснати и осветени от процеждащата се през кленовите клони светлина от Джоузеф стрийт. У нея има нещо тежко и майчинско, от което не може да избяга.

— Чарли ме покани на втора среща — казва тя.

— Иди — съветва я Нелсън, доволен от повечето място в леглото, тялото на Мелани над него увеличава смачканата вдлъбнатина, в която е легнал. Когато беше малък и майка му и баща му живееха в онзи апартамент на Уилбър стрийт и идваха на гости тук, слагаха го да спи точно в тази стая. Тогава косата на баба му беше цялата черна, освен отраженията на светлината, издълбани по тавана точно като сега. Маминка му пееше песнички, спомня си той, но не може да се сети кои. Някои бяха на холандски.

„Рейде, рейде, гейле…“

Мелани маха една фиба от косата си и с нея разравя пепелника за един изгаснал фас от марихуана, от който са останали едно-две дръпвания. Приближава го към червените си устни и го запалва; хартията пламва. Когато вдигна ръката си, за да извади фибата, космите й под мишницата лумват пред погледа на Нелсън. Извън контрола му, без да го иска, членът му започва да се втвърдява във вдлъбнатината.

— Не знам — отговаря Мелани. — Мисля, че сега, когато ги няма, той иска да печели точки.

— Ти как се чувстваш по този въпрос?

— Не особено добре.

— Той е доста готин тип — казва Нелсън, сгушвайки се по-близо до разсеяното й тяло, доволен от тайното увеличаване на ерекцията си. — При все че е чукал майка ми.

— Ами ако това го убие, как ще се чувствам тогава? Искам да кажа, нали една от причините да дойда тук, беше, за да проясня съзнанието си от всичките тия боклуци от бащински тип.

— Ти дойде с мен, защото Пру ти каза — произнасянето на името на другата е вкусно, едно хладно бодване в топлината, — за да не мога да се измъкна.

— Е, да, но нямаше да го направя, ако си нямах собствени причини. Радвам се, че дойдох. Тук ми харесва. Като Америка едно време. Всички тези масивни тухлени къщи, построени една до друга.

— Аз пък мразя това място. Всичко е толкова влажно и задушно, и близко.

— Наистина ли чувстваш това, Нелсън? — Харесва му, когато тя почти измърква името му. — Мислех, че се преструваш на изплашен в Колорадо. Там имаше прекалено много място. Или може би беше ситуацията.

Нелсън изгубва Колорадо, ясно усещайки ерекцията си като парче слонова кост със заоблени краища там долу и женствените дебели струни в гърлото й, които се подуват, докато всмуква последното дръпване от малкия фас, който държи точно пред начервените си устни. Мелани винаги носи грим, червило и малко руж по бузите, за да не изглежда кожата й толкова мургава, докато Пру никога не носеше, устните й бяха бледи като челото й, чертите на лицето й бяха прецизни и сухи като снимка. Пру. Мисълта за нея гризе стомаха му, като че ли вътре някой търкаля късче мрамор по песъчинки. Той казва:

— Може би това, което ми пречи тук, е татко. — При мисълта за баща си триенето в стомаха му се усилва. — Не мога да понасям как се е разплул на фотьойла във всекидневната. Той… — толкова му е неудобно, че не може да намери думи. — Той просто си седи тук, по средата на целия шибан свят, и говори ли говори. Не разбира нещата така, както Чарли. Какво изобщо е направил, за да създаде фирмата? Дядо ми е вървял нагоре, докато баща ми е седял и не е правел нищо друго, освен да бъде гаден мъж на майка ми. Това е, което е направил, за да заслужи всичките тези пари: бил е прекалено мързелив и безпомощен, за да остави майка ми, както му се е искало. Мисля, че е странен. Трябваше да го видиш с онзи негър, за когото ти разказах.

— Обичал си дядо си, нали, Нелсън? — Когато се е напушила с трева, гласът й става пресипнал и като в транс, подобно на някой от онези оракули над трикракото си столче, за които учеха по антропология в Кент. Кент — още песъчинки се трият в стомаха му.

— Той ме харесваше — настоява Нелсън, извивайки се леко, и забелязва с ръката си, че ерекцията му леко е отслабнала и вече не притежава чистотата на слоновата кост, а компрометираната тъкан на плътта и кръвта. — Не ме критикуваше непрекъснато за това, че не съм някакъв велик атлет, висок метър и деветдесет.

— Никога не съм чула баща ти да те критикува — казва тя. — Освен когато потроши колата му.

— По дяволите, не съм я потрошил, просто й направих малка вдлъбнатина, а копелето непрекъснато ми го натяква: колата стои седмици в сервиза и аз трябва да се чувствам като виновен глупак или нещо подобно. И на пътя наистина имаше животно, нещо дребно, не знам какво беше, може би мармот, щях да видя ивиците му, ако беше скункс, не знам защо тези глупави животни не се раждат с по-дълги крака, то просто се влачеше. Право срещу фаровете. Ще ми се да го бях убил. Ще ми се да бях смачкал всички коли на баща ми, целия му склад.

— Говориш глупости, Нелсън — казва Мелани от симпатичния си транс. Имаш нужда от баща си. Всички имаме нужда от бащи. Поне твоят може да бъде открит. Не е лош човек.

— Лош е, наистина, лош. Не знае какво става и не му пука, и се мисли за толкова велик. Това ме вбесява, неговото щастие. Той е толкова шибано щастлив. — Нелсън почти хлипа. — Като си помислиш само за всичкото нещастие, което е причинил. Малката ми сестричка е умряла заради него, а после остави и Джил да умре.

Мелани е чувала тези истории. Изрича с търпеливия си напевен глас:

— Не трябва да забравяш обстоятелствата. Баща ти не е Господ. — Ръката й се пъхва под чаршафите, където неговата я изучава. Усмихва се. Зъбите й са идеални. Носела е скоби, а бедната Пру — не, родителите й са били прекалено бедни и тя мрази да се усмихва, въпреки че зъбите й не са чак толкова криви, само един кучешки зъб припокрива съседния.

— В момента си ядосан — казва му Мелани — заради положението си. Но баща ти не е виновен за това.

— Виновен е — настоява Нелсън. — За всичко е виновен. Виновен е, че съм толкова смахнат, и това му харесва. Понякога, като ме гледа, съм сигурен, че наистина се кефи, че съм смахнат. А и мама му прислужва, като че ли е направил нещо за нея, а това всъщност е точно обратното.

— Хайде, Нелсън, забрави за това — припява Мелани. — Забрави всичко сега. Ще ти помогна. — Тя отдръпва чаршафите и се обръща с гръб към него. — Ето ти задника ми. Обичам да ме чукат отзад, когато съм друсана. Като че ли заемам две нива на съществуване.

Тя почти никога не се опитва да свърши, когато правят любов, просто приема, че обслужва мъжа, а не себе си. Пру винаги се опитваше, пъшкаше „Чакай“ в ухото му и си наместваше таза за подходящото докосване, и дори когато той не можеше да я изчака и се проваляше, всичко беше някак по-ласкателно. Спомняйки си Пру така, той чувства как гризенето на вината дълбоко в стомаха му се превръща в остро хапане, като в онази сцена от „Челюсти“, когато акулата дръпва момичето под водата.

Вода. Хари изпитва недоверие към този елемент, въпреки че малкото кафяво езерце с форма на пясъчен часовник, което плиска песъчливия плаж пред старата къща на Спрингърови в Поконос, изглежда приветливо и питомно. Той плува в него всеки ден преди закуска, преди Дженис да се събуди и докато мама Спрингър, облечена в халат на баклавички, се суети около старата газова печка, за да направи сутрешното кафе. През делничните дни, когато наоколо няма много хора, той прекосява твърдия вносен пясък, увит в плажната си хавлия, хвърля по един поглед наляво и надясно към къщите, засенчвани от боровете, и се гмурва в езерото гол. Какъв разкош! Една студена сребърна прегръдка надолу през слабините му. Комарите, които кръжат над водата се разлитат и отново се събират, докато той пляска около тях, пори повърхността на неподвижната течност и изпраща малки вълнички надясно и наляво към калните, покрити с коренища брегове, които може би са на няколко пресечки далеч. Слоят мъгла, който седи върху кожата на езерото, ясно може да се види рано сутрин. Никога не е бил от онези ранобудни маниаци, но сега разбира защо го правят, така навлизаш в деня от самото му начало, преди да е започнал да тече, и течеш заедно с него. Слоят мъгла има вкус на вечерна прохлада, на незамърсена свежест в един пробуждащ се заедно с него свят. Като дете Заека никога не беше ходил на летен лагер, може би Нелсън е прав, че са били прекалено бедни, но това никога не им беше хрумвало. Горещите напукани тротоари и прашни площадки на Маунт Джъдж бяха достатъчни, а няколкото пътувания до Джърси Шор, които родителите му организираха, изпъкват в спомените му почти като мъчение, часовете друсане по тесните пътища в старата таратайка модел „А“ и после в кално кафявата чеви. Сестра му и майка му увеличаваха горещината с изпаренията на женското си раздразнение, татко стискаше волана, а мършавият му, обсипан с лунички тил се потеше, докато равните малки градчета на Ню Джърси донасяха към Хари изопаченото ехо на собствения му град, на собствения му живот, по който тъгуваше след по-малко от час. Град след град вцепенено му доказваха, че животът му е жалък, грубо повторение на милиони подобни декори, където къщите и верандите, и дърветата се подиграваха на тези в Маунт Джъдж и подхранваха илюзиите на други малки момчета, че душите им заемат централно място и са важни, и невидимо обичани. Той гледаше момиченцата по тротоарите, покрай които минаваха, и се чудеше за кое от тях ще се ожени, тъй като представата му за съдба беше да се премести и да се ожени за момиче от друг град. С приближаването до брега трафикът се сгъстява, става дивашки, столичен. Коли, винаги е смятал колите, техния блясък, изпаренията им за жестоки. Когато най-накрая пристигнеха в изблик на обиди — паркингът е пълен, а служителят в съблекалните груб — прекарваха няколко бомбастични часа на неестествения плаж, чийто сух пясък пареше ходилата им и дращеше чатала, и чиито мокри ребра, където морето се беше отдръпнало, изпускаха мъртвешки бездънен мирис, мириса на огромна смърт. Всяка намерена мида издаваше този плашещ лек мирис. Родителите му в бански костюми го тревожеха. Майка му не беше отвратително дебела като някои от другите майки, а кокалеста и висока. Когато се изправеше да извика него или Мим от подозрителните тълпи непознати или опасната мълва за течението, ръцете й приличаха на крила без пера. Тогава още не беше Заек и му викаха: „Хаси! Хаси!“. Кожата на баща му там, където работните дрехи я покриваха, беше толкова бяла. Обичаше баща си заради тази белота, тайничко, като някакво съкровище; в съблекалните двамата се преобличаха бързо, без да се поглеждат един друг, и в края на деня пак се преобличаха. Пътят обратно до областта Даймънд беше достатъчно дълъг, за да започне изгорялото да ги боли. Двамата с Мим се пляскаха един друг само за да чуят писъците на другия и да разнообразят скуката на този пропилян ден, който можеше да бъде прекаран сред плодоносните интриги и усъвършенствани връзки на игрището в Маунт Джъдж.

В спомените му от тези излети те винаги се катерят към океана като към някаква огромна синя планина. Понякога нощем, преди да заспи, той чува майка си да просъсква: „Хаси“. Сега, когато е богат, разбира, че излетите на бедните завършват със слънчеви изгаряния и стомашни разстройства. Татко обичаше раци и печени стриди, но винаги, когато ги ядеше, повръщаше. Когато колата беше вкарана в гаража, а малката Мим — в леглото, Хари чуваше баща си да повръща в отдалечения край на двора. Той никога не се оплакваше от повръщането или от работата, те просто бяха неща, които трябваше да се вършат, едното по-редовно от другото.

Така че Заека беше дошъл във вилата, която Фред Спрингър беше купил в напреднала възраст, доста след като франчайзингът с „Тойота“ го беше направил много повече от дилър на употребявани коли и след като единственото му дете се беше омъжило и пораснало, като напълно незапознат с подобни места. Първоначално Хари и Дженис идваха само на едноседмични почивки. Мястото беше прекалено малко, напрежението щеше да ги изнерви, а след първите един-два дни на Нелсън му доскучаваше и целият беше изпохапан от дървеници. Там можеше да видиш само водопада Бушкил и да се любуваш на папратта, докато се катериш по стъпалата.

Когато старият Спрингър умря, Хари остана единственият мъж наоколо и най-накрая осъзна, че природата не е нещо, което се провира през пукнатините, по тротоарите и държи фермерите в капан, а еликсир, лукс, който може да се купи и огради и опази чист за по-големите щастливци в една нечиста ера. Не че тази петстайна, покрита с тъмни керемиди вила, която мама Спрингър наема само за три седмици от август, обирайки каймака от Деня на труда и отдавайки я под наем в ловния сезон, ако успееше, можеше да се мери с именията, вилите и почивните хотели наоколо, които се срутваха или бяха разграбвани от предприемачите, но зад нея има два акра гора и док, и собствена гребна лодка. За Хари тя представлява възможността животът да бъде изживян избирателно, както човек избира от меню или си взема най-лъскавия плод от купата. Тук в Поконос храната, разходките и сънят не са притиснати в рамките на деня, а придобиват огромно значение. Ароматът на прясно кафе го поздравява, докато се връща още мокър от плуването; от целувката на сутрешната мъгла през стъклото на прозореца; от гледката: Дженис с боси загорели крака, облечена в същата поличка за тенис и черна детска тениска, синята сойка, която каца на парапета на верандата, гладкият камък с розови жилки, който подпира вратата на горния етаж с развалена брава, самата тъкан на пронизаната от коренища кал, тръстиките, където са докарали прясна камара от кедрови дъски. Хари обича всяко явление и не за пръв път през живота си се опитва да влезе в хармония с преплитащата се в тях непринуденост, която го крепи, която е била втъкана в него още при раждането му. Трябва да има добър начин да се живее.

Отпуска се с джин, с тоник и ядки. Плува и слуша спомените на мама Спрингър по време на сутрешното кафе и всеки ден с Дженис ходят до селото да пазаруват. Вечер тримата играят на карти на грубата светлина на лампите по моста; чувстваше светлината груба, защото, когато дойде тук за първи път, палеха керосинови лампи с крехки конуси и си лягаха веднага след мръкване, а щурците свиреха. Не обича да лови риба, а и не обича да играе на тенис с Дженис срещу някоя от другите двойки, които имат достъп до общинския тенискорт до езерото, който представляваше стар правоъгълник отъпкана пръст сред боровете, краищата му бяха покрити с кафяви иглички, а телената ограда висеше като мокро пране. Дженис играе всеки ден в „Летящия орел“ и до нейната печелеща точки грация той се чувства тежък и непохватен. Топката подскача към него с прекалено голяма скорост. На черната й тениска пише ФИЛАДЕЛФИЯ с избелели триизмерни букви; беше я купил на Нелсън при една от екскурзиите им до стадиона на ветераните и момчето я беше оставило, когато замина за Кент. С игривостта на средната си възраст Дженис я беше открила и започна да я носи. Типично за начина, по който се бяха развили нещата, порастването на момчето за него беше заплаха и трагедия, а за нея извинение да открадне една тениска. Не че на Нелсън вече не му става. На нея й стои добре: той я чувства до себе си с ъгъла на окото си — по-пъргава и по-освободена от него в мургавото си заоблено в кръста старо момичешко тяло, с късата си коса и подскачащ бретон. Ударена с нейната ракета, топката изписва правилна улегнала дъга, докато той я удря прекалено силно, или пък в опита си да я „погали“, както му казва тя, я пльосва леко в мрежата.

— Хари не се опитвай да я направляваш — казва му тя. — Дръж коленете си свити. Насочи хълбока си към мрежата.

Имала е много уроци. Изминалото десетилетие я е научило на повече неща, отколкото него.

Какво е направил, пита се той, докато чака да получи сервис, с този свой живот, който вече е преполовил? Беше добро момче на майка си и после на тълпите по време на баскетболните игри, добро момче на Тотеро, старият му треньор, който виждаше у Заека нещо специално. Рут също видя в него нещо специално, въпреки че и видя как това „нещо“ го напускаше. Известно време Хари роптаеше срещу смъртта, после се предаде и отиде да работи. Сега, когато умрелите са толкова много, той чувства към живите онова другарско чувство на оцелелите. Обича тези хора около себе си, затворени в очертанията на тенискорта. Ед и Лорета — той е електроинженер от Истън, специализирал в компютърните инсталации. Хари обича върховете на дърветата над главите им и августовската синева над тях. Но какво ли знае той? Никога не чете книги, само вестници, за да има какво да разказва на хората, и то най-вече истории от общ интерес, от сорта накъде отива шейхът[17] и колко е болен в действителност, и онази за лекаря от Балтимор. Обича природата, макар че не може да назове почти нищо от нея. Това борове ли са или смърчове, или ели? Обича парите, при все че не разбира как му идват, нито пък как изтичат от ръцете му. Обича мъжете, които не се оплакват от големите си шкембета или зачервените двойни брадички, и които не знаят какво да кажат, когато играта свърши, каквато и да е тя. Какво изтъркано живуркане правим от живота си!

И въпреки това, какво чудно нещо е човешкият мозък; не могат да направят машина като него, независимо че някои от тези компютри, за които Ед му говореше, са големи колкото стаи; а човешкото тяло може да върши хиляди неща и неговите движения не могат да бъдат повторени от нито една машина в света. Обичаше и да се чука, ако и че все по-често предпочиташе само да си мисли за чукане, и да остави младите да се занимават с това, да се срещат в баровете и в колите си. Чудно колко много млади има сега. Когато се разхожда по улиците или се реди на опашката за билети за кино, има чувството, че е най-възрастният. Нощем, когато е с Дженис, тя има нужда от члена му, за да заспи, и той се опитва да си представи какво би го възбудило, и образите не му достигат; последната фантазия, която му действаше, беше на жена, която духа на един мъж, докато друг я чука отзад. В представата му не става ясно дали Хари я чука, или му духат, той сякаш гледа тримата отстрани, като че ли е пред екран, на който излъчват някой филм, като в кината в горния край на „Уайзър“ със заглавия като „Момичета от харема“ и „Целия“, и възприятията на жената са му по-близки от тези на мъжа, почти усеща члена в устата си като малка, влажна тиквичка заедно с другия член на онова друго място, вътре — вънка, вътре — вънка като самоналожено наказание в корените ти. Понякога казва по някоя молитва нощем, но между него и Бог вероятно съществува ледено примирие.

Започва да тича. В гората, по старите пътища и пътечки, първо тежко спринтира с обувките за тенис, оцветени в оранжево от глинестия прахоляк, и после в златно-сините маратонки „Найк“, купени от един спортен магазин в Щрудсбърг специално за целта, обувки за бягане с подсилени подметки на пръстите и петите, подметки, чиито еластични грайфери мощно го повдигат, докато тича, все по-бързо, по-тихо и по-леко. Отначало чувства тежестта си като убийствено бреме, увито около сърцето и дробовете му, и мускулите на бедрата така го болят, че сутрин при ставане от леглото залита и се изсмива на глас от изненада. Тича в хладината на ранните вечери, докато светлината на деня още не се е отдръпнала зад гората, и след няколко дни тялото му привиква към това ново изискване, краката му се стягат, тежестта му изглежда по-малка, гърдите му задържат повече въздух, клончета и вейки прелитат покрай ушите му като на собствени криле, той увеличава разстоянието, което пробягва, и в крайна сметка успява да измине три километра до средата на пясъчния часовник, където портите на старото имение препречват пътя. Местните го наричат „Въглищния замък“. Имението е било построено от въглищен барон от Скрантън, но малкото му наследници са се разпръснали и рядко го използват, басейнът е източен, тенискортовете са обрасли, енергията му си е отишла. Стъклените очи на препарираните глави на елени в къщичката на пазача втренчено гледат през паяжините; голямата къща със стръмни, покрити с плочи покриви и ромбовидни прозорци е закована с дъски, макар селяните да казват, че преди десет години един от внуците се опитал да създаде там комуна. Мълвата говори, че младежите са изпотрошили имението и са разпродали всичко, което са могли, включително двата бронзови бронтозавъра, които пазели главния вход като символ на Въглищната ера. Тежките железни порти към „Въглищния замък“ са заключени с вериги и катинари; Заека докосва отблъскващия метал, поема си въздух за секунда, докато светът все още продължава да тича и да се влива в треперещите му крака, обръща се и започва да тича обратно, отваряйки съзнанието си, за да не усеща задъханото си тяло. По пътя има едно открито пространство, някогашна ливада, сега са пораснали кедри и бурени с коса като на царевица, където лястовици се стрелкат и лапват оживените от вечерната влага насекоми. Подобно на тези лястовици Заека се плъзга над земята, над мъртвите, в проблясващите синьо-златни нови обувки. Мъртвите гледат втренчено нагоре. Мама и татко пак лежат заедно на хлътналото легло, което си купиха втора употреба по време на Депресията и на което така и не му дойде ред да го сменят, въпреки че скърцаше като колело, оставено на дъжда, и беше толкова късо, че краката на татко стърчаха изпод завивките. Бели като хартия крака, които накрая бяха нашарени и изпъстрени с вени: ако беше спортувал, можеше да живее и по-дълго. Тотеро там долу е целият в очи, очи, големи като тигани, зяпат от издълженото му лице, докато подутият му език търси думи. Фред Спрингър, който назначи Хари там, където е сега, го окуражава, прегърбен и гримасничейки като покерджия с толкова силна ръка, че чак го боли. Скийтър, който, както се твърдеше в онази изрезка от вестник, беше стрелял пръв срещу полицаите във Филаделфия, при все че из двора и коридорите на комуната е имало двайсетина полицаи и само бременни и деца. Скийтър, черен като земята, извръща поглед. Ливадата свършва и Хари навлиза в един тунел, вече се стъмва, земята е покрита с килим от иглички, не издава никакъв звук, индианците са се движели безшумно между безкрайните дървета, когато едно-единствено скършено клонче е носело смърт, уморените му крака са извън контрол, но ровят меката пътечка като ръчките на разхлабена машина, чиито лостове и болтове са се износили от употреба. Представя си как Беки — едно малко семенце, положено да почива, и Джил — блед разсад, пазен от слънцето, висят над земята като звезди, а отвъд тях има милиони, цели раси като камбоджанците, отнесени от смъртта. Той стъпва върху всички тях, те са жилави, окуражават го, дробовете му горят, сърцето го боли, той е като мембрана, откъсната от тялото си там долу, техните жилки галят глезените му, той обожава земята, никога няма да допусне грешката им да умре.

Заека спринтира последните стотина метра нагоре по пътя към наклонената им предна веранда. Отваря входната врата и усеща как старият дъсчен под хлътва под него. Млечните стъклени сенки на старите керосинови лампи, вече все по-ценни като антики, трептят като стъклата на прозорците на Джоузеф стрийт. Дженис се появява боса от кухнята и казва:

— Хари, лицето ги е аленочервено.

— Нищо… ми… няма.

— Седни, за бога! За какво тичаш?

— Голямото опиянение — задъхано отговаря той. — Страхотно е да изпробваш възможностите си. Границите си.

— Прекалено много ги изпробваш, ако питаш мен. С майка си помислихме, че си се загубил. Искаме да играем на карти.

— Трябва да си взема… един душ. Проблемът с тичането е, че много се потиш.

— Все още не разбирам какво искаш да докажеш.

С тениската на отбора на Филаделфия тя прилича на Нелсън, преди да започне да се бръсне.

— Сега или никога — казва й той. Фантазиите нахлуват в главата му заедно с кръвта. — Искат да ме хванат. Мога да си стоя тука. Или да се боря.

— Кой иска да те хване.

— Ти би трябвало да знаеш. Ти си го излюпила.

Топлата вода тече от малко електрическо бойлерче, няколко минути е вряла и след това започва да изстива със скоростта на светлината. Хари си мисли: „Лесно може да убиеш човек, като му спреш студената вода, докато се къпе“. Той изтичва от банята, преди топлата вода да е свършила напълно, любува се на мокрите стъпки от големите си крака по голия дъсчен под на горния етаж, който прилича на таванско помещение, и се сеща за дъщеря си, за краката й върху корковите подметки. С дългокраката си бледност и спокойно кръгло лице, тя грее като призрак, но за разлика от мъртвите споделя кожата на тази планета редом с него, диша въздух, потапя се във вода, придвижва се от елемент към елемент и расте. Той отива в спалнята, която двамата с Дженис ползват, и си слага боксерки, тениска „Ла Коста“ и меките дънки „Ливайс“, изпрани и изсушени в пералнята в селото. Докато седи на леглото и си обува чорапи, един червен лъч от късното слънце се процежда през някаква пролука между боровете и пада като нож през пръстите на краката му, правейки оранжевите мазоли и малките косъмчета между ставите и ноктите му прозрачни като тънките вратички на пещта. Има крака, които са видели и по-лошо от неговите, на много жени в летни сандали можеш да видиш как кутретата са извити надолу от години носене на обувки с висок ток. Слава богу, че е мъж и не му се е налагало да преживява това. Нито пък на Синди Мъркет, като се замисли: пръстите й са подредени един до друг като захарни пръчки в кутия. Да ги изсмучеш. Късметлията Уеб. И все пак. Хубаво е да си жив. Хари слиза долу и добавя четвъртия елемент към щастието си: пали огън. Мама Спрингър в крак с времето е купила нова печка с дърва. Черната лъскава димоотводна тръба точно пасва в зацапаната стара камина с грозни камъни. Старият Спрингър беше инсталирал електрическо подово отопление, когато къщата бе свързана с електрическата мрежа, но вдовицата му се скъпеше за разходите по включването му, въпреки че през август нощите довяваха прохладата на езерото. Печката е от Тайван и е чиста като тиган, купен това лято. Хари слага малко съчки, които е събрал около къщата, върху смачканата спортна страница на „Филаделфия Бюлетин“ и гледа как огънят ги лизва, гледа как думите ОРЛИТЕ ГОТОВИ пламват и почерняват, как буквите побеляват в сбръчканата пепел и добавя няколко от бракуваните летвички във формата на полумесец, които местният производител на мебели продава на килограм пред фабриката. Този огън приветства тъмнината. Дженис и майка й влизат, след като са измили съдовете, и вадят картите.

Докато раздава, мама Спрингър казва, произнасяйки думите в ритъма на раздаването:

— С Дженис си говорехме, че май не е толкова разумно да тичаш така на твоята възраст.

— Моята възраст е подходяща за това. Сега му е времето да започна да се грижа за себе си, досега всичко ми беше даром.

— Мама мисли, че първо трябва да си прегледаш сърцето — обажда се Дженис. Облякла си е пуловер и дънки, но още е боса. Поглежда към тях под масата за карти. Доста прави, момчешки пръсти. Харесва му, че тук, в Поконос, тя често прилича на момче. На негов приятел в игрите. Както когато беше дете, често оставаше да спи у някое приятелче.

— Баща ти, както знаеш — казва му мама Спрингър, — умря от сърце.

— Той страдаше от години — отговаря Хари — от много болести. Беше на седемдесет. Беше готов да си отиде.

— Може да не мислиш така, когато дойде твоето време.

— Напоследък си мисля за всички умрели, които познавах — отговаря Хари, като гледа картите си. Асо, десетка, поп и вале пика, но никаква дама. Следователно няма да спечели точки. Нито дори четворка.

— Пас.

— Пас — казва и Дженис.

— Качвам на двайсет и едно — въздиша мама Спрингър и сваля поредица кари заедно с деветката и дамата пика към валето му.

— Брей — отбелязва Хари, — каква силна ръка.

— Кои умрели, Хари? — пита жена му.

Страхува се да няма предвид Беки. Но в действителност той рядко се сеща за умрялото им бебе, и то винаги с умиление, като за краткото слънце през зимен ден след обилен снеговалеж, въпреки че името й беше Джун.

— О, най-вече за мама и татко. Чудя се дали ни гледат. През по-голямата част от живота ни се опитваме да привлечем вниманието на родителите си и ми се струва някак странно да продължиш без тях. Искам да кажа, кой го е грижа сега?

— Много хора ги е грижа — отговаря Дженис с нетипична сериозност.

— Не знаеш какво е — отбелязва й Хари. — Все още имаш майка си.

— Още малко — казва Беси, сваляйки асо спатия. Прибира ръката с обиграно движение и добавя: — Баща ти беше добър работник и никога не си придаваше важности, но да си призная, така и не можах да харесам майка ти. Имаше остър език и обикновено тяло.

— Мамо, Хари обожаваше майка си.

Беси слага на масата асо купа.

— Е, мисля, че така и трябва, или поне така казват, едно момче трябва да харесва майка си. Но на мен ми беше мъчно за него, докато тя беше жива. Тя го подтикна да има необичайно високо самочувствие, но не можа да му даде нищо, за което да се захване, както ние с Фред можахме.

Говори за Хари, като че ли той също е умрял.

— Още съм тук, да знаеш — обажда се той, давайки най-малката купа, която има.

Устата на Беси се свива и лицето й леко са издува, докато черните й очи гледат картите.

— Знам, че си още тук, не казвам нищо, което не бих казала и пред теб. Майка ти беше една нещастна жена, която причини множество злини. Ако не беше Мери Енгстръм, двамата с Дженис никога нямаше да преживеете това, което преживяхте. Имаше прекалено голямо самочувствие.

Мама Спрингър има онова фанатично изражение, което жените придобиват, когато се мразят. Майка му също не харесваше Беси — снобарка, омъжена за онзи мошеник, няма достатъчно ум да излъска един тиган, живурка си с вирнат нос в голямата къща на „Джоузеф“. Кьорнерови бяха мръсни фермери, и то от най-лошите, защото обработваха хълмовете.

— Мамо, майката на Хари беше на легло, когато къщата изгоря. Умираше.

— Явно не е умирала, щом забърка толкова каши, преди да си отиде. Ако ви беше оставила да си изясните отношенията с онези другите, нямаше да има раздяла и толкова мъка. Ревнуваше Кьорнерови от самото начало. Познавах я още като беше Мери Ренингър, две години по-голяма от мен в старото училище „Тад Стивънс“, преди да построят новата гимназия на мястото на фермата на Морисови, и още тогава се смяташе за голяма работа. Ренингърови не бяха граждани, нали знаете, идваха направо от Брюър и притежаваха манталитета на бедняците, тяхното самохвалство. Беше прекалено висока за жена и прекалено дебела за панталони. Сестра ти, Хари, е наследила тялото си от баща ти. Казват, че бащата на баща ти е бил от онези много руси шведи, гипсаджия.

Тя сваля асото каро, почуквайки го с палеца си.

— Не можеш да играеш коз преди третата ръка — напомня й Хари.

— О, колко съм глупава. — Тя си взема асото обратно и гледа картите през новите си модерни очила, които не й отиват — с тежки сини рогови рамки, захванати ниско към слепоочията под формата на буквата „S“ с нещо като непрекъсната фалшива вежда от сребриста инкрустация. Дори не са й удобни, защото непрекъснато ги повдига над малкия си кръгъл нос.

Агонията над картите й е толкова голяма, че Хари й напомня:

— Трябва ти само една точка, за да обявиш залога си, а вече имаш една.

— Да, направи каквото можеш, докато все още го можеш, както казваше Фред. — Разперва картите си още малко. — А, мислех, че имам още една от тези — и сваля второ асо спатия.

Дженис я цака. Взима ръката и казва:

— Извинявай мамо, имах гола спатия, нямаше как да знаеш.

— Имах такова чувство, още щом свалих асото. Имах предчувствие.

Хари се засмива. Няма как да не обичаш старата. Затворен с тези две жени, той е станал нежен и доверчив, както когато беше малък и питаше майка си откъде пишкат жените.

— Понякога се чудех — споделя той с Беси — дали мама някога е, нали знаеш, е изневерявала на татко.

— Не бих се учудила — отговаря тя със стиснати устни, докато Дженис вади асата си. Очите й проблясват към Хари. — Видя ли, ако ми беше дал да играя онова каро, нямаше да вземе ръка.

— Мамо — отговаря й, — не можеш да вземеш всички ръце, не бъди алчна. Сигурен съм, че мама е била секси, я погледнете Мим.

— Имаш ли новини от сестра си? — пита мама Спрингър от куртоазия, отново зяпайки в картите си. Сенките, които украсените рамки на очилата й хвърлят по бузите й, я правят да изглежда състарена, уморена сега, когато злобата не издува лицето й.

— Мим е добре. Върти един салон за красота в Лас Вегас. Забогатява.

— Така и не повярвах и на половината от нещата, които говореха за нея — промърморва мама разсеяно.

Сега Дженис е свършила асата си и играе поп пика на асото, което преценява, че е у Хари. Откакто започна да играе бридж и тенис в „Летящия орел“ с онази групичка вещици, Дженис не е толкова зле на карти, колкото беше едно време. Хари играе очакваното асо и тъй като чувства, че временно контролира положението, пита мама Спрингър:

— Виждаш ли нещо от майка ми в Нелсън?

— Абсолютно нищо — изрича тя със задоволство, като шумно цака десетката му пика. — Нищичко.

— Какво мога да направя за момчето? — пита той на глас. Като че ли някой друг е проговорил чрез него.

— Бъди търпелив — отговаря мама, като триумфално сваля всичките си козове.

— Бъди любвеобилен — добавя Дженис.

— Слава богу, че се връща в колежа следващия месец.

Тишината изпълва къщата като хладния езерен въздух. Щурци. Той ги обвинява:

— И двете знаете нещо, което аз не знам.

Не отричат.

Опитва се да налучка:

— Какво мислите за Мелани всъщност? Мисля, че депресира детето.

— Смея да твърдя, че останалите са мои — обявява мама Спрингър, сваляйки поредни карти.

— Хари — казва му Дженис, — Мелани не е проблемът.

— Ако питате мен — произнася мама Спрингър толкова твърдо, че двамата разбират, че иска да сменят темата, — Мелани се чувства прекалено като у дома си.

По телевизията ангелите на Чарли преследват контрабандистите на хероин с невероятно разнообразие от скъпи автомобили, които се носят като бесни и свирят на завоите, прелитат през сергии с плодове и големи стъклени витрини и най-накрая се блъскат един в друг или в други коли в кулминационната точка на забавен каданс и се врязват в брони и решетки, огъват се ламарини, накрая възтържествува справедливост. Ангел, който замества героинята На Фара Фосет — Мейджърс, излиза от смачканата си кола „Малибу“ и разтърсва коси, това се превръща в стоп кадър. Нелсън се засмива триумфално при гледката на всички тези смачкани холивудски коли. По-забързаното темпо и доста по-усиленият звук на рекламата изпълват стаята; свежа палитра от отразяващи се светлинки оцветява бузестите клоунски лица на Мелани и Нелсън, докато седят един до друг на стария сив диван на шарки и се взират в телевизора, който са преместили във всекидневната на мястото на креслото на Фред Спрингър. Бирени бутилки блещукат на пода под вдигнатите им крака; сладникавият дим се носи със синкави отблясъци, като че ли духовете на ангелите на Чарли се издигат към тавана.

— Голямо трошене — изрича Нелсън завалено и се опитва да изгаси телевизора.

— Според мен беше глупаво — казва Мелани с гласа си, приличащ на приглушено пеене.

— По дяволите, на теб всичко ти се струва глупаво, освен — как му беше името — Кърчиф.

— Г. И. Гурджиев.

Някак превзето тя се отдръпва в собствените си мисли, където знае, че той не може да я достигне. В Кент той осъзна, че за другите хора съществуват владения, които за него са нереални — не само езиците, които не знаеше, или теоремите, които не можеше да схване — витаещи области от безполезни знания, от които въпреки това се извличаше някаква полза. Мелани беше мистериозна, тя не ядеше месо и не изпитваше страх, заплетените, плесенясали богове на Азия я бяха омагьосали. У нея липсваше яростта срещу ограниченията, която беше част от Нелсън, откакто той осъзна, че няма да порасне повече от метър и седемдесет, независимо че баща му беше метър и деветдесет, или може би още преди това, когато разбра, че е безпомощен да задържи майка си и баща си заедно и да предпази Джил от самоунищожението, което търсеше, и дори преди това, когато гледаше възрастните в тъмни костюми и рокли, събрали се около малкия бял ковчег със сребърни дръжки и лъскава боя, в който, както му казаха, лежеше малката му сестричка, която се беше родила и беше оставена да умре, без никой да го попита. Никой никога не го питаше. Такъв беше светът на възрастните, той просто си течеше и Мелани беше част от този свят, самодоволно усмихната от мехура, където мистерията живееше и се превръщаше в сила. Искаше му се, както стои прав, да вземе една бирена бутилка и да я разбие в къдриците по главата на Мелани, и след това да вземе счупената половинка в ръката си и да я завърти в усмихнатата пухкавост на лицето й, в огромните кафяви очи и черешовите устни, в подигравателното, невъзмутимо будистко спокойствие. Вместо това й отговаря:

— Не ми пука как, по дяволите, се казва, всичко това са глупости.

— Трябва да прочетеш нещо от него — казва тя. — Чудесен е.

— Така ли? И какво пише?

Мелани се замисля, без да се усмихва.

— Не е лесно да се обобщи. Казва, че има и Четвърти път. Освен Пътя на йогите, монасите и факирите.

— Страхотно.

— И ако тръгнеш по този път, ще бъдеш това, което той нарича „буден“.

— Вместо заспал?

— Той иска да възприеме света такъв, какъвто е. Вярвал е, че всички ние имаме няколко самоличности.

— Искам да изляза — заявява й той.

— Нелсън, десет часът е.

— Обещах да се срещна с Били Фознахт и момчетата. „Лейд Бек“ е нов бар в Брюър на ъгъла на Уайзър и Пайн стрийт, където се събират младежи. Навремето се казваше „Феникс“. Той я обвинява:

— Ти непрекъснато излизаш със Ставрос и ме оставяш тук сам.

— Можеш да четеш Гурджиев — казва тя и се изхилва. — Както и да е, не съм излизала с Чарли повече от четири-пет пъти.

— Да, а през останалите вечери работиш.

— Не че правим нещо, Нелсън. Последния път гледахме телевизия с майка му. Трябва да се запознаеш с нея. Изглежда по-млада от него. Няма нито един бял косъм — докосва тъмната си, жизнена, къдрава коса. — Беше чудесна.

Нелсън си облича дънковото яке, купено от един магазин в Бълдер, специализиран за дрехи втора употреба за работници по фермите и за овчари. Струваше два пъти повече от ново яке.

— Работя по една сделка с Били. Още едно момче ще дойде. Трябва да тръгвам.

— Може ли и аз да дойда?

— Утре си на работа, нали?

— Нали знаеш, че спането не ме интересува. Спането означава да се предадеш на собственото си тяло.

— Няма да закъснявам, чети си някоя книга. — И той имитира смеха й.

Мелани го пита:

— Кога за последен път писа на Пру? Не си отговорил на нито едно от последните й писма.

Яростта му се завръща, тясното му яке и тапетите в стаята сякаш го сграбчват здраво.

— Как мога да й отговоря, пише ми по два пъти всеки шибан ден, по-зле е от вестник. Господи, казва ми колко й е температурата, какво е яла, кога е срала… Писмата й са напечатани на машина върху откраднати листове от „Кент“, страница след страница, безупречни.

— Смята, че това ти е интересно — изрича Мелани укорително. — Чувства се самотна и се страхува.

Нелсън повишава тон:

— Тя се страхува! И за какво се страхува тя? Аз стоя тук чист като сълза, а ти си ми като куче пазач и дори не мога да отида до града да изпия една бира.

— Отивай.

Пронизва го чувство на вина.

— Честно, наистина обещах на Били. Ще доведе едно момче, дето сестра му има TR кабрио 76-та година само на сто хиляди километра.

— Просто тръгвай — тихо казва Мелани. — Аз ще пиша на Пру и ще й кажа, че си прекалено зает.

— Прекалено зает, прекалено зает. За кого, по дяволите, правя всичко това, ако не за скапаната тъпачка Пру?

— Не знам, Нелсън, наистина не знам какво правиш, нито пък за кого го правиш. Знам само, че аз си намерих работа, както се уговорихме, а ти не си направил нищо, освен най-накрая да принудиш бедния си баща да ти освободи място.

— „Бедния ми баща“. Беден баща! Кой мислиш, че му помогна да стане това, което е? Кой мислиш притежава компанията? Майка ми и баба ми, баща ми е просто техен представител и не се справя с работата никак добре. Сега, когато Чарли вече се е изчерпал, там вече няма никой с каквато и да е енергия или изобретателност. Руди и Джейк са мекерета. Баща ми съсипва компанията и това е тъжно!

— Може да говориш така, Нелсън, както и че Чарли вече сдава багажа, въпреки че аз би трябвало да знам по-добре от теб, но не си показал никакво чувство за отговорност.

Той долавя, макар че е ядосан, и се чувства виновен до сълзи, едно умишлено извисяване на думите „чувство за отговорност“ в отговор на споменаването му за изобретателност. Винаги стои с вързан език срещу всички като Мелани на този свят. Всичко, което може да каже, е:

— Глупости.

— Ти имаш много чувства, Нелсън — казва му тя, — но чувствата не са действия. — Гледа го втренчено, като че ли ще го хипнотизира, примигвайки само веднъж.

— Господи, нали правя точно това, което двете с Пру искахте да направя!

— Ето, виждаш ли как работи умът ти, прехвърляш всичката отговорност върху другите. Ние не сме искали да правиш нещо конкретно, просто искахме да се справиш с положението като възрастен. Там изглежда не можеше да се справиш и затова се върна тук, за да влезеш в крак с реалността. Не виждам обаче да го правиш.

Когато примигва с очи така, главата й заприличва на кукленска, куха отвътре. Би било забавно да я разбиеш.

— Чарли казва — подхваща Мелани, — че си прекалено нетърпелив като продавач и че плашиш хората, които идват.

— Хората, които идват, се плашат от скапаните тенекиени японски коли, които струват цяло състояние, защото йената скача. Аз не бих си купил такава и не разбирам защо другите хора го правят. За всичко е виновен Детройт. Детройт подвежда всички, милиони хора, които разчитат на работа. Ако Детройт пусне някой добър модел кола, но онези задници не го произвеждат.

— Не ругай толкова много, Нелсън, това не ме впечатлява.

Докато спокойно гледа нагоре към него, почти цялото бяло на очите й се вижда, той си представя пищната белота на гърдите й и не иска кавгата им да продължава, за да не го утешава тя в леглото. Никога не му е духала, докато свърши, но се обзалага, че го е правила на Чарли, това е единственият начин, по който тези старци успяват да го вдигнат. С будистката си усмивка Мелани казва:

— Отивай да си играеш с момчетата, а аз ще пиша на Пру и няма да й споменавам, че си казал, че е глупава. Но вече се изморих, Нелсън, да те прикривам.

— Че кой те е молил? Ти също имаш полза от това.

В Колорадо тя спеше с женен мъж, който освен това беше партньор на онзи тип, за когото Нелсън трябваше да работи през лятото за създаването на местно училище по каране на ски. Жената на човека беше започнала да вдига врява, въпреки че самата тя хойкаше, а другият тип, с когото Мелани ходеше, се виждаше като пласьор на кокаин на прекрасните хора в Аспен, но му липсваха смелостта и контактите, а и така или иначе се беше запътил към затвора или гроба, в зависимост от това с кой крак се спънеше първо. Казваше се Роджър и Нелсън го харесваше, харесваше начина, по който плахо пристъпваше като слаба жълта хрътка, която знае, че ще получи именно ритник. Роджър ги запали по делтапланеризма. Мелани беше прекалено благоразумна, но Пру изненадващо поиска да се пробва, като се шегуваше, че това може да е начинът за разрешаване на всичките им проблеми. Лицето й беше толкова слабичко под огромната бяла каска, която даваха под наем в базата „Хайландс“ горе на Голдън Хорн. В секундата преди спускането в удивителното, напълно тихо пространство тя му хвърляше същия онзи ироничен, остър, изпитателен поглед, както когато реши да спи с него за пръв път, в малкия й апартамент студио в подобното на фабрика възвишение в Стоу, а изрисуваните й прозорци гледаха към един паркинг. Беше се запознал първо с Мелани на един курс, който и двамата си бяха избрали — география на религиите: шинто, шамани, джайни, всякакъв вид древни суеверия, които според картите процъфтяваха и се припокриваха, подобно на обрив от болест, като в някои случаи дори се разрастваха — светът беше в такова отчаяно състояние. Пру не беше студентка, а машинописка в канцеларията на регистратора в „Рокуел Хол“. Мелани се беше запознала с нея по време на една кампания на Студентската лига за демократичен Кент за подбуждането на недоволство сред служителите на университета и особено сред секретарките. Повечето подобни запознанства се разпадаха при появата на нова кауза, но Пру се беше задържала.

Тя искаше нещо. Нелсън беше привлечен от недоволната й крива усмивка, като че ли тя също е имала затруднения с общуването, за разлика от онези хлапета, които са отишли в класните стаи направо от канапето пред телевизора и така и не са усетили истинския свят, който да възпира развързаните им езици. Освен това пръстите на ръцете й бяха дълги като на баба му Енгстръм. Беше взела портативната си „Ремингтън“ с надеждата да си намери работа в Денвър и затова печаташе писмата, в които му разказваше кога си ляга, кога става и кога й се повръща, докато той трябваше да й отговаря с почерка си, който мразеше, защото приличаше на детски драсканици. Гладкото съвършенство на вълната от писма го залива, нямаше как да знае, че тя ще се окаже източник на подобен поток. На момичетата някак по-лесно им се удава да пишат писма: той си спомня бележките със зелено мастило, които Джил лепеше из къщата в Пен Вилас. Изведнъж още думи от песента, която маминка му пееше, изникват в съзнанието му: „Peide, reide Geile/Alle Schtunn en Meili/Geht’s iwwer der Schtumbe/Fallt’s Bubbli nunner!“. Тя не изпяваше последната дума, когато Бейби падаше — „nunnery“, а я казваше с толкова тържествен глас, че той винаги се засмиваше.

— Каква е моята полза от всичко това, Нелсън? — пита го Мелани с онази настоятелна влудяваща мелодичност.

— Удоволствие — отговаря й той. — При това безопасно, точно както обичаш. Контрол върху мен, малко или много. Очароваш старците.

Гласът й се отпуска и звучи тъжно:

— Мисля, че това вече не върши работа. Може би говоря с баба ти прекалено много.

— Възможно е. — Докато стои изправен, усеща как самочувствието му малко по малко се възвръща. Това са неговата къща, неговият град, неговото наследство. Мелани е чуждата тук.

— Е, аз я харесвах — казва тя, като странно използва минало време. — Възрастните хора някак си ме привличат.

— Тя поне е по-разумна от мама и татко.

— Какво искаш да кажа на Пру, ако реша да й пиша?

— Не знам. — Раменете му потръпват под якето, като че ли късата, стегната дреха е електрически контакт; лицето му помръква и дори дъхът му става по-топъл. Тези бели пликове за писма, белотата на каската, която си слагаше, белотата на корема й. Под тебе се разкрива невероятно пространство, щом скочиш, но то някак си не е заплашително, въжетата те държат здраво и дърветата пробягват покрай теб, по-ниски и тънки по продължение на затревените ски пътечки и наклонени ливади отдолу, а огромното найлоново крило откликва на всяко подръпване на въжетата.

— Кажи й да бъде силна.

Мелани изрича:

— Тя е силна, Нелсън, но не може да чака безкрайно. Искам да кажа, започва да й личи. Освен това аз също не мога да стоя тук вечно. Трябва да отида при майка си, преди да се върна в Кент.

Всичко пред устата му изглежда толкова сложно и объркано физически и той ясно усеща усилието от дишането.

— А аз трябва да отида в „Лейд Бек“, преди всички да са си тръгнали.

— О, тръгвай, просто тръгвай. Но утре трябва да ми помогнеш с разчистването. Ще се върнат в неделя, а ти не си плевил градината и не си косил тревата нито веднъж.

Докато кара удобната стара кола на мама Спрингър нагоре по „Джексън“ до пресечката с Джоузеф стрийт, първото нещо, което Хари вижда, е доматеночервената си корола, паркирана отпред, чисто новичка и освен това току-що измита. Най-накрая я бяха поправили. Стана му приятно, че момчето я беше измило. Дори усети обич. Чувство на угризение за лошото му отношение към Нелсън бързо помрачава щастието, което изпитва при завръщането си в Маунт Джъдж в този искрящ неделен обед късно през август, с мириса на футбол като от изсъхнала трева, който се носи из въздуха, и листата на кленовете, които се замислят да станат златисти. Предната морава, дори онази малка неудобна за косене част нагоре при храстите азалия, и пространството между страничната алея и пътечката, където корените се показват над земята и трябва да се използват градинарски ножици, е окосена. Хари знае как тези ножици се врязват в дланите. Когато момчето излиза на верандата и тръгва надолу към улицата, за да им помогне с багажа, Хари му стиска ръката. Дори се замисля дали да не го целуне, но вижда, че то се смръщва, и се отказва. Желанието му да бъде приятелски настроен се изпарява и се удавя сред шумните приветствия. Дженис прегръща Нелсън и по-леко Мелани. Мама Спрингър, разгорещена от пътуването, позволява да бъде целуната по бузата и от двамата. Те са се облекли официално: Мелани в ленен костюм с цвят на праскова, който Хари не знаеше, че има, а Нелсън в сив костюм от плътна коприна, за който знае, че момчето нямаше преди. Нов костюм на продавач. Нелсън изглежда трогателно докаран; в наведената му сресана глава баща му с изненада открива нещо от мъртвия Фред Спрингър, мошеникът артист.

Мелани изглежда по-висока, отколкото си спомня: на висок ток е. Обяснява с доволния си напевен глас:

— Ходихме на църква. — И обръщайки се към мама Спрингър, добавя: — Нали по телефона каза, че ще се опитате да се върнете навреме за службата, и решихме да те изненадаме там.

— Мелани, не можах да ги събудя навреме — отговаря Беси. — Бяха като влюбени птички.

— От планинския въздух е, нищо лично — казва Заека, подавайки на Нелсън брезентова чанта, пълна с мръсни чаршафи.

— Нали бяхме на почивка, така че не ми се ставаше рано в последния ден само за да може мама да прави мили очички на оня педераст.

— Не изглеждаше толкова обратен, татко, просто свещениците си говорят така.

— На мене ми се стори доста радикален — отбелязва Мелани. — Говореше, че богатите трябва да минат през иглени уши.

На Хари тя казва:

— Изглеждаш отслабнал.

— Тичаше като идиот — обажда се Дженис.

— А и не обядвах всеки ден в ресторант — добавя той. — Порциите са прекалено големи. Водих весел живот.

— Мамо, внимавай на завоя — рязко казва Дженис. — Искаш ли да ти помогна?

— Минавам този завой трийсет години, не е нужно да ми напомняш.

— Нелсън, помогни на баба си по стълбите — въпреки това настоява Дженис.

— Королата изглежда страхотно — казва Хари на момчето. — По-добра е от нова.

Въпреки това обаче подозира, че онзи влудяващ наклон на кормилото не е отстранен.

— Наистина настоявах да я оправят, татко. Мани непрекъснато отлагаше, защото е твоя, а теб те нямаше. Казах му, че искам да е готова, докато се върнеш, и точка.

— Трябва първо да се грижим за клиентите, които плащат. — Хари се чувства длъжен да защити главния си механик.

— Мани е смотаняк — провиква се момчето през рамо, докато помага на баба си и влиза с чантите през предната врата под зацапания ветрилообразен прозорец, на който с фигурки от фолио е изписано „Номер 89“.

Хари ги следва, влачейки куфарите. Къщата беше избледняла в спомените му.

— О, Господи — тежко диша той, — като стара обувка!

Мама Спрингър учтиво се възхищава на чистотата, на цветята от крайната леха, аранжирани във вази върху секцията и на масата в трапезарията, изметените килими и изпраната тапицерия на стария сив диван и фотьойла. Докосва плюшените шнурове.

— Тук не е било толкова чисто, откакто Фред нахока онази чистачка, старата Елси Лорд, и трябваше да я освободим.

Мелани обяснява:

— Трябва да се използва влажна четка, леко потопена в препарат за почистване на килими…

— Мелани, ти знаеш как да вършиш една работа добре — казва Хари. — Единственият ти проблем е, че е трябвало да се родиш МЪЖ.

Това прозвучава по-сурово, отколкото е възнамерявал, но когато влезе в къщата, внезапно чувство на раздразнение беше нарушило баланса му. Неговата къща, и все пак не беше неговата. Това стълбище, тези украшения. Живее тук като наемател, като стар чудат наемател по долно бельо, прекалено объркан, за да се раздвижи. Дори Рут си имаше собствено пространство. Чуди се какво ли прави неговата кръглолика дъщеря в онази обрасла земя, в каменната къща с грапава зелена врата.

Мама Спрингър души въздуха:

— Мирише ми на нещо сладко, сигурно е от препарата за килими.

Нелсън е до лакътя на Хари, по-близо, отколкото обикновено застава.

— Татко, като си говорим за работа, искам да ти покажа нещо.

— Не ми показвай нищо, докато не кача тези чанти горе. Невероятно колко много боклуци са ти нужни просто за да се разхождаш по гащи из Поконос.

Дженис блъска вратата на кухнята на влизане.

— Хари, трябва да видиш градината, така е оплевена! Марулите ми стигат до коленете, алабашът е станал огромен!

Хари казва на младите:

— Трябваше да го ядете, алабашът се разкашква, когато стане прекалено голям.

— Никога няма вкус, татко — отговаря Нелсън.

— Вярно, май никой, освен мен не го харесва особено.

Обича постоянно да гризе нещо, една от причините да е дебел. Докато растеше, имаше много кариеси, но сега, когато му сложиха коронки на кътниците, яденето като че ли се превърна в прекалено голямо удоволствие. Нямаше повече остра болка, само вечно злато.

— Алабаш — изрича Мелани замечтано. — Чудех се как се казва. Нелсън твърдеше, че е ряпа. Алабашът е богат на витамин C.

— Как вървят креповете тези дни? — Хари се опитва да се извини за забележката си, че момичето е трябвало да се роди мъж. Може да е налучкал нещо обаче — при нея типичната за мъжете властност се е превърнала в прекомерна миловидност.

— Добре. Предупредих ги, че напускам, и останалите сервитьорки ми организират парти.

Нелсън казва:

— Станала е голяма купонджийка, татко. Почти не я виждах, докато бяхме сами. Приятелят ти Чарли Ставрос непрекъснато я извежда, дори ще дойде да я вземе днес следобед.

„Бедният малък глупчо“ — мисли си Заека. Защо момчето стоеше толкова близо до него? Можеше да долови притесненото му дишане.

— Ще ме води до Вили Фордж — обяснява Мелани с блеснали очи. Тези блестящи очи крият пакости, за които Хари може би вече никога няма да разбере. Момичето се измъква.

— Скоро напускам Пенсилвания и не съм видяла нищо от забележителностите, така че Чарли е много любезен да ме развежда. Миналата седмица ходихме до областта Амиш и видяхме файтоните.

— Много са депресиращи, нали? — казва Хари и продължава: — Хората там са жестоки копелета — жестоки към децата си, към животните, един към друг.

— Татко…

— Щом ще ходите чак до Вали Фордж, може да отидете да разгледате Камбаната на свободата и да видите дали още е пукната.

— Не бяхме сигурни дали е отворено в неделя.

— И без това самата Филаделфия през август е голяма забележителност. Едно огромно блато с нещастни хорица. Там ти прерязват гърлото за това, че си се засмял.

— Мелани, толкова ми е тъжно, че смяташ да заминаваш — намесва се Дженис.

Понякога Хари се стряска от това колко мила може да бъде Дженис на средна възраст. Гледайки назад във времето, двамата с Джен бяха доста грубички — недоволни деца без особен стил. Всъщност без никакъв стил. Малко повече пари правят чудеса.

— Да — казва лятната им гостенка. — Трябва да посетя семейството си. Искам да кажа, майка си и сестрите си в Кармел. Не знам дали ще отида да видя баща си, станал е толкова странен. И после обратно в колежа. Престоят ми тук беше чудесен, вие всички бяхте много мили. Особено като се има предвид, че дори не ме познавахте.

— Няма проблеми — отговаря Хари, чудейки се дали сестрите й имат същите очи и рубинени устни. — Ти се справи сама, плащаше си за всичко.

Това звучи неубедително, така и не успя да говори с нея.

— Сигурна съм, че на мама много ще й липсва твоята компания — казва Дженис и се провиква: — Нали, мамо?

Мама Спрингър обаче разглежда порцелана си в бюфета, за да види дали нещо не липсва, и изглежда не чува. Хари рязко пита Нелсън:

— Какво бързаше да ми покажеш?

— То е във фирмата — отговаря момчето. — Мислех да отидем дотам с колата, когато се прибереш.

— Не мога ли първо да обядвам? Почти не съм закусил заради това бързане да хванем службата. Само няколко пикан сандис[18], които мравките не бяха нападнали. — Стомахът го боли само като си помисли за ядене.

— Май няма много за обяд — отбелязва Дженис.

Мелани предлага:

— В хладилника има малко житни кълнове и кисело мляко, а във фризера има китайски зеленчуци.

— Нямам апетит — заявява мама Спрингър. — А и искам да опитам собственото си легло. Без да преувеличавам, мисля, че там не съм спала повече от три часа без прекъсване. Непрекъснато чувах енотите.

— Просто й е криво, че пропусна службата — казва Заека на останалите.

Чувства се като в капан с всичкото това суетене от завръщането им. Тук има някакво напрежение, което не съществуваше преди. Човек никога не се завръща на същото място. Спомнете си за мъртвите, които се връщат в Деня на възкресението. Излиза от кухнята в градината и изяжда един суров алабаш, късайки листата с ръце и обелвайки меката крехка луковица с предните си зъби. Лесбийките нагоре по улицата все още чукат нещо — какво ли строят? Как беше онова стихотворение? „Построй ти нещо по-величествено, о, душа моя.“ Лоти Бингаман сигурно е знаела какво, когато реагираше, размахвайки ръка във въздуха. Въздухът е приятен. Луната, сега, когато лятото вече преминава, е по-плоска отпреди. Тучната зеленина на юни вече е потъмняла в листата на дърветата, а монотонното жужене на насекомите е станало по-дълбоко, ако се заслушаш, прилича на непрестанно сухо стържене. Марулята е висока и оръфана, бобът е прецъфтял, морковът е къс и дебел като члена на дебел мъж, цялата му енергия е тръгнала нагоре към зелените листа. Вътре в кухнята Дженис е намерила някакъв колбас, който не е прекалено изсъхнал, и е направила сандвичи за него и Нелсън. Тази екскурзия до фирмата е обречена да се случи; все пак Хари се беше надявал да намине през клуба по-късно следобед, за да види дали е липсвал на момчетата. Представя си ги как седят около потръпващия бляскав басейн с хлорирана вода, смеят се: Бъди с кучката си за този месец, Харисънови, старата лисица Уеб и малката му Синди. Малката Синди — черно долнище, бебешки пръсти на краката. Истински слънчеви хора, не като тези сенки по ъглите в намусената къща на мама. Чарли свири с клаксона отпред, но не влиза вътре. Срам го е, и така трябва, похитител на малки деца. Хари поглежда към Дженис, за да види как приема хлопването на предната врата. Дори не трепва. Жените са корави.

Пита я:

— А ти какво ще правиш следобед?

— Щях да чистя къщата, но Мелани е свършила всичко. Може да намина през клуба и да видя дали ще успея да се включа в някоя игра. Поне мога да поплувам малко.

Редовно плуваше в езерото Ауърглас и наистина изглежда по-стройна, по-издължена от гърдите до хълбоците. „Не е лоша малка булка“ — мисли си той понякога, изненадан от мълчаливото им одобрение на този мрачен свят на стара кръв и тъмни непознати.

— Как се чувстваш по отношение на Чарли и Мелани? — пита той.

Тя вдига рамене, също като Чарли.

— Чувствам се отлично, защо не? Това му вдъхва енергия. Човек живее само веднъж. Така казват.

— Искаш ли ти да тръгнеш, а ние с Нели ще дойдем, след като ми покаже онова нещо, каквото и да е то?

Нелсън влиза в кухнята с отворена уста и подозрителни очи.

Дженис казва:

— Или пък да дойда с вас до фирмата и после и тримата да отидем в клуба. Така ще използваме само едната кола и ще спестим бензин!

— Мамо, това е бизнес — протестира Нелсън и по начина, по който лицето му помръква, и родителите му разбират, че този път е по-добре да го послушат. Изглежда много уязвим в сивия си костюм, като децата, когато ги обличат официално за церемонии, които не разбират.

Така че Хари се качва зад кормилото на королата за първи път от месец насам и двамата с Нелсън тръгват през неделния трафик по пътя, който познават по-добре от линиите на дланите си, надолу по „Джоузеф“, после по „Джаксън“, „Централ“ и около планината. Хари казва:

— Колата не е същата, нали? — Това е лошо начало. Опитва се да го прикрие. — Явно всички коли са така, след като са били удряни.

Нелсън се опитва да се сдържи:

— Беше просто една вдлъбнатина, няма нищо общо с предницата, а ако имаше някаква разлика, щеше да я почувстваш там.

Бащата задържа дъха си и се съгласява:

— Сигурно си въобразявам.

Минават през виадукта и универсалния магазин, където комплексът от четири кина рекламира АГАТА. МАНХАТЪН. КЮФТЕТА. УЖАС В АМИТВИЛ. Нелсън пита:

— Чел ли си книгата, татко?

— Коя книга?

— „Ужас в Амитвил“. Децата в Кент непрекъснато си я разказваха.

Децата в Кент. Късметлии. Какво само можеше да постигне, ако имаше образование. Сигурно щеше да е преподавател в някой колеж.

— Не беше ли нещо за къща, обитавана от духове?

— Татко, става въпрос за сатанизма. Идеята е, че някакъв предишен обитател на къщата се е врекъл на Дявола и сега той не иска да си тръгне. Една обикновена къща в Лонг Айланд.

— Вярваш ли в тези неща?

— Ами… има доказателства, които е трудно да отречеш.

Заека изсумтява. Безгръбначно поколение, нямат твърди характери, нищо солидно, с което да различат фактите от призраците. Сатанизъм, алкохол, наркотици, вегетарианство. Жалко. Всичко им се поднася на тепсия, мислят си, че животът е една голяма телевизия, изпълнена с призраци.

Нелсън прочита мислите му и го обвинява:

— Е, ти пък вярваш на онова, което ви говорят в църквата, а то е направо отвратително. Трябваше да видиш днес, като се причестяваха, беше невероятно, всички тези хора, които си бършеха устните и изглеждаха толкова сериозни, когато се връщаха от олтара. Беше като извадено от учебника по антропология.

— Поне — отговаря Хари — това кара хора като баба ти да се чувстват по-добре. А кой се чувства добре от този ужас в Амитвил?

— Не това е целта. Това е просто нещо, което се е случило. Хората от къщата също не са искали да се случи, но то се е случило.

Заека осъзнава, че от тона му хлапето се чувства по-притиснато, отколкото е възнамерявал. И без това не иска да се замисля за невидимото; всеки път, когато се беше опитвал да го направи, някой умираше.

Баща и син мълчаливо се движат по „Ситивю Драйв“, с неговите пролуки между дърветата, които се извисяваха над керемидения на цвят град, построен от немските работници според плана, който някакъв английски земемер беше поправил и където сега поляците, мексиканците и негрите седяха наблъскани в къщурките си, слушаха бръщолевенето от телевизора на съседа си през стените, чуваха плача на бебетата си и вечерните съботни скандали. Тук трябва да се шофира внимателно с всички тези велосипедисти и мотористи и най-вече заради тези ролери, с шорти за бягане и слушалки на главите като боксьори. Надрусани, те се плъзгат с ролерите, като че ли улицата им принадлежи.

Минават по улица „Акация“, където адвокатите и лекарите са се скрили в издължените си тухлени еднофамилни къщи, навътре от пътя, под сянката, със здрави стени и хвойнови храстчета, които се съпротивляват на наклона на улицата, и заобикалят отдясно хълма Брюър, който, когато беше дете, му приличаше на замък; множество гимнастически салони и редове с шкафчета, които сякаш се губеха в безкрайността; малкото пъти, когато беше ходил там с университетския отбор на Маунт Джъдж, беше играл срещу отбора на Брюър „Дж. В.“, малко или много на шега (от тяхна страна). Чуди се дали да не разкаже на Нелсън за това, но знае, че момчето мрази неговите спомени от спортните му години. Брюърските деца, спомня си Заека, бяха жестоки, с нещо мръсно около устата, като че ли всички току-що бяха близали малинова близалка. Момичетата се чукаха, а някои по-порочни пушеха и нещо, което в онези дни наричаха трева. Сега дори децата на президента и синът на Форд се чукат и пушат марихуана. Прогрес. Той осъзнава, че в известен смисъл е израснал във вътрешния джоб на света, както се беше изразила Мелани, подобно на вирчетата в реките, където клончетата се завъртат и се събират в калта.

Докато завиват към стръмната част на „Айзенхауер“, Нелсън нарушава мълчанието:

— Не си ли живял на някоя от тези пресечки?

— Да. Едно лято. За няколко месеца. Беше преди много време. Двамата с майка ти имахме малко проблеми. Защо питаш?

— Просто си спомних. Както, когато имаш чувството, че си бил на някакво място и преди, само че сигурно е било насън. Когато ми ставаше много мъчно за теб, мама ме качваше в колата и идвахме тук. Заставахме пред някоя къща и чакахме да излезеш отнякъде. Бяха подредени в редици и всички ми изглеждаха еднакви.

— И аз направих ли го? Искам да кажа излязох ли?

— Доколкото си спомням, не. Но спомените ми не са много ясни. Само си спомням как седяхме в колата, как мама ми купуваше бисквитки, за да ме залиса, и започваше да плаче.

— Господи, съжалявам. Не знаех, че те е водила тук.

— Може да е било само веднъж, но ми се струва, че беше повече пъти. Спомням си колко беше дебела.

„Айзенхауер“ става равна и те минават без коментар покрай номер 1204, където години по-късно Дженис беше избягала при Чарли Ставрос и където Нелсън висеше под прозореца с колелото си. По онова време детето отчаяно искаше колело и Мим му беше купила, но той не го караше много. Колелото излъчваше някаква тъга, а сега старите му железа сигурно се търкаляха някъде. Колко странни са чувствата, сякаш идват и отлитат за секунди, но издържат повече от желязото.

Минават покрай моргата за коли, покрай района с фабриките, завиват наляво по Трета, после надясно по „Уайзър“, покрай бялата сграда без прозорци на погребалната агенция на Шьонбаум и после минават по моста. Останалите участници в движението са най-вече застарели дами на път към къщи след обяда в ресторанта, който им се полагаше след църква, и коли, пълни с деца, вече по на няколко бири, които се отправяха към стадиона на юг от Брюър да гледат мача на „Бластс“. Завиват наляво по шосе 111. ДИСКО. ИКОНОМИЯ НА ГОРИВО. Забравили са да включат радиото, толкова голямо е било напрежението между тях. Хари се прокашля и казва:

— Значи Мелани се готви да се върне в колежа. И ти трябва да го направиш.

Мълчание. Темата „Колеж“ е гореща, прекалено гореща, за да бъде докосвана. Трябваше да попита момчето какво е научило във фирмата СПРИНГЪР МОТЪРС. Завиват. Хари не е идвал тук от три седмици и както с къщата, нещата са различни. Шевролетът „Каприс“, който караше, когато королата беше на ремонт, го няма, сигурно са го продали. Шест нови, ярки на цвят короли са паркирани до магистралата. Той все още се учудва на малките им гуми, почти като на велосипед с три колела, в сравнение с тези на американските коли, с които беше израснал. Въпреки това те са най-доброто: купувай евтиното, хората са още бедни, приеми факта. Не получаваш нещо за нищо, но надеждата умира последна. Колите му се пекат на слънцето като малко море от разтопени бонбони. Тъй като е неделя, Хари паркира до живия плет, който се опитва да оцелее пред входа и чиито корени събират всички летящи опаковки и хартийки, които идват откъм шосе 111 и изоставения вагон. Витрината на автосалона пак има нужда от миене. Плакат с името на новата телевизионна кампания „О, КАКВО ЧУВСТВО!“ запълва горната половина на лявата витрина. В автосалона има две нови селики, една черна с жълта странична ивица и една синя с бяла ивица. Под плаката, на който ухилена мацка по бански се плиска в един тюркоазен басейн на фона на Алпите или пък на Скалистите планини, се крие нещо различно, една малка като хлебарка кола, която не е тойота. Хари няма ключ, Нелсън отваря двойната стъклена врата с неговия. Новата кола е „Кабрио TR-6“, излъскана за продажба, но определено употребявана, предното стъкло е потъмняло от множеството драскотини от чистачките, по решетката още личат леки бразди, където металът е бил наранен и след това излекуван.

— Какво, по дяволите, е това? — пита Хари, извисявайки се над сравнително ниския натрапен автомобил.

— Татко, това е идеята ми, за която ти говорех, да продаваме кабрио. Честно казано, почти никой вече не ги произвежда, дори „Ягуар“ престанаха и няма как цените им да не се качат. Искаме й петдесет и пет хилядарки и вече няколко човека почти си я купиха.

— Защо тогава собственикът й се е отървал от нея, щом струва толкова много?

— Е, това не е точно замяна…

— А какво точно е?

— Купихме колата…

— Купили сте я!

— Един приятел на Били Фознахт има сестра, която ще се омъжва и ще се мести в Аляска. В много добро състояние е. Мани я разгледа.

— Мани и Чарли ти разрешиха да направиш това?

— Защо не? Чарли ми разказваше как двамата със стария Спрингър са правели всякакви щуротии, раздавали са препарирани животни и щайги с портокали и са правели търгове с момичета по нощници, в които най-високият залог е печелел колата, дори да е бил пет долара. Идвали са и автомобилни състезатели…

— Това е било през добрите стари времена. Сега живеем в лошите нови времена. Хората идват тук, за да си купят тойоти, не им трябват шибани английски спортни коли…

— Но те ще ги купуват, щом установим името си.

— Ние си имаме име. „Спрингър Мотърс“, „Тойота“ и употребявани коли. С това сме известни и хората идват тук за това.

Чува как гласът му се напряга, усеща онази приятна вълнуваща ярост да се надига в него, както когато играеш баскетбол и си с десет точки назад, а до края на играта остават по-малко от пет минути, прекалено много са те ръгали в ребрата и изведнъж всичките ти мускули отслабват, и нещо те повдига, а ти осъзнаваш, че нищо не е невъзможно, стига да имаш вяра. Опитва се да се сдържа, това дете е крехко и е негов син. Въпреки това фирмата беше негова.

— Не си спомням да сме обсъждали въпроса за кабрио.

— Една вечер, татко, седяхме във всекидневната само двамата, само че ти се ядоса за королата и сменихме темата.

— И Чарли наистина ти даде зелена светлина?

— Да, той само сви рамене. След като теб те нямаше, той трябваше да се оправя с новите коли и новата доставка дойде по-рано…

— Да, видях. Толкова са близо до пътя, че ще поемат целия прахоляк.

— Както и да е, Чарли не ми е шеф, ние сме равни. Казах му, че маминка мисли, че идеята е добра.

— О! Говорил си с мама Спрингър за това?

— Е, не точно по това време, нали беше на почивка с вас двамата, но знам, че тя иска да се включа във фирмата, за да има три поколения и тем подобни глупости.

Хари кима. Беси е на страната на момчето. И двамата са чернооки Спрингърови.

— Добре. Май няма лошо. Колко платихте за тази щайга?

— Той искаше четири хиляди и деветстотин, но аз намалих на четири и двеста.

— Господи, това е много повече от каталога. Не видя ли каталога? Знаеш ли какво е каталог?

— Татко, естествено, че знам какво е шибаният каталог, въпросът е, че кабриото не се продава по каталог, те са като антики. Има само ограничени бройки и повече няма да се произвеждат. Те са, както им викат, колекционерски коли.

— Дал си четири хиляди и двеста за модел TR от 76-та, който струва шест хиляди нов. На колко километра е?

— Карана е от момиче, те не ги юркат много.

— Зависи от момичето. Някои от тези фльорци ги карат като луди. Колко километра каза?

— Ами, трудно е да се каже. Онзи тип, който живее в Аляска, се опитваше да поправи нещо по таблото и май не знаеше кое…

— О, боже! Добре, ще видим дали можем да я продадем на разпродажба, но това да ти е за урок. Утре ще се обадя на Хорнбергер в града, той все още се занимава с TR и MG, може да ни направи услуга и да ни отърве от нея.

Хари разбира защо късата коса на Нелсън го притеснява, напомня му на това как изглеждаше момчето в основното училище, преди щуротиите на 60-те да провалят всичко. Тогава той не знаеше, че няма да порасне още, искаше да стане бейзболен питчър като Джим Бънинг и през цялото лято носеше шапка с козирка, която притискаше косата му още по-плътно към скалпа му и скриваше кокалестото му, луничаво, намръщено лице. Сега костюмът и вратовръзката му подобно на бейзболната шапка бяха облеклото на обречените надежди. Очите на Нелсън заблестяват, както когато ти напират сълзи:

— Да ни отърве от нея? Татко, сигурен съм, че можем да я продадем, и освен това има още две.

— Още два модела TR?

— Още две кабрио, отзад са.

Сега вече момчето е изплашено, лицето му е пребледняло така, че клепачите и върховете на ушите му изглеждат розови. Заека също е изплашен, не иска да слуша повече, но нещата просто се случват, момчето трябва да му покаже и той трябва да реагира. Тръгват по коридора покрай отдела за резервни части. Нелсън върви напред и взима ключове от таблото, закачено до металната рамка на вратата. Двамата влизат в огромния гараж, който в неделя е притихнал като незастлана бална зала, излъчваща приятната топла миризма на грес и ацетилен. Нелсън изключва алармата срещу крадци и бута дръжката на задната врата. Отново на въздух. Поглежда към Брюър, проснат отвъд реката, и към покрива на високата сграда на съда с бетонния си орел, който наднича над гората от плевели и магарешки бодли в непосещавания край на парцела. Задният двор е по-голям, отколкото е нужно, и някак си винаги кара Заека да си мисли за Парагвай. Създавайки свое островче, на асфалта са паркирани две американски коли кабрио: „Меркюри Кугар“ модел 72-ра с парцалив кремав гюрук и основна част в онзи блед мръсен цвят, на който викат мръснозелено, и една „Олдс Делта 88 Роял“ модел 74-та, в лилаво-червен цвят, като лака, с който жени в шпионските филми лакират ноктите си. Хари трябва да си признае, че са елегантни стари лодки. Всичката тази опъната ламарина и аеродинамични форми на път към Мейн стрийт с гаджетата, с педала на газта, натиснат до дупка.

— Тези на консигнация ли са? Искам да кажа, нали не си платил за тях?

Усеща, че не е трябвало да пита това.

— Купени са, татко, те са наши.

— Мои са?

— Не са твои, на компанията са.

— Как, по дяволите, го направи?

— Защо по дяволите? Просто помолих Милдред Круст да напише чековете и Чарли й каза, че всичко е наред.

— Чарли каза, че всичко е наред?

— Той мислеше, че всички сме съгласни. Татко, престани, не е толкова голяма работа. Нали това е идеята тук — да купуваме коли и да ги продаваме на печалба?

— Но не и тези шантави коли. Колко струваха?

— Бас ловя, че ще спечелим шест и дори седем стотачки от мерцедеса и дори повече от старите. Татко, прекалено си стиснат. Това са само пари. Нали трябваше да покажа чувство за отговорност, докато те нямаше?

— Колко?

— Забравил съм колко точно. Кугарът беше около две хиляди, а роялът, беше го купил някакъв дилър в Потсвил, който Били познава, но аз реших, че можем да предложим нещо, нали знаеш, за да имаме избор, и мисля, че излезе около две и петстотин.

— Две хиляди и петстотин долара.

Самото повтаряне на цифрата бавно го кара да се чувства добре. Сега изплащаше всичко, което някога е дължал на Нелсън. Повтаря отново:

— Две хиляди и петстотин добри американски…

Синът му почти изпищява:

— Ще си ги върнем, обещавам ти! Те са като антики, като злато са! Няма начин да загубиш, татко.

Хари не може да се спре:

— Четири хиляди и двеста за малката превъртяна TR, четири хиляди и петстотин…

Момчето вече се моли:

— Остави ме на мира. Ще го направя сам. Вече съм пуснал обява във вестника, ще ги купят за две седмици. Обещавам ти.

— Обещаващ. Обещаваш, че ще се върнеш в колежа до две седмици.

— Татко, няма да се върна.

— Няма ли?

— Искам да напусна „Кент“ и да остана тук да работя.

Дребното му лице е изплашено и жестоко, толкова бледо, че сякаш луничките му напират към повърхността и се носят като петънца в огледало.

— Господи, само това ми липсваше!

Нелсън го поглежда шокиран. Подава му някакви ключове. Очите му се насълзяват, горната му устна потреперва:

— Щях да ти дам да покараш рояла, да се позабавляваш.

Хари казва:

— Да се позабавлявам. Знаеш ли колко бензин харчат тези стари щайги? Мислиш ли, че сега, когато бензинът струва по долар на галон, хората ще искат да си купуват тези осемцилиндрови таратайки само за да почувстват вятъра в косите си? Момче, живееш в сънищата.

— На хората не им пука, татко. На хората вече не им пука толкова за парите, и без това са пълни глупости. Парите са пълни глупости.

— За теб може би са глупости, но за мен не са, казвам ти го сега. Нека се успокоим. Помисли за резервните части. Тези коли със сигурност имат нужда от ремонт. Знаеш ли колко струват частите за шест-седемгодишни коли в днешно време, когато изобщо не могат да се намерят? Това да не е антикварен магазин, ние продаваме тойоти. Тойоти!

Синът му се свива под тътена му:

— Татко, няма да купувам повече, обещавам ти, докато тези… Ще се продадат. Те ще се продадат, обещавам ти.

— Няма да ми обещаваш нищо. Единственото, което ще ми обещаеш, е да не си вреш носа в бизнеса ми с коли и да си откараш задника обратно в Охайо. Съжалявам, че аз трябва да ти кажа това, Нелсън, но ти си пълна катастрофа. Трябва да се стегнеш, но това няма да стане тук.

Мрази това, което казва, въпреки че го чувства. Толкова го мрази, че се обръща с гръб и се опитва да излезе през вратата, през която бяха влезли, но тя се е заключила след тях, както би трябвало. Заключен е пред собствения си гараж и Нелсън държи ключовете. Заека разтърсва вратата и я удря с дланта си, в заслепението си дори й удря едно коляно; болката се увеличава и оцветява света в червено. Въпреки че чува запалването на двигател, не го свързва със себе си, докато не чува свирене на гуми и ръмжене на двигател и сблъсъка на метал в метал. Този черен сблъсък се врязва в червения цвят, обагрил света. Заека се обръща и вижда Нелсън готов за втори удар. Малки счупени части все още се търкалят, проблясвайки на слънцето. Помисля си, че момчето може да го притисне към вратата, където стои като парализиран, но това не става. Роялът се врязва още веднъж в едната страна на меркурия, който се вдига на две гуми. Бледозелената броня се огъва достатъчно, за да разбие предния фар, стъклото излетява.

Предвиждайки сблъсъка, Хари очаква той да бъде на забавен каданс, като по телевизията, но вместо това всичко се случва комично бързо, като две кучета, които се джавкат и после се отказват. Двигателят на рояла изгасва. През разбитото предно стъкло лицето на Нелсън е сбръчкано, изкривено от сълзи, дребно. Заека усеща някакво веселие да се надига в него, докато пресмята щетите. Парченца стъкло, по-малки от камъчета, блещукат по асфалта. Сенки пълзят по откритите части на метала, където не трябваше да има сенки. Късата коса на момчето прилича на кръгла четка, докато се навежда над волана и хлипа. Шепотът на неделното движение се носи от другата страна на сградата. Странни мехурчета радост бълбукат в гърдите на Хари, какво чувство!

* * *

За една седмица в клуба това ще се е превърнало в история, която разказва сам на себе си.

— Ламарина на стойност пет хилядарки, тряс. Почувствах невероятно желание да се засмея, но хлапето седеше и плачеше, пък и в крайна сметка колите бяха негови, поне според него. Единственото, което успях да направя, беше да отида и да застана пред олдса с ръце, разперени ето така.

Той разперва ръцете си под меката извивка на планината.

— Ако хлапето беше тръгнало срещу мен, сега щях да съм смазан. Но той излиза разплескан и аз го стискам в прегръдката си. — Той демонстрира утешителния си жест. — Не съм се чувствал толкова близо до Нелсън, откакто беше на две годинки. Гадно ми е само, че хлапето беше право. Обявата му за колите излезе същия ден и сигурно получихме поне двайсет обаждания. Купиха модела TR още в сряда за пет и петстотин. Хората вече не си броят центовете, направо ги хвърлят през прозореца.

— Като арабите — отбелязва Уеб Мъркет.

— Господи, тези араби! — възкликва Бъди Ингълфингър. — Няма ли да е супер да ги гръмнем всичките.

— Видя ли какво стана със златото миналата седмица? — усмихва се Уеб. — Заради това, че арабите си хвърлят доларите в Европа. Надушили са нещо.

Бъди пита:

— Четохте ли в днешния вестник, че онова разследване от Вашингтон е доказало, че правителството е скалъпило кризата с бензина миналия юли?

— Знаехме го през цялото време, нали? — пита Уеб, а червените косъмчета по веждите му проблясват.

Днес е неделята преди Деня на труда, деня, в който е турнирът по четворки. Техният отбор ще играе късно и те пият питиета край басейна заедно със съпругите си. Някои са със съпругите си: Бъди няма жена, само тъпата пъпчива Джоан, която влачи цяло лято, а тази сутрин Дженис каза, че ще ходи на църква с майка си и ще дойде в клуба за банкета след турнира. Това е странно. Дженис обича „Летящия орел“ дори повече от него. Но нещо става, след като Мелани напусна къщата им миналата сряда. Чарли си взе две седмици отпуска, след като Хари се върна от Поконос, а сега, когато Нелсън е персона нон грата във фирмата, главният представител по продажбите е страшно зает. В края на лятото винаги има повече работа, есенните модели постоянно се рекламират, цените не са толкова високи и колите на склад вече изглеждат като сделка, която инфлацията прави все по-лоша и по-лоша. През септември във въздуха винаги се усеща някаква свежест, миризма на ябълки и прах, която се отразява на Заека по два начина — отбелязва истинското започване на училището или работата и му напомня, че е получил още едно повишение, направил е още една стъпка нагоре по стълбицата, на чийто връх стои тъмнината.

Синди Мъркет излиза от басейна. Сухото слънце се отразява във всяка капчица по загорелите й рамене, така че кафявата й кожа искри с цветовете на дъгата. Подстриганата й по момчешки коса се е сплъстила на кичури. Изправена на плочките, тя извърта главата си, за да изстиска водата от косата си. Космите по бедрото й се сливат с черния триъгълник на бикините й. Синди оставя мокри стъпки по плочките на басейна до групичката им — пета, стъпало и малки кръгли пръстчета. Малки кръгли тъмни лепкави пръстчета.

— Мислиш ли, че още си струва да се купува злато? — Хари пита Уеб, но мъжът е обърнал тясното си набръчкано лице и гледа младата си жена.

Едрите капки от тялото й се спускат в скута му, лимоненозелените карета по панталона му за голф потъмняват от водата. Някои от косъмчетата, които се извиват от веждите на Уеб, са толкова дълги, та е истинско чудо, че не влизат в очите му. Той я прегръща: семейство Уеб изглежда като снимка за реклама на фона на зелената Маунт Пемакуид. Зад тях някакъв човек ловко се гмурка в хлорираната вода. Очите на Хари смъдят.

Телма Харисън е слушала разказа му, доловила е тъжната нотка.

— Нелсън сигурно е съкрушен от това, което е сторил — казва тя.

Харесва му думата съкрушен, звучи толкова старомодно от устата на тази изпита жена, прилична на мишка, която някак съумява да държи изкъсо юздите на глупака Харисън.

— Не му личи — отговаря й. — Моментът отмина и оттогава той се държи злобно с всички, особено след като направих грешката да му кажа, че от обявата му има резултат. Настоява да идва във фирмата, но аз му казах да стои надалече. Това, което направи, граничи с лудостта.

Телма опитва:

— Може би си има проблеми, които не може да сподели с теб.

Сигурно слънцето е точно зад главата му, защото тя закрива очите си, за да го види, въпреки че е със слънчеви очила, големи кръгли кафяви очила, по-тъмни отгоре, като сенници на кола. Те закриват горната част на лицето й, така че устата й сякаш се движи със странна прецизна независимост. Макар и тънки, устните й имат множество извивки, които могат точно да обхванат дебелия член на Хари, ако се опита да си представи колко здраво ще го лапне, въпреки че е трудно. Толкова прилича на учителка с плетената си пола и сдържаността си и с начина, по който произнася думите. При всичките кремове и лосиони носът й е червен и червенината се простира и под очилата й, които почти я скриват.

Без жена си той се носи край басейна, почти привършил джина с тоник, в очакване играта да започне и строгият втренчен поглед на Телма му се струва малко объркващ.

— Да — отговаря — и Дженис непрекъснато ми го намеква, но не ми казва нищо конкретно.

— Може би не може — казва Телма, притискайки крака един в друг и придърпвайки поличката на банския си с още един сантиметър. Има от онези малки лилави венички, които жените на нейната възраст получават, но Хари не може да разбере защо се притеснява от един стар дебел приятел като него.

— Не желае да се връща в колежа — отговаря, — така че сигурно са го изхвърлили и той не ни казва. Но нямаше ли да получим писмо от декана или нещо такова? Въпреки че онези писма от Колорадо не спират да пристигат.

— Знаеш ли, Хари — казва му Телма, — много от бащите, които с Рони познаваме, се оплакват, че синовете им не искат да се включат в семейния бизнес. Хората имат бизнес, а няма кой да го управлява. Това е трагично. Трябва да си доволен, че Нелсън се интересува от коли.

— Това, което го интересува, е да ги мачка. Това е неговото отмъщение.

Той снишава глас, за да сподели:

— Мисля, че проблемът между мен и хлапето е, че всеки път, когато имах — нали се сещаш — някакво залитане, детето разбираше. Това е една от причините да не го искам до мен и малкият подлец го знае.

Рони Харисън, който се опитва да направи някакво впечатление на бедната стара Джоан, вдига поглед и се провиква към жена си:

— Скъпа, какво се опитва да ти продаде този стар мошеник? Не му се връзвай на номерата.

Телма пренебрегва съпруга си с мрачна усмивка и сериозно казва на Хари:

— Смятам, че в такъв случай ти си по-виновен от него. Чудя се, дали проблемът не е свързан с момиче? На Нелсън.

Хари се чуди дали още един джин с тоник ще разсее главоболието, което започва да усеща. Винаги, когато пие през деня, го заболява главата.

— Не виждам как. В днешно време тези деца просто влизат и излизат от леглата си без разсъждения. Това момиче, което дойде с него, Мелани, те май не поддържаха никакъв контакт и даже към края се държаха доста зле един с друг. Тя като че ли започна да си пада по Чарли Ставрос — от всички мъже, представяш ли си?

— А защо „от всички мъже“? — Усмивката й не е толкова мрачна, тънките й извивки загатват, че знае, че Чарли е бил любовник на Дженис по времето, когато този клуб дори не съществуваше.

— Ами, първо, защото е достатъчно стар, за да й бъде баща, и, второ, защото е с единия крак в гроба. Като дете е боледувал от ревматизъм и оттогава има проблеми със сърцето. Трябва да видиш как се влачи из фирмата, толкова е жалък.

— Това, че си болен, не означава, че трябва да престанеш да живееш. Знаеш ли, че страдам от кожна туберкулоза, затова трябва да се пазя от слънцето и не мога да направя тен като Синди?

— Наистина ли?

Защо му казва всичко това?

Ироничната й усмивка издава, че явно е отишла твърде далече.

— Някои мъже с шум на сърцето живеят по сто години — казва. — А сега Чарли и момичето заминаха заедно.

Това също е нещо ново:

— Да, но в напълно различни посоки. Чарли замина за Флорида, а момичето отива да види майка си на Западния бряг.

Спомня си как Чарли я убеждаваше да посети Флорида по време на онази вечеря и възможността да са заедно го потиска. Не можеш да имаш доверие на никого, че не се чука. Обръща главата си така, че слънчевите лъчи да галят лицето му, затваря очи. Би трябвало да се упражнява да бие топката за турнира, вместо да седи тук и да разговаря. На път към клуба чу по радиото, че към Флорида се задава ураган.

Рони Харисън близо до него извиква:

— Какво каза, скъпа, че ще живея вечно? Сигурен съм, че е така.

Заека отваря очи и вижда, че Рони е преместил стола си, за да направи място на Синди, която вече се чувства достатъчно добре сред тях, за да не се намята с хавлиената кърпа, както в началото на лятото. Тя си седи на ръба на металния стол до басейна почти гола, с изключение на няколко черни презрамки, които придържат малките черни триъгълници и позволяват на циците й да се поклащат, когато прибира мократа си коса от ушите и слепоочията си, и то неведнъж, а няколко пъти, при това напълно съзнателно. В щастието си с Уеб тя си е позволила да напълнее, у нея има даже прекалено много бебешка пухкавост. Хари знае, че когато се изправи, столът ще се е отпечатал върху дупето й като вафла, разкривайки две топли топки тъмно тесто. О, това поклащане: да ги лижеш и смучеш и да ги оставиш да се отпуснат — първо едната и след това другата — пред очите ти. Той затваря очи. Рони Харисън се опитва да впечатли едновременно Джоан и Синди с някаква история, в която героят Рони гърлено ръмжи, докато говори с другия разбойник. Какво самодоволно лайно!

Уеб Мъркет се навежда, за да каже на Хари:

— В отговор на въпроса ти, да, мисля, че златото е добра покупка. Качило се е с повече от шейсет процента за по-малко от година и не виждам защо да не се задържи, докато световната енергийна криза продължава. Доларът ще продължава да изтича, Хари, докато не намерят начин да правят евтино гориво от житен спирт. Това ще ни върне на шофьорските седалки. Това, което имаме, е жито.

Бъди Ингълфингър се провиква от другата групичка:

— Да ги гръмнем, викам аз, да вземем петрола на арабите, както направихме с ескимосите.

Джоан издава задължителния си кикот и за момента разказът на Рони е забравен. Бъди вижда в Хари свой поддръжник и се провиква:

— Хей, Хари, прочете ли във вестник „Таймс“ как хората, които си останаха с големите американски коли, ги раздавали за благотворителност или ги изоставяли по улиците да бъдат откраднати, за да вземат пари от застраховката. Пишеше, че някакъв дилър давал безплатен шевролет, ако си купиш кадилак „Елдорадо“.

— Не получаваме „Таймс“ — отговаря му Хари хладно.

Погледнат от определена точка, светът е пълен с подлеци. О, само да затвориш очи и да потърсиш с език зърната на Синди, докато ги поклаща дразнещо напред-назад, напред-назад и го дразни.

Джоан се опитва да се включи:

— Междувременно, президентът плава по Мисисипи.

— Какво друго му остава? — пита я Хари, усещайки, че самият той се носи депресиран и мързелив.

— Хей, Заек, какво мислиш за нападението на този заек убиеца?

Това предизвиква достатъчно смях, за да престанат да го дразнят. Телма нежно говори до него:

— Децата са трудни. Двамата с Рони извадихме късмет с Алекс; щом му дадохме да разглобява стария телевизор, той разбра с какво иска да се занимава — с електроника. Другият ни син обаче, Джорджи, ми се струва малко като твоя Нелсън, въпреки че е няколко години по-малък. Той смята, че бизнесът на баща му е отвратителен — това залагане на смъртта на хората, и Рон не може да го накара да разбере, че застраховката „Живот“ е само малка част от целия бизнес.

— Те са обезверени — отбелязва Уеб Мъркет с онзи мъдър глас, подобен на сипещ се чакъл. — Още от двегодишни гледат как светът се побърква, от убийството на Кенеди до войната във Виетнам, та чак и петролната криза сега. И освен това оня ден без никаква причина са взривили стария джентълмен Маунтбатън.

— Ха! — изсумтява Заека със съмнение. Според Скийтър светът никога не е бил приятно място за живеене.

Телма се намесва:

— Хари ми разказваше, че Нелсън иска да се включи в бизнеса му с коли и че на него това не му харесва особено.

— Това е може би най-ужасното нещо, което можеш да направиш за него — казва Уеб. — Имам пет деца, като не броим двете, които Синди ми роди, Бог да я благослови, и винаги, когато някое от тях решаваше да влезе в бизнеса с покривни материали, му казвах: „Иди да си намериш работа при друг майстор, от мен няма да научиш нищо“. Не можех да им заповядвам, а и да го бях направил, така или иначе нямаше да ме послушат. Когато навършиха двайсет и две години, казах на всяко едно поотделно — момиче или момче: „Беше ми приятно, но вече се оправяй сам“, и нито едно не ми е изпратило писмо да ме моли за пари или за съвет, или за нещо друго. По Коледа ми пращат картичка, ако имам късмет. Веднъж Марти, най-големият, ми каза: „Татко, благодаря ти, че си такова копеле. Направи ме годен за живота“.

Хари разглежда празната си чаша.

— Уеб, какво ще кажеш, да пийна ли още едно? Това е турнир, ти можеш да ръководиш отбора.

— Не го прави, Хари, имаме нужда от теб. Ти си по дългите разстояния. Остани трезвен.

Той се подчинява, но не може да се отърси от депресията, мислейки за Нелсън. Благодаря ти, че беше такова копеле. Дженис му липсва. Когато тя е наоколо, бащинският му дълг се размива, превръща се в нещо, което двамата вършат заедно, правят се, че не го забелязват, като шега, като нещо, за което могат да се смеят. Като се замисли, да имаш дете в този свят е равносилно на това да бутнеш някого в пещта. Когато най-накрая отиват на голф игрището, зеленото изглежда като оттенък на черното. Всяко стръкче трева в краката му си има свой собствен живот, който ще свърши и който е процъфтявал безцелно. Окосената трева поддава под краката му и завива мъртвите като с одеяло, като покрива на царството на мъртвите, където майка му стои пред една кухненска мивка със зачервени ръце, покрити с нежни сапунени мехурчета, когато ги вдига да го предупреди за нещо. Едно мехурче се пука между палеца и кокалестия й показалец, ръцете й още не треперят от паркинсона. Маунтбатън. Същата тази седмица старият им пощальон беше починал от тромбоза на шейсет и две години — господин Абендрот, весел дебел човечец с побеляла коса. Мама Спрингър беше разбрала от съседите; той носеше сметките и списанията на квартала, откакто Хари и Дженис се бяха преместили да живеят там. Господин Абендрот дори му беше доставил онова анонимно писмо миналия април с новините за смъртта на Скийтър. Докато държеше изрезката от вестник в онзи ден, буквите привличаха погледа на Хари надолу точно както сега стръкчета трева, надолу, надолу към тъмнината между тях, както решетките на канала разкриват невидимата черна река, която бучи под тях. Земята е куха, мъртвите се скитат из пещерите под тънката й зелена кожа. Един облак закрива слънцето, придавайки на тревата сребърен отблясък. Хари изважда железен стик номер седем и застава над топката. „Удряй надолу!“ Опитва се с неподходяща нежност да плъзне топката по повърхността на тревата и я удря леко. Този път обаче удря топката силно и я запраща в пясъчната дупка от неговата страна на игрището. Сигурно се е залюлял напред, още една грешка. Когато се упражнява, ударът му винаги е плавен и дълъг, но когато е под напрежение, вълнението и бързането му пречат.

— Глупако — Рони Харисън изкрещява към него, — защо направи това?

— За да те ядосам, тъпанар такъв — отговаря му Заека.

При отбор от четирима един от играчите трябва да постигне добри резултати на всяка дупка, иначе целият отбор губи. Хари имаше най-дългия удар от всички, а вижте го сега. Размърдва краката си, за да се намести по-добре върху пясъка и отпускайки тялото си на пети той се насилва да удари със стика, да го вдигне и да удари. Обикновено удря чисто, когато е спокоен, и отпраща топката през зелената част, и дори в този момент на яд към Рони и мрачно безразличие ударът се получава: топката се понася в облаче пясък и се търкулва толкова близо до флагчето, че останалите играчи шумно го аплодират. Той удря леко към дупката, за да запази средния си брой удари, с които да вкара топката в нея. Въпреки това днес играта му се струва дълга, сигурно заради джина на обяд или заради депресията от края на лятото, но непрекъснато си представя окосената част между топките като парашути, носещи се наникъде, и чувства, че трябва да е някъде другаде, че нещо се е случило, че се случва, че е закъснял, че си е уговорил среща, за която е забравил. Чуди се дали Скийтър е имал същото чувство, когато е решил да извади пистолета и да се гръмне, дали е имал това чувство сутринта на същия ден. Уморени цветя — синчец и див морков, са клюмнали в неравната част на игрището. Милионите стръкчета трева блещукат, готови да умрат. Всичко се свежда до това, до един лист хартия, който също пожълтява, късче новини, които изрязваш и пращаш на някого без бележка. Да бъде забравено. Историята дълбае пещерите капка по капка. Мъртвият Скийтър се скита долу, кикотейки се. Времето се процежда през стръкчетата трева като безцветна отрова. Хари е уморен, от лятото, от голфа, от слънцето. Когато беше млад преди двайсет години и тъкмо се учеше да играе, и дори когато отново се захвана с голфа преди около осем години, имаше удари, които му се струваха истинско чудо, прави като ръба на стъкло и толкова дълги, че не можеха да бъдат предизвикани от никаква сила, освен от неговата. Той продължаваше да играе само заради сътрудничеството с тази сила, но когато започна да става все по-добър и вече не толкова непохватен, тези идеални удари ставаха все по-редки и сега дори най-добрите бяха с малка опашка или бяха провлечени и малко или много бяха извън линията. Всичко се беше превърнало в работа, приятна работа, но все пак работа, въпрос на приближаване към царството на несъвършенството, в което проникваше само естественото здравословно щастие. В стремежа си към подобно щастие Хари се чувства гузен, изправен насред игрището, докато сенките се удължават, в компанията на тези трима мъже, които далеч от жените си са толкова скучни, колкото сигурно изглеждат на Бог.

Дженис не го чака в залата или край басейна, когато в 5:45 най-накрая свършват играта. Вместо нея се приближава едно от момичетата в зелено-бели униформи и му казва, че съпругата му иска да й се обади вкъщи. Той не познава това момиче, не е Сандра, но тя знае името му. Всички в „Летящия орел“ познават Хари. Отправя се към залата, ръката му е постоянно вдигната за поздрав към останалите членове там и пуска в телефона същата монета, която използваше да отбелязва топката по затревената част. Дженис отговаря след първото позвъняване.

— Хей, моля те ела — казва й той. — Липсваш ни. Играх доста добре през втората деветка, след като изкарах джина с тоник от тялото си. С нашите смотани удари Уеб смята, че най-добрата топка е шейсет и едно, която е достатъчно добра за риза „Ла коста“ поне. Трябваше да видиш удара ми на трета.

— Искам да дойда — отбелязва Дженис, а гласът й е толкова внимателен и далечен, че на Хари му минава мисълта, че са я хванали за заложница и трябва да внимава какво говори, — но не мога. Тук има някой.

— Кой?

— Някой, когото не си виждал още.

— Важен?

Тя се засмива:

— Така мисля.

— Защо, по дяволите, си толкова тайнствена?

— Хари, просто си ела.

— Но сега е ред на тържеството и награждаването. Не мога да изоставя отбора си.

— Ако си спечелил награда, Уеб ще ти я даде по-късно. Не мога да говоря безкрайно.

— Дано новината да е добра — предупреждава я той и затваря телефона. Какво ли е станало? Нелсън е направил още една катастрофа и полицията е дошла да го прибере. Хлапето има криминални наклонности.

Хари се връща при басейна и казва на другите:

— Лудата Дженис настоява да се прибера вкъщи, но не казва защо.

Лицата на жените изразяват загриженост, но мъжете са на второто питие и не усещат болка.

— Хей, Хари — вика Бъди Ингълфингър, — преди да тръгнеш, чуй един виц, който сигурно не си чувал горе в Поконос. Защо руската балерина дойде в САЩ?

— Не знам. Защо?

— Защото комунизмът не е Годунов.

Задължаващият смях на трите жени, които гледат към лицето на Хари, е като някакъв плод, като три различно узрели плода на един и същи клон, които все още висят там, когато им обръща гръб. Синди е облякла копринена блуза с цвят на праскова и малкото й златно кръстче блещука във V-образното й деколте. Не го беше забелязал, когато беше почти гола. Той сменя обувките си в съблекалнята и вместо да се изкъпе, взема закачалката със спортното си сако и панталона, които щеше да си облече за банкета, и я премята на ръката си на път за паркинга. Все още не чувства королата както трябва. По радиото чува, че отборът на Филаделфия е победил в Атланта с 2 на 1. Приятелите му вече не споменават отбора, той е на пето място, извън класирането. В това общество, щом си извън класирането, все едно си умрял, ставаш неудобен. Не е Годунов. „Пазете града ни чист.“ Говорителят по радиото не е онази тъпанарка, а млад мъж с глас, който пада като капки мазнина във вода, сричка по сричка. Ураганът „Дейвид“ вече е взел шестстотин жертви на Карибите, казва той, и най-накрая учени са стигнали до заключението, че на Титан, най-голямата луна на Сатурн, може да съществува живот. Хари минава покрай фабриката за амбалаж и още веднъж се наслаждава на гледката към Маунт Джъдж, която се разкрива от шосе 422 — редиците къщи, които се изкачват по склона на планината като стълби, с прозорци, които залязващото слънце облива в злато, подобно на тикви за Хелоуин. Ами ако се беше родил на Титан, как би се чувствал сега? Той си представя онази пепелява лунна повърхност, мъже, които подскачат в белите си костюми, оставящи завинаги стъпките си в пепелта. Спомня си как, когато ходеха на гости у Спрингърови, и през първите години след пожара, когато се преместиха да живеят там, двамата с Нелсън гледаха „Изгубени в Космоса“, седнали на сивия диван, как се гърчеха и стенеха, когато доктор Смит направеше нещо глупаво, опасно и егоистично, което само онзи робот, с човешки глас и малкото момченце Уил можеха да оправят, а корабът се бореше с човекоядни растения или каквито там бяха злодеите същата седмица. Сега се чуди дали Нелсън си е представял, че е Уил, който спасява възрастните от самите тях, чуди се къде е момчето актьор и какъв е сега и се надява да не е наркоман като повечето деца звезди в днешно време. Те бяха изгубени в добрия триизмерен Космос, а не в сапунения еуфоричен Космос, който сега показват по телевизията — трикове с музика и осветление, трикове, които свързва с филма „2001“, неприятен спомен, тъй като Дженис избяга с Чарли точно когато го даваха и целият ад се изсипа върху главите им. Проблемът е, че ако раят наистина съществува, как може да съществува рай, който можем да търпим завинаги? Тук, на земята, ако надникнеш отвъд скуката, нещата са се променили, приближил си се към гроба още малко и това е вълнуващо. Представи си да се катериш нагоре, нагоре по онова огромно дърво на фона на нощното небе. Завива ти се свят. Кошмарно. Заека дори не обичаше да се катери много нависоко по онези малки норвежки кленове в града, въпреки че когато го гледаха други деца, се набираше, хващайки се все по-здраво, когато клоните ставаха по-тънки. От определен ъгъл най-ужасяващото нещо на света е собственият ти живот, фактът, че той е твой и на никого другиго. Една примка се надига в гърдите му като въже, което непрекъснато извиваш. Какво толкова лошо се беше случило, за да не дойде Дженис на банкета след играта на отбора им?

Той набира скорост по Джексън стрийт, уличните лампи светват по-рано с всеки изминал ден. Мустангът на Дженис е паркиран отпред със спуснат гюрук, сигурно е ходила някъде след църквата, защото никога не вози Беси със спуснат гюрук. Зад вратата във всекидневната някаква малка армия е струпала цяло богатство от брезентови чанти. От кухнята се носят смях и светлина. Компанията излиза да го пресрещне в сенчестата ничия земя между стълбището и преддверието. Над Мама Спрингър и Дженис се извисява нова жена, висока, с прилежно сплетена коса, издаваща ярки морковени отблясъци на кухненската лампа. Точно на мястото, където светлината би се заплела в обърканите къдрици на Мелани. Свикнал е с Мелани. Нелсън казва:

— Татко, това тук е Пру.

„Това тук“ звучи като уплашена шега.

— Годеницата на Нелсън — обяснява Дженис с напрегнат, но плътен глас, опитвайки се да разведри атмосферата.

— Това факт ли е? — Хари се чува да пита.

Младата жена пристъпва напред, една тънка прегърбена фигура, и той взема кокалестата ръка, която му протяга. В неясната светлина, която се процежда през прозорците на трапезарията, тя изглежда обикновено, младо червенокосо момиче, преминало моминството, с прекалено дълги ръце и широк таз и със странна красота. Тялото й някак безпомощно не принадлежи само на нея, но и на тях, отдадено е, около нея витае иронично изкривено примирение, че е очукана от живота, въпреки младостта си, но несгодите още не са достигнали до очите й, които са яснозелени, макар че гледат изпитателно. Докато доверява ръката си на неговата, усмивката й съвсем леко се забавя, като че ли вътре в себе си тя иска да се увери, че има на какво да се усмихва, но след това го прави достатъчно енергично, присвивайки ъгълчето на устата си. Облечена е в широк кафяв пуловер и новите модерни размъкнати дънки, с избелели петна по бедрата. Косата й е пригладена зад ушите в опашка, която се спуска по гърба й, и е толкова права, че сякаш е изгладена с ютия. Изглежда боядисана — бледото червено е толкова ярко.

— Не бих казала, че съм му точно годеница — отговаря Пру директно на Хари. — Нямам пръстен, вижте — и тя протяга треперещата си ръка.

В желанието си да фокусира това ново същество, Хари поглежда от Нелсън право през Дженис, която после в леглото може да изпече на шиш, към мама Спрингър. Устата й е стисната, ако я потупаш, ще звънне като гонг, вцепенена в лилавата си рокля за църква. Устата на Нелсън виси отворена. Той е като болен, омагьосан от лекарите около себе си, болестта му най-накрая е открита и подлежи на лечение. В присъствието на Пру той изглежда с години по-млад, отколкото, когато Мелани беше наоколо, нервната му твърдост се е стопила. На Хари му идва наум, че това момиче е по-старо от Нелсън, и едно друго, по-дълбоко инстинктивно откритие се спуска над него, докато се чува бащински да казва като весел домакин:

— Е, както и да е, приятно ми е да се запознаем, Пру. Тук имаме всякакви приятели на Нелсън. — Това явно му прозвуча грубо, защото добавя: — Обзалагам се, че ти си момичето, на което изпращаше всички тези писма.

Тя свежда поглед, страните й почервеняват, като че ли си я зашлевил.

— Прекалено много писма, предполагам — казва.

— Това не ми пречи — уверява я той. — Аз не съм пощальон. Той наскоро почина, между другото. Въпреки че вината не е у теб.

Тя вдига очи, цъфтящо зелени.

Пру е бременна. Едно от малкото предимства на това да не си вчерашен е, че един мъж придобива, подобно на предчувствието за времето утре по вкуса на вечерния въздух, някакво чувство за физиологията на женския пол, за климата му. Талията й е по-широка, отколкото на жените на нейната възраст, и тази неестествена чистота на зелените й очи, и забавените й движения, докато се извръща от шегата на Хари за помощ към Нелсън, му напомня за товар, който не пречи, за подутина под вълните. В трети или четвърти месец, предполага Хари. И с това предположение една светла лента се задвижва назад и осветява изминалите месеци. Стените на тази къща, облепени с тапети на мотиви, които са се впили в тях като петна, променят значението си и задържат това семе между тях. Зацапаният сив диван и столът в същия цвят, голямото кресло и телевизорът (марка „Адмирал“), и пищните лампи от цветен порцелан и потъмняла мед на мама Спрингър, старите акварели в рамки, потънали в прах от това, че никой не ги поглежда, покривчиците за маса, които мама навремето изплете, и колекцията й от чупливи фигурки, подредени върху тройните ъглови рафтчета, очукани и захабени като старинни мебели, въпреки че ги бяха извадили от мазето, където бяха трупани през дългия брачен живот на Фред Спрингър — всички тези сувенири на мъртвите ще заблестят с нова светлина, ако, както Хари си представя, тайната на този неканен гост е едно дете. Чувства се издут. Тази догадка се е стоварила върху му като юмрук. За разлика от Мелани той се чувства близък с това момиче, трогнат е от нея, тя го възбужда: той иска да й е направил това бебе.

В леглото пита Дженис:

— Откога знаеш?

— О — отговаря тя, — от около месец. Мелани веднъж се изпусна и аз направо попитах Нелсън. Той беше облекчен, че може да говори за това, дори се разплака. Просто не искаше ти да разбереш.

— И защо? — Хари се обижда. Та той е баща на Нелсън.

Дженис се поколебава:

— Не знам, може да се е притеснявал, че ще се ядосаш. Или че ще му се подиграваш.

— Защо да му се подигравам? Нали с мен се случи същото?

— Той не знае това, Хари.

— Не може да не знае. Нали всяка година празнуваме рождения му ден седем месеца след годишнината от сватбата ни.

— Е, да. — Когато е нетърпелива, Дженис говори също като майка си, натъртвайки всяка дума. Леглото проскърцва, когато се размърдва, за да подчертае: — Децата не искат да разбират подобни неща, а когато пораснат достатъчно, за да ги е грижа, всичко вече им се струва прекалено отдавна.

— И кога е „надул“ момичето, това поне спомня ли си го?

— Не е ли странно, че толкова бързо разбра, че е бременна? Смятахме да не ти казваме още известно време.

— Благодаря. Това беше първото нещо, което ми направи впечатление. Оня размъкнат пуловер и фактът, че е по-висока от Нелсън.

— Хари, тя не е по-висока, само някакви си два сантиметра. Нелсън ми каза, просто неговата стойка е много отпусната.

— И колко е по-голяма от него? Ясно се вижда, че е по-голяма.

— Ами, около година. Била е секретарка в регистрацията…

— Да, бе! И защо не се е чукала с някой друг студент? За какво му е било да се замесва със секретарките?

— Хари, нали точно с тях трябва да говориш, ако искаш да си наясно с нещата. А и нали знаеш, че Нелсън непрекъснато казва, че момичетата от колежа са много гадни и че не се чувства удобно в тази атмосфера. От моя страна произхожда от бизнеса, а от твоя — от работническата класа и в миналото му няма колежани.

— Нито пък в бъдещето, като гледам.

— Не е лошо, че момичето си има професия. Нали чу на вечеря, като каза, че иска Нелсън да се върне в „Кент“, за да завърши, а тя може да пише на машина в апартамента им.

— Да, чух още малкият пикльо да казва, че не желае.

— Няма да го накараш да се върне, като му крещиш.

— Не съм му крещял.

— Но имаше такъв вид.

— Боже, Господи! Само защото е надул корема на някакво момиче и вече е решил, че има право да управлява „Спрингър Мотърс“.

— Хари, той не желае да управлява, само иска да работи там.

— Е, да, но не можем да му дадем работа, без да уволним някого.

— Двете с майка смятаме, че трябва да го назначиш. — Дженис изрича това толкова категорично, че сякаш майка й е проговорила от мрака в спалнята, където присъствието на старшата дама винаги се е усещало през стената като пращенето на телевизора й или като поредица похърквания.

Той се връща към въпроса си:

— Кога й е направил бебето?

— Ами, когато се случват тези неща — през пролетта. През май не й е дошло, но тя е изчакала да отидат в Колорадо, за да си направи тест. Тестът се оказал положителен и Пру му казала, че няма да направи аборт, че не вярва в тия неща и че прекалено много нейни приятелки са пострадали при аборт.

— В днешно време и на нейната възраст е казала всичко това?

— Мисля, че в рода й има нещо католическо, от страна на майка й.

— Все пак не ми изглежда наивна.

— Може би точно затова. Ако реши да роди бебето, то Нелсън трябва да предприеме нещо.

— Бедната малка хитруша. Как така е забременяла, нали сега всички взимат хапчета или си слагат спирали и Господ знае какви още работи? Четох в „Консюмър Рипортс“ за някакво временно връзване на тръбите.

— На някои от тези нови средства им излиза лошо име във вестниците. Причиняват рак.

— Но не и на нейната възраст. Значи си е седяла в Скалистите планини с бебето в корема, докато Мелани го държеше изкъсо тук.

На Дженис започва да й се приспива, докато Хари се страхува, че ще остане буден завинаги с тази едра червенокоса жена в другата стая. Мама Спрингър ясно беше дала да се разбере, че очаква Пру да спи в стаята на Мелани, и се беше качила горе да гледа „Джеферсънови“. Старата кокошка беше стояла мълчаливо цялата вечер с вид на тенджера под налягане, която всеки момент ще гръмне. Здраво държи козовете си. Хари побутва сънената и отпусната Дженис, за да я накара отново да заговори. Тя казва:

— Мелани каза, че Нелсън станал направо неконтролируем, когато тестът се оказал положителен — забъркал се с някакви лоши типове, накарал Пру да се занимава с делтапланеризъм. Но когато видял, че няма да промени решението си, пожелал да се върне вкъщи. Не успели да го разубедят и той напуснал хубавата си работа при някакъв строителен предприемач. Предполагам, че Мелани си е имала собствени причини да иска да се измъкне оттам, така че се самопоканила. Нелсън не искал да идва с него, но сигурно алтернативата е била Пру да каже на родителите си и на нас за ситуацията и затова той се е примолил да му дадат време да се опита да й осигури нещо като семейно гнездо тук. Сигурно се е надявал нещата да се разрешат от само себе си. И аз не знам.

— Бедният Нелсън — казва Хари. Мъката за детето му кърви нагоре към тавана, изпъстрен със сенки от уличната лампа, които прозират през бука. — Това е като истински ад за него.

— Е, идеята на Мелани не е била много лоша. Тя не одобрявала, че Нелсън непрекъснато излиза с Били Фознахт и тайфата му, вместо направо да ни каже какво става и защо иска да започне работа във фирмата.

Хари въздиша:

— И кога е сватбата?

— Веднага щом привършим с приготовленията. Вече е в петия месец, дори ти го забеляза.

Дори ти, това го дразни, но не иска да сподели с Дженис инстинктивното си усещане за някаква връзка с това момиче.

Пру е като майка му, недодялана и кокалеста, с едри ръце, но не толкова обикновена.

— Една от причините да отида с майка в църквата беше, че искахме да говорим с преподобния Кампбел.

— Този педал? О, Господи!

— Хари, ти изобщо не го познаваш. Той е необичайно мил към майка и е направил страшно много за енорията.

— И особено за момчешкия хор, бас ловя.

— Толкова си консервативен. Дори майка с всичките си предразсъдъци е по-отворена от теб. — Тя обръща лицето си и говори във възглавницата: — Хари, много съм уморена. Аз също съм притеснена от всичко това. Искаш ли да питаш още нещо?

Той пита:

— Дали обича момичето, как мислиш?

— Нали я видя. Тя е красива.

— Видях, но дали Нелсън го вижда? Чувала си да говорят, че всичко се повтаря, но аз не мисля, че е точно така. Когато ние се оженихме, всички го правеха, но днешните младежи се въздържат. Просто живеят заедно, така че сигурно това е по-добре. Искам да кажа, сигурно бракът вече е по-страшен.

Дженис отново обръща глава:

— Мисля, че е добре, че е малко по-голяма от него.

— Защо?

— Ами защото Нелсън трябва да поулегне.

— Не бих нарекъл улегнало едно момиче, което допуска да забременее и след това разиграва сцената „Бебето има право на живот“. А какви са родителите й?

— Обикновени хора от Охайо. Мисля, че баща й работи на кораб.

— А-ха — реагира той, — сините якички! Тя не се омъжва за Нелсън, омъжва се за „Спрингър Мотърс“.

— Точно като теб — отговаря му Дженис.

Това би трябвало да го подразни, но всъщност му харесва, харесва новото й чувство, че е някаква награда. Той слага ръката си на онова гладко място при извивката на талията й.

— Виж, когато аз се ожених за теб, ти продаваше солени ядки в „Крол“ и родителите ми мислеха, че баща ти е мошеник, който ще свърши в затвора.

Но той свърши в рая. Фред Спрингър завърши дългото катерене по дървото към звездите. Изгубен в Космоса. Сега Дженис го следва, докосването му я унася точно когато той усеща под кръста си едно пулсиране, което може би е сигнал за успешна ерекция. Няма нищо общо с мисълта да чукаш пари. Не я чука достатъчно, бедната тъпа богаташка. Заспала е гола. Когато току-що бяха женени и години след това тя носеше от онези памучни нощници, с които изглеждаше като старомодната реклама на „Време за пенсиониране“, но някъде през седемдесетте започна да си ляга гола. Дребното й, все още стегнато и гладко като змия тяло, бе почерняло на местата, които екипът й за тенис не покриваше, и с по-бял корем, който банският й от две части разкриваше. Колко бързо изсъхнаха стъпките на Синди днес! Странното е, че изобщо не може да си представи точно как я чука, то е като да гледаш срещу слънцето. Обръща се по гръб, раздразнен и все пак облекчен, че е сам в тихата нощ и съзнанието му може да осмисли всичко ново. Когато си на средна възраст, сякаш си понесъл целия свят и все пак той излиза от контрол повече от всякога, съзнанието, което си имал като дете, се е пръснало и е било раздадено като онези хапки хляб по време на причастие. В неделното училище на Крупенбах беше поразен от едно стихотворение за пречистването — дванайсет кошници, пълни с отломки. „Пазете града си чист.“ Той се ослушва за стъпки, които се промъкват от стаята на Мелани, не от стаята на Пру. Тя беше пътувала дълго, беше се запознала с нови хора, сигурно вечерта е била много тежка за нея. Докато Дженис и майка й приготвяха някаква вечеря, което само по себе си беше истинско чудо, момичето седеше в бамбуковия стол, който й донесоха от верандата, и те внимателно я заобикаляха като коли, които заобикалят катастрофа на магистралата. Хари не можеше да откъсне очи от тази пораснала жена, която седеше там, толкова стеснителна и чужда, и осезателно безформена. Тя излъчваше гимназиална прелест, която неканено разцъфваше в сенките при железопътните прелези, покрай телефонните стълбове, близо до магистралите с очукана алуминиева мантинела по средата на затлъстели майки и бащи, смазани от сивите дни, изпълнени с работа в една Америка, замърсена от капачки от бутилки и парчета счупени шумозаглушители. Заека си припомня тази красота, съзирайки я в Пру, в дългите й, покрити с мъх ръце и слаби китки, и в небрежния лъскав водопад на косите й, вързани, подобно на пръчица, която препречва течението на поточе във водовъртежа. Дженис въздиша насън. Една кола профучава отвън, през отворения прозорец долита дискомузика. Навечерието на Деня на труда, краят на нещо. Чувства къщата да се издува под него, нахлуващо присъствие изпълва долния етаж, мъртвите са събудени. Скийтър, мама, татко, господин Абендрот. Снимката на Фред Спрингър, която пожълтява на скрина, се изпълва с неестествено червения цвят, който приживе оцветяваше бузите и основата на носа на Фред. Хари насочва съзнанието си към момичетата от гимназията в Маунт Джъдж през четирийсетте, с мъхести пуловери и матови перли, с бели блузки, през които прозираха бежовите им сутиени, с полите, винаги носеха поли, дълги като вечерни рокли, когато последната мода беше „последна“. Те се носеха по коридора с шкафчетата и отвън покрай тръбния парапет, който обточваше дългите циментови кладенци, които пропускаха светлина през прозорците на мазетата в магазина и помещенията за трудово възпитание, и стаите по музика, подреждаха се в редици с дълги поли, обувки с цветна лента отпред и къси бели чорапки, издишвайки зимния въздух като цигарен дим, с граховозелени якета, в онези дни никой не носеше анораци, с тъмно червило като Рита Хейуърт в старите училищни дневници. Възбудата от развяващите се над чорапите им поли — ела и ме намери, ако можеш! — дивото присъствие на срамните косми, срамежливо разтворените им бедра в тесните коли, влажната ивица бикини, Мери Ан, първото му момиче със смъкнати около обувките бикини като капан за животни, запаленият двигател на бащиния нов син плимут, за да работи парното.

Бяха му позволили да го кара, въпреки оплакванията и сарказма на Мим. И Мим — плоскогърда досадница, докато не стана на седемнайсет и не започна да пази собствени тайни. Между краката на Мери Ан влажната миризма на плътта от женските съблекални се превръщаше в нежност, поверена на него. Омъжи се за друг, докато той беше в казармата. Покани друг в онова нейно тайно кътче; Заека не можеше да повярва. Изгубени дни, погребани дълбоко в съзнанието му, дълбоко вътре, сивите клетки, някъде беше чел, че милиони сиви клетки умират всеки ден, отнасят със себе си живота му към тъмнината, единствения му живот. Казват, че мозъкът бил като милиарди електрически байтове и би засрамил дори най-големия компютър. Откривайки и навлизайки отново в това място, той забелязва, че пенисът му се е втвърдил и все повече набъбва, процесът се е извършвал през цялото време, малки кръвни клетки очакват съответната тъмна страна от мозъка му отново да се съживи. С лявата си ръка, легнал по гръб, за да не събуди Дженис, той мастурбира, мислейки си за Рут. За стаята й на Съмър стрийт. Първата му нощ, бягството му, цялата тъжна лудост на мъртвия Тотеро, спокойствието на стаята. Този остров, техните четири стени, тяхната стая. Пълното й бяло тяло, освободено от дрехите, и подигравките й за жокейските му боксерки. Ръцете й му се струваха слаби, тънки, теглеха го надолу, докато тя се извисяваше над него, над еректиралия му в светлината член.

Хей.

Хей.

Красива си.

Хайде. Работи.

Той се надига и свършва, таванът над него го притиска, тялото му е извито, като че ли е привързано към някакъв глобус, който расте, расте, докато семето му извира върху чаршафа. По-приятно, отколкото да помпаш долу в тъмното. Странно поведение за възрастен мъж. Тихичко се измъква от леглото и търси в шкафчето кърпичка, не иска скърцането да събуди Дженис или мама Спрингър, или тази Пру, всички жени около него. Опитва се да почисти чаршафа, въпреки че винаги му е било странно как успява да намокри навсякъде, явно не свършва точно тогава, когато си мисли, и си ляга. Опитва се да заспи, като си мисли за дъщеря си, бледото й кръгло лице се носи в нещо подобно на спокойно млечно предразположение. Един глас просъсква: „Хаси“.

Преподобният Арчи Кампбел идва да ги посети няколко вечери по-късно, както са се уговорили. Той е нисък и слаб, но дълбокият му глас компенсира това. Говори усмихнато с толкова небрежен носов глас, че изреченията му сякаш се носят из ъглите дълго след като са били произнесени. Главата му е прекалено голяма за тялото му. Миглите му са дълги и гъсти и той понякога затваря очи, сякаш за да покаже потрепването на клепачите си. Носи старомодна роба с тънка черна риза без копчета и палто на пророк мошеник. Когато се усмихва, плътните му като на Картър устни разкриват равни зъби, които приличат на семена в леха, пожълтели от никотин.

Мама Спрингър му предлага чаша кафе, но той казва:

— О, скъпа, благодаря, но ще ти откажа, Беси. Това ми е третото посещение тази вечер и още малко кофеин със сигурност ще ме разтрепери.

Изречението завива покрай ъгъла и се изгубва по Джоузеф стрийт.

Хари му предлага:

— Тогава едно истинско питие, преподобни? Скоч? Джин с тоник, официално все още е лято.

Кампбел се озърта за реакцията им; Нелсън и Пру седят един до друг на сивия диван, Дженис, кацнала на един стол с права облегалка, донесен от трапезарията, мама Спрингър, изправена върху несигурните си крака, предложението й за кафе — отказано.

— Ами всъщност добре — провлечено отговаря свещеникът. — Капка алкохол може да е истинско удоволствие. Хари, случайно да имаш водка?

Дженис се намесва:

— В дъното на ъгловия шкаф, Хари, бутилката със сребърния етикет.

Той кима:

— Някой друг?

Нарочно поглежда към Пру, тъй като през тези няколко дни с тях Хари разбра, че алкохолът не й е чужд. Обича ликьора; оня ден двамата с Нелсън бяха купили, освен кутийките с бира и няколко бутилки „Калуа“, „Куантро“ и „Амарето ди Сароно“ в малки стъклени бутилчици, които сигурно струваха около трийсет долара. Освен това бяха намерили в ъгловия шкаф някакъв ментов ликьор, който беше останал от едно вечерно парти, което двамата с Дженис дадоха за Мъркетови и Харисънови миналия февруари, и светлозелената течност понякога се оказва до лакътя на Пру в най-изненадващи моменти, дори сутрин, докато двете с мама гледат „Ръба на нощта“. Нелсън казва, че няма да откаже една бира. Мама Спрингър отговаря, че все пак ще пие кафе и че дори има безкофеиново, ако преподобният го предпочита. Но Арчи се придържа към избора си с малък наперен поклон към нея и с намигване към всички останали. „Тоя е голям чешит — мисли си Заека. — Явно се е родил в най-подходящото време — векове след Христа.“ Бяха му отредили сивото кресло, което вървеше с дивана, но той ги изиграва, като издърпва старата сирийска възглавничка иззад масичката с лампата, където мама е подредила част от фигурките си, и прикляква. Разположен така, свещеникът се ухилва нагоре към тях и бързо като маймуна вади от предния джоб на палтото си лула и я натъпква с покафенелия си показалец.

Дженис става и отива в кухнята с Хари, където приготвя питиетата.

— Голям свещеник си ни довела — казва й тихо.

— Не бъди гаден.

— Какво гадно съм казал?

— Всичко.

Тя си налива малко кампари в чаша с портокалов сок и без повече приказки налива ментовия ликьор в една от осемте чашки от комплекта с гарафа, който беше купила от „Крол“ преди години, по времето, когато се записаха в „Летящия орел“. Хари се връща във всекидневната с водката с тоник за Кампбел, бирата на Нелсън и джина си с тоник, а Дженис го следва и оставя цилиндричната чашка с крещящо зелена течност на масичката до лакътя на Пру. Тя не дава вид, че е забелязала.

Преподобният Кампбел е убедил мама Спрингър да се разположи на голямото кресло на Фред Спрингър, където Хари се канеше да седне и да разпъне приспособлението за крака.

— Трябва да кажа — изрича тя, — че това прави чудеса за подутите ми глезени.

Облегната така назад, старата дама изглежда уязвима и абсурдно смалена по важност в семейния кръг. Виждайки безпомощно отпуснатата си майка, Дженис предлага:

— Мамо, ще ти донеса кафето.

— И онази чинийка с шоколадови бисквити, която приготвих. Въпреки че надали с алкохола ще искате бисквитки.

— Аз искам, мамче — обажда се Нелсън.

Откакто Пру е дошла, изражението му е друго — киселият му вид е преминал в очаквателна празнота, една изразена покорност, която дразни Хари също толкова много.

След като свещеникът отказа да седне на сивия фотьойл, той се чувства длъжен да седне там. Когато потъва в него, краката му се изпъват напред и Кампбел, без да става, подскача заедно с възглавничката няколко стъпки настрани като блатна жаба, за да не се допре до огромните велурени обувки на Хари. Хилейки се на собствената си ловкост, малкият човечец мъдро обявява:

— И така, както разбирам, тук някой иска да се жени.

— Не съм аз, аз вече съм женен — отговаря Заека бързо, като някаква негова си шега. Има странното чувство, че Кампбел, който седи на сантиметри от върховете на обувките му, изведнъж ще протегне малката си ръчичка (ръцете му изглеждат мръсни като зъбите му) и ще му развърже връзките. Премества краката си още няколко сантиметра по-далеч.

Пру се беше усмихнала тъжно на шегата му; забила поглед надолу, чашата със зелена течност е недокосната. Седнал до нея, Нелсън гледа напред и не усеща капките бира по долната си устна. Като бебе. Заека си спомня как синът му се бореше с лъжицата пред подноса на високото столче в апартамента им на Уилбър стрийт, високо над града. Държеше я в лявото си юмруче, въпреки че се опитваха да го приучат да я държи с дясната ръка. И все пак не беше от мръсните бебета, и винаги се стараеше да е добър. На Хари му иде да заплаче, като гледа невинните мустаци от пяна на лицето на момчето. Пуска се по течението. Пру плахо докосва чашата си, без дори да я поглежда.

Умореният глас на мама Спрингър долита от креслото:

— Да, искат да се оженят в църквата, но няма да бъде една от пищните ви сватби. Само семейството. И възможно най-бързо, дори си мислехме за следващата седмица.

Краката й с мръсни пантофи със заоблени върхове и протрити бели подметки висят във въздуха като малки детски крачета, повдигнати на приспособлението за крака на фотьойла.

Гласът на Дженис прозвучава остро:

— Майко, няма нужда да бързаме толкова. Родителите на Пру имат нужда от време, за да дойдат от Охайо.

Майка й посочва към Пру:

— Тя казва, че родителите й може и да не дойдат.

Младата жена се изчервява и стиска чашата си по-силно, като че ли е готова да я вдигне веднага щом вниманието не е насочено към нея.

— Ние не сме толкова близки като вас — казва тя. Вдига бистрите си зелени очи към лицето на свещеника и обяснява:

— Аз съм едно от седемте деца. Четири от сестрите ми вече са омъжени и на две от тях браковете им почти са се разпаднали. Баща ми е много натъжен от това.

Мама Спрингър обяснява:

— Възпитана е като католичка.

Свещеникът се усмихва широко:

— Името Прудънс[19] звучи протестантско.

Изчервяването отново се появява, като че ли довяно от бърз вятър.

— Кръщелното ми име е Тереза. Приятелите ми в училище ме смятаха за прекалено срамежлива и започнаха да ми викат Пру.

Кампбел се изкисква:

— Сериозно? Това е очарователно!

Заека вижда, че косата на тила му е редичка, макар че е толкова млад. Слава богу, Хари не трябва да се притеснява за тази част от остаряването — и от двете страни в семейството му всички са си с коса, въпреки че към края косата на баща му от сива беше станала жълтеникава като жито и прекалено суха. Казват, че гените на майката имат решаваща роля. Едно от нещата, които не харесваше у Дженис, беше, че има прекалено високо чело, едва ли не започваше да оплешивява. Нелсън беше все още твърде млад, за да се каже дали ще оплешивее. Старият Спрингър зализваше косата си назад и винаги изглеждаше като изваден от реклама за ризи, дори събота сутрин, а в ковчега го бяха сресали на другата страна; снимката за некролога във вестника беше от негатив и погребалният агент го беше сресал според снимката. При Мим един от първите признаци за бунт беше, че изруси кичури от косата си. В десети клас определяше естествения си цвят като „протестантски плъх“ и мама й отвръщаше, като казваше: „По-добре, отколкото да приличаш на невестулка“. Вярно беше, с тези руси кичури Мим наистина изглеждаше по-корава, някак изведнъж опетнена. Това е животът — да се петниш. Гласът на младия свещеник гладко се плъзга от сричка на сричка, изненадващо високият му кикот е натикан назад в гърлото му.

— Беси, преди да уточним подробности като дата и списъка с гостите, смятам, че трябва да изясним някои основни неща. Нелсън и Тереза: обичате ли се и подготвени ли сте да приемете вечната отдаденост, която църквата приема, че се корени в сърцето на християнския брак?

Този въпрос ги втрещява. Пру тихо прошепва и отпива за пръв път от чашата си с ментов ликьор.

Нелсън е толкова отнесен, че майка му го подсеща:

— Нелсън.

Той обърсва устата си и изплаква:

— Казах, че ще го направя, нали? Цяло лято седя тук и се опитвам да оправя нещата. Няма да се връщам в колежа, никога няма да завърша заради това. Какво повече искате?

Всички, освен Хари замлъкват:

— Мислех, че не харесваш „Кент“.

— Не го харесвам особено. Но съм хвърлил усилия и бих предпочел да получа диплома, колкото и да няма стойност, което си е вярно. Татко, ти цяло лято ме тормозиш за колежа и аз исках да ти кажа: „Добре, добре, прав си“, но ти не знаеше истината, не знаеше за Пру.

— Не се жени за мен тогава — прошепва Пру бързо.

Момчето я поглежда и потъва още по-дълбоко във възглавниците.

— Защо пък не — отговаря, — време ми е да стана сериозен.

— Можем да се оженим и пак да се върнем там за една година, за да завършиш.

Пру е преместила ръцете си в скута заедно с малката зелена чашка. Тя гледа в нея и говори бавно, като че ли вади от това малко кладенче думи, които често е обмисляла — отговорите на оплакванията на Нелсън.

— Нее — отговаря той засрамен, — тъпо е. Ако ще се женя, да го направим както трябва, с истинска работа и стар раздрънкан фургон, и хубаво ранчо, и всичките тези глупости. В „Кент“ няма да науча нищо, с което да пробутвам на хората татковите детски японски колички. Ако майка ми и маминка успеят да му извият ръцете, той ще ме вземе на работа.

— Господи, как преиначаваш всичко! — провиква се Хари. — Естествено, че ще те приемем! Но ще си много по-ценен за компанията и което е по-важно — за себе си, ако се върнеш и завършиш колежа. Защото продължавам да повтарям, че тук с мен се държат като с чудовище.

Той се обръща към Арчи Кампбел, забравил колко ниско седи той, и казва над главата му:

— Извинявай за тези приказки, едва ли ти е до тях.

— А не — отвръща младият мъж с меден глас, — това е част от пейзажа.

Обръщайки се към Пру, пита:

— А ти къде предпочиташ да живееш през настоящата година? Всички книги учат, че първата година от брака дава тон на останалите.

Пру отмята с ръка дългата си коса, като че ли е ядосана.

— Нямам толкова щастливи спомени от Кент — признава. — Бих се радвала да започна на ново място.

Тютюнът от лулата на Кампбел изпълва стаята със сладък плътен аромат. Сигурно още няма трийсет, а те не могат да го изненадат. Истински професионалист. Заека уважава това. Но защо е обърнал резбата?

Мама Спрингър злобно казва:

— Човек може да се запита защо не изчакат тази една година?

Голямата глава на малкия мъж се обръща и той се ухилва:

— Не, не съм се питал това.

— Тя е бременна — ненужно провъзгласява старата.

— С помощта на Нелсън, естествено — усмихва се свещеникът.

Дженис се опитва да се намеси:

— Мамо, тези неща се случват.

Тя остро й отвръща:

— Не ми напомняй. Не съм забравила, че се случи и на теб.

— Мамо!

— Това е ужасно — заявява Нелсън от дивана. — За какво сме поканили този човек тук? Двамата с Пру не сме искали да ни жените в църква и без това не вярвам в тия неща.

— Не вярваш ли? — Хари е наранен, шокиран.

— Не, татко. Когато умреш, просто си умрял.

— Така ли?

— Хайде стига, знаеш, че е така, всички го знаем дълбоко в себе си.

— Никой не знае със сигурност — отбелязва Пру тихо.

Нелсън яростно я пита:

— Колко мъртви хора си виждала?

Хари си спомня, че дори когато беше малък, лицето на Нелсън побеляваше, щом се ядосаше. Имаше нервен стомах и стискаше перилата на стълбището, докато се качваше да си вземе учебниците. Въпреки това го пращаха на училище. Хари още работеше във „Верити“, а Дженис работеше почасово във фирмата и нямаха детегледачка. Училището им беше детегледачка.

Преподобният Кампбел невъзмутимо пуши лулата си и задава на Пру друг въпрос:

— Какво мислят родителите ти за това, че се омъжваш извън вярата си?

Онова нежно изчервяване се завръща и прави очите и по-тъмнозелени.

— Всъщност само майка ми е била католичка и мисля, че когато съм се родила, вече се е била отказала от религията си. Аз съм кръстена, но не са ми дали първо причастие, независимо че вкъщи имаше рокля за причастие, която сестрите ми са носели. Татко е избил вярата от нея, така да се каже. Не е искал да храни малки деца.

— А какви са неговите убеждения?

— Никакви.

Хари си спомня на глас:

— Дядото на Нелсън е с католически произход. Неговата майка е била ирландка. Имам предвид от страна на моя баща. По дяволите, онова, което мисля за религията, е…

Очите на всички са вперени в него.

— … няма никакво значение, ще видите.

Казвайки това, той поглежда към Нелсън, отчасти защото оживеното пребледняло лице на момчето се пада в центъра на полезрението му. Тази прическа като на плъх напомня на бръсната коса на осъден, която е израснала. Момчето изсумтява:

— Е, недей да се отпускаш, татко, каквото и да става.

Дженис се навежда към Пру и й казва с онзи зрял женски глас, който вече може да произведе:

— Наистина се надявам да успееш да убедиш родителите си да дойдат на сватбата.

Мама Спрингър казва с по-благ глас, тъй като тя е поканила свещеника тук и събранието не се провежда в нейна чест:

— По нашите места членовете на Епископалната църква и без това се смятат за сродни с католиците.

Пру разтърсва глава, червената й коса проблясва, тя е нащрек. Казва:

— С родителите ми не си говорим много. Те не одобряват нещо, което направих, преди да се запозная с Нелсън, и сега няма да одобрят и това.

— Какво си направила? — пита Хари.

— Научих се да се грижа сама за себе си.

— Искам да ви кажа — любезно изрича Кампбел, а лулата му е изгаснала и досега се е занимавал с повторното й запалване, — че изпитвам определено затруднение — фразата извиква палавата му усмивка, широка като на онзи тип от филма „Луд“ — да извърша църковна церемония за двама души, единият от които принадлежи към католицизма, а другият, както току-що ни каза, е атеист. — И той кима към Нелсън. — Сега епископът ни дава повече свобода по тези въпроси, отколкото преди. Оня ден ожених разведен японец с католическо потекло за млада жена, която първоначално искаше да заменим думата Господ с „Всеобща майка“ по време на службата. Успяхме да я разубедим. Но в този случай, добри хора, не виждам никакви признаци, че Нелсън и неговата очарователна годеница изобщо са подготвени или желаят това, което наричаме „нашата магия“.

Той изпуска огромно кълбо дим и притваря устни по онзи превзет, самодоволен начин на пушачите, в очакване да бъде опроверган.

Мама Спрингър се бори, като че ли се опитва да стане от креслото.

— Е, внукът на Фред Спрингър няма да се жени в католическа църква! — Главата й пада на облегалката на креслото. Шията й е почервеняла.

— О-о — реагира Арчи Кампбел весело, — не мисля, че скъпият ми приятел отец Макгахърн ще може да ги венчае. Младата дама дори не е причестена. Знаете ли — добавя той, кръстосвайки ръце около коляното си, загледан в пространството — много прекрасни сватби са се сключвали в „Градската зала“. Приятелят ми Джим Ханкок от братството в Мейдън Спрингс неведнъж е приемал някои от проблемните ни младоженци.

Заека скача прав. Нещо ужасно се случва тук, той не знае точно какво или на кого:

— Някой друг, освен мен иска ли още едно питие?

Без да поглежда към Хари, Кампбел протяга чашата си, която се е изпразнила като малката чаша с ментов ликьор на Пру. Зеленината на питието е отишла в очите й. Свещеникът се обръща към нея и Нелсън:

— Наистина при някои обстоятелства, дори за най-набожните, това може да се окаже подходящ изход. По-късно бракосъчетанието може да бъде извършено и в църква; сега много двойки потвърждават брачните си клетви по този начин.

— А защо просто не си живеят в грях точно тук? — пита Хари. — Ние нямаме нищо против.

— Имаме, и още как — възразява мама Спрингър приглушено.

— Хей, тате — провиква се Нелсън, — би ли ми донесъл още една бира?

— Вземи си я сам, ръцете ми са заети. — Въпреки това спира пред Пру и взема малката чашка за ликьор. — Сигурна ли си, че не вреди на бебето?

Тя поглежда нагоре с неочаквана студенина. Беше толкова бащински настроен и мил, а по очите й прочита, че е като тъп пътен полицай.

— О, да — отговаря му. — Бирата и виното са вредни, от тях човек се подува.

Когато Заека се връща от кухнята, Кампбел вече се е оставил да го убедят. Той има това, което те искат: църковен брак, служба, приемлива за всички като Грейс Стул на този свят. Съзнавайки това, той не бърза. Под женствените му мигли очите му са тъмни като на Дженис и мама, очите на Кьорнерови. Мама Спрингър удържа фронта, малките заоблени върхове на пантофите й подскачат:

— Не трябва да приемате думите на момчето буквално. Аз самата не знам в какво съм вярвала на неговата възраст, смятах, че правителството е глупаво и че гангстерите са прави. Това беше по времето на сухия режим.

Нелсън я поглежда намусено с тъмни очи:

— Маминко, ако това има толкова голямо значение за теб, за мен няма никакво, по никакъв начин.

— Какво мисли Пру? — пита Хари, подавайки й отровата й.

Чуди се дали маниерите на момичето и това изчакване, докато усмивката не слиза от лицето й, не са просто страх: в крайна сметка в нейното тяло расте друг живот, само в нейното.

— Мисля — отговаря бавно тя, толкова бавно, че всички в стаята спират да се движат, за да я чуят, — че в църква ще е по-добре.

Нелсън казва:

— Аз самият със сигурност знам, че не искам да се женим в онзи ужасен нов бетонен Градски съвет, който построиха отзад, на мястото, където беше „Бижу“. Един мой познат ми разказа, че предприемачът е откраднал цял милион и в цимента вече има пукнатини.

Облекчена, Дженис казва:

— Хари, още малко кампари ще ми дойде добре.

Кампбел вдига пълната си чаша от ниското си място върху възглавничката:

— Наздраве, добри хора. — И поставя условията си: — Обичайната процедура изисква поне три сесии обучение и християнски инструкции след първоначалното интервю. Смятам, че можем да наречем това интервю.

Когато се обръща директно към Нелсън, Хари долавя една прелъстителна нотка в богатия му, мек глас:

— Нелсън, църквата не очаква всички младоженци да са двойка християнски светци. Просто настоява участниците да имат някакво разбиране за това, което предприемат. Не се вричам аз, а вие с Тереза. Бракът не е просто една церемония, той е едно тайнство, покана от Бог да участвате в божественото. И поканата не е само за един определен момент. Всеки споделен ден е тайнство. Усещате ли смисъла в това? В стария молитвеник имаше чудесни слова: там пишеше, че в брак не трябва да се влиза лековерно или неблагоразумно, а почтително, благоразумно, обмислено, трезво и със страх от Бога. — Той се ухилва, подчертавайки това, и добавя: — В новия молитвеник думите „страх от Бог“ са пропуснати.

Нелсън изхленчва:

— Казах, че ще го направя.

Дженис пита малко припряно:

— Колко време ще отнемат тези инструкции?

Сякаш под нея върху стола с права облегалка има яйце.

— О-о — казва Кампбел, вдигайки очи към тавана. — Преценявайки фактите, смятам, че можем да проведем и трите срещи за две седмици. Съвсем случайно си нося тефтерчето с ангажиментите.

Преди да бръкне в предния джоб на палтото си на пророк мошеник, Кампбел почуква лулата си с превзето спокойствие, което разкрива на Хари предимствата да си обратен — целият свят беше една шега за него. Той ходи по вода; никога не цапа обувките си с мръсотията на жените и правенето на бебета. Човек трябва да му сваля шапка: нищо не го трогва. Това е истинската религия.

Някакво бунтарско желание да се подиграе с него, да се възпротиви на гладката сделка, която беше сключена, го подтиква да каже:

— Да, искаме да им наденем хомота, преди да се роди бебето. Той ще се роди към Коледа.

— С Божията помощ! — Кампбел се усмихва, прибавяйки: — Той или тя.

— През януари — прошепва Пру, след като оставя чашата си. Хари не може да разбере дали е доволна или не от елегантния начин, по който непрекъснато споменава за бебето, което всички останали избягват да споменават. Докато уговарят подготовката, двамата с Нелсън седят на дивана като големи марионетки с невидими ръце, които излизат от възглавниците към телата и главите им.

— Рожденият ден на Фред беше през януари — обявява мама Спрингър, сумтейки, докато се мъчи да се изправи от креслото, за да изпрати свещеника.

— О, мамо — казва Дженис, — една дванайсета от хората по света са родени през януари.

— Аз също съм роден през януари — съобщава Арчи Кампбел, надигайки се. Ухилва се, за да покаже равните си зъби.

— В моя случай след много усилия и молитви. Родителите ми са били направо древни. Цяло чудо е, че изобщо съм се родил.

На следващия ден топъл дъжд оронва пожълтелите листа по дърветата в парка покрай Ситивю Драйв, докато Хари и Нелсън карат през Брюър на път към фирмата. Хлапето все още е персона нон грата, но са го помолили да провери двете коли кабрио, които смачка, докато Мани поправя едната от тях — роялът. Другата — меркурият 72-ра — е ударена от двете страни, повредата е по-сериозна и частите се намират по-трудно. Заека мислеше да я продаде като старо желязо, когато момчето се върне в колежа, и да изпише загубите. Но сърце не му даваше да го спре да види щетите. След това Нелсън ще вземе назаем королата, за да отиде да се види с Били Фознахт, преди той да се върне в Бостън, за да учи за зъболекар. На Хари веднъж му вадиха нерва на един зъб, имаше чувството, че го гъделичкат под ябълката на окото. Какъв ужасен начин да си изкарваш прехраната. Може би няма изцяло приятен начин. Чистачките на тойотата продължават гумената си песен, докато брюърският трафик забавя и светлините на колите горят в огненочервено по продължение на булевард „Акация“. Училището отново е отворило врати и училищните автобуси проблясват напред в задръстването. Хари превключва чистачките от бързи обороти на средни и му се ще все още да пушеше. Иска да поговори с момчето:

— Нелсън.

— Ммм?

— Как се чувстваш?

— Добре: Като се събудих, ме болеше гърлото, но изпих две таблетки витамин „С“, от онези, които Мелани накара баба ми да купи.

— Беше луда на тема здраве, нали? Мелани? В кухнята имаме от онази „Гранола“.

— Е, да, това беше част от играта й. Нали се сещаш — мистериозната циганка. Непрекъснато четеше онзи гуру, как му беше името. Звучеше като кихане.

— Липсва ли ти?

— Мелани? Не, защо да ми липсва?

— Не бяхте ли близки?

Нелсън се преструва, че не разбира.

— Към края почна да мърмори нетърпимо.

— Мислиш ли, че двамата с Чарли заминаха заедно?

— Нямам представа — казва момчето.

Чистачките, които е включил, стряскат Заека всеки път, когато минават през стъклото, като че ли някой друг, а не той самият взима решенията в тази кола. Някакъв призрак. Като в онзи филм „Срещи от третия вид“, където камионът на Ричард Драйфус започва да се тресе и фаровете отзад се издигат във въздуха, вместо да отбият встрани.

— Нямах предвид точно физическото ти състояние. По-скоро състоянието на духа ти след снощния разговор.

— Имаш предвид сочния свещеник? Нямам нищо против да ходя няколко пъти да му слушам глупостите, ако това ще задоволи Спрингъровата чест, или каквото и да е там.

— Май имам предвид брака ти като цяло. Нели, не искам да гледам как те притискат да правиш каквото и да било.

Момчето сяда по-изправено, жълтите автобуси отпред свиват в алеята на брюърската гимназия и колоната от коли се придвижва бавно напред покрай редица паркирани коли, чиито покриви са изпъстрени с обрулени от дъжда места.

— Кой казва, че ме притискат?

— Никой не го казва. Пру изглежда свястно момиче, ако си се сетил да се жениш.

— Ти не мислиш, че съм готов. Не мислиш, че съм готов за каквото и да било.

Хари оставя враждебността да отмине, опитвайки се да говори спокойно като Уеб Мъркет:

— Знаеш ли, Нелсън, не съм сигурен, че има мъж, който да е готов да се ожени. Дяволски съм сигурен, че самият аз не съм бил, съдейки по начина, по който се държах с майка ти.

— Е, да — отговаря момчето, изненадано, че баща му не пое хвърлената ръкавица. — Но тя ти го върна.

— Не мога да я виня. Нито пък Чарли. Трябва да разбереш. Откакто отново се събрахме, и двамата сме си доста верни. Дори преживяхме много забавни моменти, въпреки че вече сме изкуфели. Съжалявам, че имахме толкова много неща за доизясняване, докато ти все още беше при нас.

— Е, както и да е — гласът на Нелсън звучи задъхано и сковано и той непрекъснато гледа към коленете си, дори когато Хари прави онзи опасен завой по Айзенхауер Авеню. — Момчето прочиства гърлото си: — Явно такива са времената. Много от приятелите ми в „Кент“ имаха още по-ужасни истории от моята.

— Освен онази случка с Джил. Няма как да са я надминали, обзалагам се. — Едва не се задавя. За Нелсън Джил е свещено име, никога не говори за нея. Хари продължава непохватно, докато колата набира скорост надолу по хълма, а малките мексиканчета и чернокожите деца се разхождат нагоре към училището и нагло флиртуват с опасността, предизвикват го да ги удари, бронята му бръсва дрехите им. — Нещо в новото развитие на нещата не ми се струва както трябва. Момичето е бременно, добре, за това се искат двама. Отговорен си, никой не може да го отрече. Но после, както разбрах, тя категорично отказва да направи аборт, и то в наши дни, когато едно от хубавите неща, наред с многото лоши, е, че можеш открито да правиш аборт в болница, на безопасно място, все едно че ти оперират апендицита.

— Е, и?

— Ами защо не го е направила?

Момчето се пресята и Заека се стряска, че ще сграбчи кормилото, и го стисва по-силно. Но Нелсън просто размахва ръце, за да изрази широтата на различните възможности.

— Имаше множество причини. Забравил съм какви точно бяха.

— Бих искал да ги чуя.

— Ами една от тях беше, че познава много момичета, на които така са им остъргали вътрешностите, че повече няма да имат деца. Казваш, че е лесно като махането на апендицит, но никога не си го правил. Тя не вярваше в това.

— Нали уж не е такава католичка.

— Не е била, не е, но въпреки това. Каза, че не било естествено.

— А какво е естествено? В наши дни не е естествено да забременееш при толкова противозачатъчни.

— Ами тя е срамежлива, татко. Не й викат Пру просто ей така. Не искаше да ходи на доктор, който да я изчегърта.

— Бас ловя. Срамежлива. Искала е да има бебе и за това не е прекалено срамежлива. Колко си по-малък от нея?

— Една година. Малко повече. Какво значение има? Тя не е искала просто някакво бебе, а моето бебе. Или поне така ми каза.

— Това е мило. Сигурно. Ти какво си помисли?

— Реших, че е добре, вероятно. Тялото си е нейно. Нали всички само това повтарят, че телата им са си техни. Не виждам какво можех да направя.

— В такъв случай излиза, че това е нещо като погребението й.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа — отговаря Хари раздразнен и натиска клаксона заради някакви деца на кръстовището, които изскачат точно пред него. В началото на учебната година регулировчиците още не са се организирали. — Значи тя решава да задържи бебето, а през това време другото момиче те пази, а майка ти, баба ти и онзи свещеник решават кога и как да се ожениш за бедно момиче. Искам да кажа, ти къде си в цялата тая работа? Нелсън Енгстръм. Искам да кажа, какво искаш ти? Знаеш ли?

В раздразнението си той удря волана с дланта, докато пътят се спуска надолу покрай почернелите камъни на подлеза на Айзенхауер авеню и Седма, построен през деветнайсети век, който при проливни дъждове се наводнява, но не и днес. Арката на този подлез, построена без носеща конструкция от зидари, които отдавна вече са мъртви, е много известна и от най-ранно детство напомня на Заека за гробница, за смърт. Те се промъкват под увисналите мокри знаменца на евтините фабрики.

— Ами, искам…

Страхувайки се синът му да не каже, че иска да работи в „Спрингър Мотърс“, Хари го прекъсва:

— Струва ми се, че си уплашен. Страх те е да кажеш „не“ на всички тези жени. Аз самият също не съм много добър в казването на „не“, но само защото това е семейна черта, не означава, че трябва да те притискат. Всъщност май искам да ти кажа, че не е нужно да повтаряш моя живот.

— Честно казано, твоят живот ми се струва доста приятен.

Завиват по „Уайзър“, горичката около пазарчето в центъра на града изглежда като замъглено зелено петно в огледалото за обратно виждане.

— Е, да — казва Хари, — но ми отне доста време да стигна дотук. А когато стигнеш дотук, вече си мъртъв. Светът е пълен с хора, които не знаят какво ги е сполетяло, животът им свършва още преди да са се събудили.

— Татко, непрекъснато говориш за себе си, но аз не виждам какво общо има това с мен. Какво друго мога да направя с Пру, освен да се оженя за нея. Не е толкова лоша, искам да кажа, познавам достатъчно момичета, за да съзнавам, че всички си имат някакви ограничения. Но тя е личност, тя ми е приятелка. Ти като че ли искаш да ми я отнемеш или нещо такова, като че ли ревнуваш. Непрекъснато споменаваш бебето.

Това дете е трябвало да бъде бито, когато е било малко.

— Не ревнувам, Нелсън, точно обратното, жал ми е за теб.

— Недей. Недей да си хабиш чувствата за мен.

Минават покрай погребалната агенция на Шьонбаум. Навън под дъжда няма никой. Хари преглъща:

— Не искаш ли да се измъкнеш, ако можехме да те отървем по някакъв начин?

— Как бихме могли? Та тя е в петия месец.

— Може да си роди бебето и без ти да се жениш за нея. Агенциите за осиновяване плачат за бели бебенца, ще направиш голяма услуга на някого.

— Пру никога няма да се съгласи.

— Не бъди толкова сигурен. Бихме могли да облекчим болката й. Тя е едно от седем деца, сигурно знае цената на парите.

— Татко, това са празни приказки. Забравяш, че това бебе е човешко същество. Един Енгстръм!

— Господи, как мога да забравя?

Светофарът в началото на „Уайзър“ преди моста свети червено. Хари поглежда към сина си и остава с впечатлението за нещо прясно снесено, мокро и недостатъчно развито. Светва зелено. Бронзова табелка върху колона от грапав бетон сочи името на майора, на когото е кръстен мостът, но дъждът е прекалено силен, за да може да го прочете.

Той подхваща разговора отново:

— Или пък можеш просто, и аз не знам, да не вземаш никакво решение, а да изчезнеш за известно време. Ще ти дам пари.

— Пари, непрекъснато ми предлагаш пари, за да стоя надалече.

— Може би, защото когато бях на твоята възраст, исках да се махна, а не можех. Нямах достатъчно пари. Нямах достатъчно ум. Опитахме се да те изпратим надалече, за да ти дойде умът, а ти си вирна носа.

— Не съм си вирнал носа, просто по света няма кой знае какво. Изобщо не е както си мислиш, татко, колежът е една измама, професорите те учат разни неща само защото за това им се плаща, а не защото има някаква полза. Изобщо не им пука за географията или за каквото и да било повече, отколкото на теб. Всичко е една измама, те са там, защото родителите не искат децата им да се мотаят наоколо след една определена възраст и ги изпращат в колеж. Това ги кара да се чувстват добре: „Малкият ми Джони е в «Харвард», малкият ми Нели е в «Кент».“

— Така ли го виждаш, наистина? По мое време младежите искаха да се измъкнат. И нас ни беше страх, но не толкова, че да тичаме обратно при мама и при баба. Какво ще правиш, когато около теб вече няма жени, които да ти казват какво да правиш?

— Същото, което и ти. Ще пукна.

ДИСКО. ДАТСУН. ИКОНОМИЯ НА ГОРИВО. Шосе 111 е някак си красиво под дъжда, цветовете, мантинелата и синкавият асфалт на паркингите прелитат покрай трафика през промеждутъците на чистачките. Помощ, помощ! Заека винаги е обичал дъжда, той е като покрив на света.

— Просто не ми се ще да те виждам хванат в капан — изтърсва той на Нелсън. — Прекалено много приличаш на мен.

Синът му почва да крещи:

— Аз не съм ти! И не съм хванат в капан!

— Хванат си, Нели. Те са те притиснали и ти дори не писукаш! Просто ми е неприятно да го гледам, това е. Това, което се опитвам да ти кажа, е, че що се отнася до мен, не си длъжен да правиш всичко това. Ако искаш да се измъкнеш, аз ще ти помогна.

— Не искам да ми помагаш по този начин! Харесвам Пру. Харесва ми как изглежда. Страхотна е в леглото. Има нужда от мен, смята, че съм страхотен. Не ме мисли за бебе. Казваш, че съм притиснат, но аз не се чувствам притиснат, чувствам, че ставам мъж!

Помощ, помощ!

— Добре тогава — примирява се Хари. — Успех.

— Татко, ти не ми помагаш там, където имам нужда.

— И къде е това?

— Тук. Престани да ми пречиш да се приспособя към фирмата.

Завиват към парцела. Гумите на королата пляскат във водата от канавката, която бърза към канала покрай завой на магистралата. Заека не казва нищо.

III

На Уайзър стрийт е отворен нов магазин в една от онези разнебитени пресечки между моста и пазара, срещу издържалия какво ли не стар смесен магазин, в който се продават вестници от други окръзи, топли небелени фъстъци и порнографски списания както за хетеросексуални, така и за хомосексуални. Ако се съди по вида му, новият магазин също ще продава боклуци, тъй като голямата му витрина е напълно скрита от дълги венециански щори с тънки бледожълти лентички, надписът на прозорците му е впечатляващо дискретен. Малки златни букви, обточени с черен контур, гласят ПАРИЧНИ АЛТЕРНАТИВИ, а под тях с още по-дребен шрифт пише: СТАРИ МОНЕТИ, СРЕБЪРНИ И ЗЛАТНИ, КУПУВА И ПРОДАВА. Хари минава с колата оттам всеки ден и един път, понеже на платения паркинг има две свободни места, където може да се вмъкне, без да спира движението, той паркира и влиза вътре. На следващия ден след някаква работа в банка „Брюър Тръст“ две пресечки по-нататък той излиза от „Парични алтернативи“ с трийсет златни монети Кругеранд[20], закупени за 377,14 долара всяка, с включена комисиона и данък продажба, на обща стойност 11 314, 20 долара. Тези цифри бяха пресметнати в магазина от момичето с платиненоруса коса; явно дългите й алени нокти не й пречеха да работи с компютъра. Тя бе единственият човек, който се виждаше в магазина пред дългото бюро със стъклен плот и бежови странични плотове и въртящ се стол в същия цвят. Но от другите стаи, например от задната стая, в която тя изчезна и после се появи с монетите му, долитаха гласове и нечие контролиращо присъствие ясно се усещаше.

Монетите бяха опаковани по петнайсет в привлекателни пластмасови цилиндърчета с кръгли, оцветени в синьо капачета, които приличаха на тоалетна чиния от кукленска къщичка. Всъщност късчета от нещо, прилично на тоалетна хартия, бяха втъкнати в отвора на това капаче, за да може да прилегне плътно и да прикрие дори блясъка на свещения метал. Неочаквано тежки, цилиндрите заплашваха да откъснат джобовете на палтото на Хари, докато прескача стъпалата пред къщата на мама Спрингър, за да се изправи пред семейството си. Вътре Пру седи на сивия диван и плете, мама Спрингър е превзела креслото, за да си повдигне краката, докато някакъв говорител от Филаделфия чете новините в шест часа като скоропоговорка. „Кметът Франк Ризо отново е отрекъл обвиненията за полицейско насилие“, казва бързо говорителят със сух глас, който изсмуква емоционалните нюанси на всяка дума. Навремето Филаделфия беше отдалечено място, което никой не се осмеляваше да посети, но телевизията я направи по-достъпна и докара зловещите й убийства и политика току пред прага им.

— Къде е Дженис? — пита Хари.

Мама Спрингър казва:

— Шшшт.

Пру пояснява:

— Дженис отиде с Нелсън в клуба, за да замести някого в тениса по двойки, а след това май щяха да ходят да му купят костюм.

— Мислех, че това лято вече си купи костюм.

— Това беше бизнес костюм. Решиха, че за сватбата му трябва костюм от три части.

— Боже, сватбата. Как ти се струват срещите с онзи, как му беше името.

— Нямам нищо против да ходя. Нелсън обаче го ненавижда.

— Така си говори само за да дразни баба си — обажда се мама Спрингър, извъртайки се, за да се чуе гласът й иззад облегалката за глава на креслото. — Мисля, че наистина са му от полза.

Нито една от жените не забелязва увисналото му сако, въпреки че на него му се струва сякаш волски топки опъват джоба му. Има нужда от Дженис. Качва се на горния етаж и пъхва два цилиндъра на дъното на нощното си шкафче. В чекмеджето държи резервни очила за четене и гумения накрайник на пластмасовата дръжка, с която би трябвало да масажира венците си, за да се изплъзне от хватката на пародонтозата, и восъчните тапи за уши, които си слага понякога, когато не може да се абстрахира от шума наоколо. В същото това чекмедже навремето държеше презервативите, когато Дженис заяви, че хапчето е вредно за нея, но още не беше отишла да й завържат тръбите. Но това беше много отдавна и той ги беше изхвърлил всичките, цялата спретната метална кутийка, след като беше решил, като видя недобре затворения капак, въпреки че може и да си въобразяваше, че Нелсън или някой друг е ровил в кутията и е задигнал няколко. От този момент нататък започна да се чувства притиснат от съжителството с хлапето. Докато Нелсън бе погълнат от бейзболните статистики или онази китара и дори плочите с рокмузика, които изпълваха всяка фибра на къщата със своите звуци, присъствието му в стаята в дъното на коридора не бе по-неудобно от упоритото съществуване на детството на Заека в някаква част на мозъка му. Но когато се започнаха историите с хормоните, момичетата, колите и бирите, Хари искаше да се откаже от родителството. Два бегли спомена определят границите на удобството по отношение на хората, произлизащи от други хора. Когато бе на дванайсет или тринайсет, той влезе в спалнята на родителите си в дома им на Джексън стрийт, без да предполага, че баща му е там, и възрастният мъж стоеше пред бюрото си само по чорапи и долна риза, невинно ровейки в едно от чекмеджетата за долните си гащи, онези боксьорски гащета, които и без това винаги изглеждаха на Хари тъжни и жалки, и пред него лъсна голият задник на баща му, толкова бял, отпуснат и неокосмен, една безмълвна и безпомощна плът. Другият му спомен беше, когато Нелсън бе горе-долу на същата възраст, но май трябва да е бил една година по-голям, защото вече живееха в тази къща, а те се преместиха в нея, когато хлапето беше на тринайсет; Хари беше влязъл в банята, без да знае, че тъкмо тогава Нелсън излиза изпод душа, и бе видял детето отпред: то имаше косми по пубиса и въпреки че тялото му все още беше слабо и дребно, членът му беше като на голям мъж, тежък и заоблен, не като кръглия пенис на Заека, и вероятно затова му изглеждаше брутален и огромен. Огромен. Това бе много години преди презервативите да бъдат откраднати. Чекмеджето издрънчава, нещо се е заклещило и Хари се опитва да го затвори плавно, когато чува, че Дженис и Нелсън влизат вкъщи и на долния етаж започват разговори за тенис и магазини, за дрехи и за външния свят. Хари иска да запази новините си за Дженис. Да я зашемети с тях. Изведнъж чекмеджето плавно се затваря и той се усмихва, предвкусвайки смаяния й поглед, когато научи за безценната, лъскава, оловно тежка тайна.

Както в много случаи на дългоочаквана радост, и тази не се получава така, както човек си я представя. Когато най-после се качват заедно по стълбите, вече е по-късно, отколкото трябваше, и двамата са неспокойни и превъзбудени. Трябваше да вечерят по-рано, тъй като Нелсън и Пру щяха да ходят при Супи, както и двамата наричат Кампбел, за третата си порция съвети. Върнаха се към девет и трийсет и Нелсън бе толкова вбесен, че се наложи да махнат виното от вечерята, докато с бутилка бира в ръка той разигра пародия на младия свещеник, насърчаващ нахлуването на църквата в интимното пространство между тях двамата.

— Постоянно повтаряше, че църквата е булката на Христос. Все ми се искаше да го попитам: „А ти чия малка булка си?“.

— Нелсън! — предупреждава го Дженис, поглеждайки към кухнята, където майка й си приготвяше чай.

— Искам да кажа, че е неприлично — настоява Нелсън. — Какво точно прави той? Чука църквата.

Хари забелязва, че Пру се засмива. Нелсън ли я беше променил така? Това беше единственото нещо, което донякъде не бе обичайно за тези хлапета. Напоследък го раздухваха из всички списания, твърдяха, че му дават гласност. Даже имаше и филм — „Шампоан“, в който Джейл Кристи, която човек свързва с театрални драми, докарана с боне, обявява направо от екрана, че би духала на Уорън Бийти, направо си го каза, а филмът дори не беше категория „Х“, а „Р“. Всички тийнейджъри с гаджета седяха в салона и се държаха за ръцете така невинно, сякаш гледаха повторение на „Шоубоут“ с Катрин Грейсън и Хауърд Кийл, а момичетата се смееха заедно с момчетата. По притихналото тяло на Пру не може да се разбере какво прави в леглото, нито пък по бледите й устни, които, когато са застинали, са сухи и стиснати. Вероятно това се учи в училището за секретарки. Страхотна е в леглото, беше казал Нелсън.

— Извинявай, мамо, ама наистина ме вбесява. Кара ме да казвам куп неща, в които не вярвам, и после се хили и се радва, като че ли всичко е някаква нелепа шега. Мамче, как изобщо го търпите с останалите възрастни дами.

Беси е излязла от кухнята, а от чашата й с чай, в която се беше втренчила, се издига пара. Косата й е силно опъната, покрита с мрежичка, готова за лягане.

— О — казва тя, — по-добър е от някои и по-лош от други. Поне не ни задушава с тамян, както онзи, дето после стана гръцки православен свещеник. А и свърши добра работа като накара твърдоглавците да приемат новия ред. Езикът ми още лепне от някои от реакциите.

Пру се намесва:

— Супи изглежда доста се гордее, че в новата служба не се споменава за подчинение.

— Хората и без това никога не са се подчинявали, така че спокойно могат да минат и без тази дума — казва мама.

Дженис явно бе решила също да се заяде с Нелсън:

— Наистина, Нелсън. Не бива да се съпротивляваш толкова. Човекът прави всичко възможно да ни уреди църковна служба и като гледам как се държи с теб, мисля, че наистина те харесва. Има подход с младите.

— Така ли? — промърморва Нелсън, достатъчно тихо, за да не го чуе мама Спрингър, след което започва да го имитира на висок глас:

— Скъпите ми майка и татко бяха наистина престарели. Цяло чудо е, че изобщо съм се родил. В случай че се чудите защо изглеждам като жаба.

— Не трябва да се подиграваш на външния вид на хората — укорява го Дженис.

— О, но, мамо, всички го правят.

Продължиха в този дух още известно време, беше досущ като по телевизията — Нелсън имитираше нежния глас на Супи, а Дженис го умоляваше да прояви повече разум и доброта, мама Спрингър витаеше в някакъв свой свят, в който начело на самото създание стоеше Епископалната църква. Хари се чувстваше, като че ли е издигнат над всички, златен мъж, който чака да отведе жена си на горния етаж и да й покаже тяхното съкровище. Когато шегата се изтърка и по телевизията започна повторение на някакъв мач, който Нелсън искаше да гледа, седнали на дивана, двамата изведнъж придобиха уморен и измъчен вид, сякаш някой насила ги е слял в едно цяло. И двамата вече си имаха любими места: Пру в отдалечения край до малката черешова масичка, на която слагаше ментовия си ликьор и плетка, а Нелсън — върху средната възглавница на дивана, вдигнал крака върху масичката в стил „Коблер“. Сега, когато не ходеше във фирмата, той не си правеше труда да се бръсне всеки ден и върху брадичката и горната му устна имаше червеникава четина, но бузите му все още бяха покрити само с мъх. По дяволите, това мърляво хлапе. Заека взе решение най-после да живее за себе си, колкото и да беше егоистично.

Когато Дженис излиза от банята, гола и влажна под хавлиения халат, той е заключил вратата и се е излегнал по долни гащи върху леглото. Обажда се дрезгаво и многозначително:

— Хей, Дженис, виж. Днес купих нещо за нас.

Тъмните й очи са светнали от алкохола и нравоучителстването долу, беше се изкъпала, за да си проясни главата. Очите й бавно се фокусират върху доволното изражение на лицето му и тя изглежда озадачена.

Той издърпва заяждащото чекмедже и сам се стряска при вида на двете цветни цилиндърчета, които се плъзгат към него все така изправени, все така на мястото си. Човек би предположил, че нещо толкова ценно трябва да излъчва някакви сигнали, които да привлекат крадците като кучета след разгонена кучка. Той повдига един от цилиндрите и го поставя в дланта на Дженис; ръката й поддава под неочакваната тежест и незавързаната й хавлия се разтваря. Слабото й, загоряло, изхабено тяло е по-примамливо в тази оскъдна обвивка от груба ярка материя, отколкото тялото на момиче. Той иска да протегне ръка и да докосне мястото, където сенките пазят свежа влажната й кожа.

— Какво е това, Хари? — пита тя, а очите й се разширяват.

— Отвори го — казва й. И когато тя неуспешно се опитва да разлепи прозрачната лентичка, която придържа малкото капаче с форма на тоалетна чиния, той я отлепя вместо нея с широките си нокти. Маха тапата от лигнин и изсипва петнайсетте кругеранда върху ватираната покривка на леглото. Цветът им е по-червен, отколкото си беше представял.

— Злато — прошепва той, вдигайки към лицето й две сгушени в дланта му златни монети, и й ги показва от двете страни. На едната е гравиран профилът на някакъв стар бур, а от другата има изображение на антилопа. — Всяка струва около триста и шейсет долара. Не казвай на майка си, на Нелсън, нито пък на някой друг.

Дженис наистина изглежда като омагьосана. Докато взема една монета, ноктите й драскат дланта му. Кафявите й очи отразяват точици жълта светлина.

— Истински ли са? — пита. — Откъде, за бога, ги взе?

— Срещу магазина за фъстъци на Уайзър стрийт има нов магазин, в който продават благородни метали. Продават и купуват. Трябва само да им представиш валиден чек до двайсет и четири часа след обявяване на цената. Дават и гаранция, че във всеки момент ще ги изкупят обратно на тогавашната цена, така че губиш само шест процента — тяхната комисиона и данъка покупка, който ще съм избил до другата седмица, с темповете, с които златото се покачва. Ето, купих две купчинки.

Той изважда другия въодушевяващо тежък цилиндър от чекмеджето, маха капачката и плавно изсипва петнайсетте антилопи върху покривката, удвоявайки богатството. Покривката е лека пенсилванска кувертюра от малки квадратни парчета плат, зашити едно за друго от търпеливи женици. Преливат от бледи в тъмни цветове и създават нещо като триизмерен ефект от четири големи кутии с по-светла и по-тъмна страна. Той ляга върху тази илюзия и поставя по една монета върху очите си. Изпод студеното червено удоволствие на златото чува Дженис да казва:

— Божичко, мислех, че само правителството може да притежава злато. Не ти ли трябва разрешително или нещо такова?

— Трябват само пари. Само шибани пари, вълшебнице.

Сляп, той чувства как сред непорочното присъствие на златото членът му се втвърдява.

— Хари, колко плати за това?

Опитва се да й внуши да смъкне гащите му и да смуче, да смуче, докато се задави. Когато тя не успява да прочете мислите му и да го направи, той маха монетите и се втренчва в нея с широко отворени очи, като мъртвец, върнат към живота. Не тъмнината на ковчега посреща взора му, а лицето на жена му, обрамчено от тъмната коса, влажна и сплетена от водата, с падащ над челото й бретон, и пред погледа му изниква образът на Мани Айзенхауер.

— Около единайсет хиляди и петстотин — отговаря й. — Скъпа, парите просто стояха в спестовната ни сметка и носеха жалките шест процента. При шест процента в днешно време направо си на загуба с тази инфлация, която почти стана дванайсет процента. Красотата на златото е, че обича лошите новини. Доларът пада, златото скача. Арабите обръщат доларите си в злато. Уеб Мъркет ми обясни всичко оня ден, когато не искаше да дойдеш в клуба.

Тя все още разглежда монетата, поглаждайки финия релеф, докато той иска вниманието й да се насочи към него. Не си спомня откога не му се беше случвало ерекцията просто да разцъфне в гащите му. От времето на Лоти Бингмън.

— Красива е — признава Дженис. — Редно ли е обаче да подкрепяш южноафриканците?

— Защо не? Така черните имат работа, докато копаят това нещо. Предимството на наполеона, както ми обясни момичето в оня магазин за парични алтернативи, е, че тежи точно една тройунция и лесно се разменя. Можем да си купим мексикански песети или канадски монети с кленови листа, но тя каза, че те са толкова тънки, че златният прах остава по ръцете. Освен това ми харесва еленът на гърба. А на теб?

— И на мен. Много е вълнуващо — признава Дженис и най-после го поглежда легнал, набъбнал сред разпиляното злато. — Къде ще ги държиш? — пита тя. Езикът й се промъква навън и се опира в долната й устна, докато седи замислено. Обожава я, когато се опитва да мисли.

— В теб — казва той и я придърпва за реверите на хавлията. От уважение към останалите в къщата — само една стена отделя мама Спрингър от тях, телевизорът й неясно боботи, превръщайки войната в Корея в някаква шега.

Дженис се опитва да потисне пъшканията си, докато той сваля хавлията й от желаното й тяло, а монетите върху покривката докосват кожата й. Жилите на врата й се изпъват, лицето й потъмнява, докато се извива в хватката на възмущение и ликуване. Със свалени слипове членът му стърчи като отломка от розова развалина на все още запалената лампа. Той я успокоява, докато не притихне неподвижно, поставя по една монета върху всяко зърно, една върху пъпа й и няколко върху издутината на хълма й, за да покрие окосмяването й с триъгълник от поклащащи се монети, които се припокриват като люспи на змия. Ако се засмее и коремът й помръдне, цялата конструкции ще рухне. Приклекнал край бедрата й, Хари хваща един кругеранд за края, като че ли ще го пъхне в отвора на автомат.

— Не! — протестира Дженис достатъчно високо, за да стресне и да събуди мама Спрингър през стената, достатъчно високо, за да разклати монетите така, че няколко се изсипват върху краката й. Той запушва устата й със своята и започва да придвижва устни на юг през пустинята от оазис след оазис, докато достига папратовия храсталак, който жена му разтваря пред него, потръпвайки с бедра. Някакъв интерес се надига в него, виждайки само червеното разпиляно злато, притиснато в челото му, и той търси с език клитора й. Улавя правилния ритъм, но не усеща ефекта му и решава, че ярката светлина над главите им вероятно я разсейва. Рискувайки да загуби ерекцията си, подскача от леглото до вратата, за да я изгаси. Обръщайки се в полумрака, вижда, че тя също се е извърнала, изправила се е на колене и лакти — неговото четирикрако лунно дете, мекият й задник с трапчинки е повдигнат високо към него в мрака, а лицето й надзърта зад рамото й. Той я чука нежно в тази поза, пъшкайки от усилието, оставяйки мислите си да се носят волно. Сеща се за знаменцата на шампионата, за скорошното покачване на основните цени на королите във фирмата. Гали беззащитната отпусната плът на корема й, докато собственият му корем натежава. Гърбът й изглежда така крехък и тесен, но в същото време смел — дългата вдлъбнатина на гръбнака й, бледата вертикална ивица, където горнището на банския й не е допуснало слънцето. Зад него босите му крака излъчват далечен тъжен мирис. Монетите подрънкват, хлъзгайки се към коленете им във вдлъбнатините, които общата им тежест образува в дюшека. Той потупва задника й и я пита:

— Искаш ли да се обърнеш?

— Ъ-хъ. — И след кратък размисъл казва: — Искаш ли първо да съм върху теб?

— Ъ-хъ. — И след кратък размисъл: — Не ме карай да свърша.

Когато ляга по гръб, Хари има чувството, че сякаш кожата му се докосва до лед — монетите. По-лошо е от трохи. Толкова влажна, че не усеща почти нищо, Дженис го възсяда, необятна и кръгла на светлината на уличното осветление, която се процежда на петна през листата на големия червенолист бук. Тя взема една търкулнала се монета и я поставя върху окото си като монокъл. Насочвайки се към него, придържайки го като пленник, тя търка влажните си бедра в него, плът до плът, мида и грудка, в крайна сметка всичко се свежда до това.

— Не свършвай — казва тя стреснато и фалшивият й монокъл тупва глухо върху напрегнатия му корем.

— По-добре да минеш отдолу — изпъшква той.

Тялото й се повдига, тънко и черно, очертано на фона на пръснатите кръгли късчета, които се отразяват под ъгъла, в който са застанали. Като богове, излегнали се сред звездите, той пъшка в ухото й, а тя в неговото.

След тази награда, успокоявайки дишането си, те успяват да преброят в полумрака само 29 кругеранда върху смачканата покривка, върху повърхността й от назъбени зелени кръпки. Той включва лампата. Светлината й ги заслепява. На суровия й блясък телата им също изглеждат смачкани. Паника завладява изцеденото тяло на Хари, той не може да се успокои, докато гол, на колене върху килима, с една закъсняла капка сперма, процеждаща се от зачервения му пенис, не намира заклещената в пролуката между дюшека и страничната табла на леглото безценната трийсета монета.

Заека стои с Чарли, взирайки се в неприветливата септемврийска светлина. Дървото зад паркинга на вагон-ресторанта е изтъняло и пожълтяло по върха, над оголените клони небето е привлякло няколко перести облака, прилични на ивиците сланина в бекон, вещаейки дъжд през утрешния ден.

— Бедният стар Картър — казва Хари. — Видя ли как за малко да се убие, тичайки по някаква планина в Мериленд?

— Напъва се — отговаря Чарли. — Кенеди му диша във врата.

Чарли се е върнал от двуседмичната си почивка във Флорида с лек загар, който бързо избледнява покрай проблемите със слабото му сърце и изминалите дни. Не се бе върнал директно от Флорида. Едновременно със завръщането му в понеделник в „Спрингър Мотърс“ пристига картичка с остро наклонения му счетоводителски почерк, изпратена от Охайо и гласяща:

Здрасти банда, малко се отклоних по обратния път до Флорида. Минах през Великите Смоуки. Южнячки на всеки километър. В момента съм близо до Акрън, експлодиралата радиална столица на света. Икономията на гориво тук не важи. Големите коли и осемцилиндровите двигатели все още царуват.

Липсвате ми. Чао.

Шегата, насочена най-вече към Хари, беше на гърба на картичката — снимка на голяма сграда с плосък покрив, подобна на четвъртинка от пай, която всъщност беше студентският комплекс на университета в Кент, приютил най-голямата открита библиотека в щата Охайо.

— Нещо май си даваш доста зор напоследък, а? — пита го Хари. — Как беше Мелани през цялото това време?

— Кой казва, че съм бил с Мелани?

— Ти самият, с онази картичка. Господи, Чарли, младо момиче като нея да се вихри върху топките ти, това може да те убие.

— Какъв начин да си отидеш, а, приятелю? Ти също много добре знаеш, че не момичетата ни изстискват топките, а на ония мацки на средна възраст им изтича времето.

Заека си спомня епизода с Дженис и тяхното злато, но въпреки това завистта си остава:

— Какво правихте във Флорида с нея?

— Пътувахме. Сарасота, Венеция, Сейнт Пийт. Не можах да я разубедя за Атлантическия бряг, така че отидохме до Неапол по магистрала 75, по старата Алигаторска алея и оттам — Корал Гейбълс, Оушън булевард, до Бока и Чест Палм. Щяхме да отскочим и до Кейп Канаверал, но не ни стигна времето. Тази щурачка даже не си беше взела бански костюм. Купихме й от онези новите, изрязани отстрани. Страшна фигура, не знам защо не ти хареса.

— Не можеше да ми хареса, нали Нелсън я доведе вкъщи. Все едно да чукаш собствената си дъщеря.

Чарли си е запазил една оцветена във виолетово клечка за зъби от обяда в центъра на града и бодва с нея долната си устна, докато зяпа през уморения прозорец.

— Има и по-лоши неща — заявява суховато. — Как са Нелсън и бъдещата булка?

— Пру. — Хари усеща, че Чарли е решил да пази подробностите от пътуването си, за да го накара да ги изкопчва от него една по една. Южнячки на всеки километър. Майната му. Заека също си има тайни, но докато си мисли това, си представя единствено една ферма със сгради, разположени ниско в долината.

— Мелани ми разказа доста неща за Пру.

— Какво например?

— Например мисли, че е странна. Впечатлението й е, че колкото и свита да изглежда, си е кораво хлапе с наистина сурово възпитание и не си е стъпила здраво на краката в емоционално отношение.

— Е, да, някои биха казали, че момиче, на което му прави удоволствие да чука стара гарга като теб, също е доста странно.

Ставрос откъсва поглед от прозореца и го поглежда право в очите, а неговите зад цветните очила изглеждат доста насълзени.

— Не бива да ми говориш така, Хари. И двамата остаряваме. Мъже на доизживяване като нас би трябвало да са любезни един към друг.

Хари се чуди дали това показва, че Чарли знае колко несигурно е положението му с дишащия във врата му Нелсън. Чарли продължава:

— Питай ме каквото искаш за Мелани. Както казах, тя е добро дете. Емоционално стабилна. Проблемът при теб, приятелю, е, че си мислиш само за чукане. Най-голямото ми удоволствие беше да покажа на тази млада жена една страна от света, която не беше виждала досега. Направо беше ненаситна. Кипарисите, онази кула с камбаните. Каза, че въпреки всичко предпочита Калифорния, обаче Флорида е твърде равна. Каза, че ако по Коледа успея да си завлека задника до Кармел, с удоволствие ще ме разведе наоколо. Ще ме запознае с майка си и с който е там. Нищо сериозно.

— Колко… колко бъдеще мислиш, че имате двамата?

— Хари, нямам кой знае какво бъдеще с когото и да е — гласът му пада до едва доловим шепот. Заека би искал да го прочисти с телена четка.

— Никога не се знае — успокоява той дребния мъж.

— Знае се — настоява Ставрос. — Знаеш кога времето ти изтича. Ако животът ти предложи нещо, вземи го.

— Добре, добре, ще взема. Взимам. Какво правеше бедната ти стара Manna mou, докато вилнееше с щурачката в Евърглейдс?

— Ами — отговаря той. — Нещо странно се случи там. Една моя братовчедка, около пет години по-млада, явно доста е хойкала и това лято съпругът й я изритал и задържал децата. Живееха в Нористаун. Така че Глория живее сама в един апартамент в Янкуист и с удоволствие наглеждаше старата дама, докато ме нямаше. Каза, че би го направила пак по всяко време. Ето защо сега имам малко свобода, каквато нямах по-рано.

Навсякъде, мисли си Хари, семействата се разпадат, а отделните части се събират като оцелелите в някаква огромна спасителна лодка, докато той и Дженис продължават да си седят там, в сянката на мама Спрингър, извън времето.

— Няма нищо по-хубаво от свободата — казва на приятеля си. — Недей да я пропиляваш. Питаше за Нелсън. Сватбата тази събота. Само най-близките роднини. Съжалявам.

— Леле! Бедният малък Нели! Подписан, подпечатан и доставен.

Хари пропуска тази забележка:

— От това, което подочух от Дженис и Беси, майката май ще се появи. Бащата е сърдит.

— Трябва да видиш Акрън с очите си — казва му Чарли. — И аз щях да съм ядосан, ако трябваше да живея там.

— Там някъде нямаше ли голф игрище, където Никлаус всяка година провеждаше турнир?

— Това, което видях, съвсем не приличаше на голф игрище.

Ставрос се е завърнал от приключенията си разнежен, като че ли изпълнен с носталгия към живота си, докато все още го живее. Изглежда толкова остарял и философски настроен, че Хари се осмелява да го попита:

— Какво мисли Мелани за мен, каза ли ти?

Една много дебела двойка кръстосва паркинга и оглежда малките коли. Изпробват ги според телата си, приклякват до шофьорската врата, за да преценят кои модели ще са достатъчно широки за тях. Чарли наблюдава как тази двойка се движи между блестящите покриви и капаци, преди да отговори:

— Каза, че си готин, само дето жените те командват. Минало й е през ум да се изчукате, но останала с впечатлението, че с Дженис сте много сплотени.

— Избави ли я от заблуждението й?

— Не можех, хлапето е право.

— Да, бе, а преди десет години?

— Онова беше просто цимент.

Хари обожава начина, по който прелъстителят на Дженис пренебрегва онази случка, обожава този всезнаещ грък с нежно сърце под лятното карирано сако. Двойката се е изморила да изпробва колите за подходящ размер, качват се в стария си понтиак гранпри, модел 77-ма с неподвижен бежов покрив и си тръгват. Хари внезапно пита:

— Как ти се струва? Мислиш ли, че ще можем да живеем с Нелсън тук?

Другият мъж вдига рамене с кратко отривисто движение:

— А той може ли да живее с мен? Иска да бъде едно равнище над Джейк и Руди, а в бизнес като нашия няма толкова много равнища.

— Казал съм им, Чарли, ако ти напуснеш, напускам и аз.

— Ти не можеш да напуснеш, шефе, ти си от семейството, а аз съм от едно време.

— Ти познаваш бизнеса най-добре, ето това има значение за мен.

— А, това не върви вече. Сега е като при супермаркетите: подреждане по рафтовете и чукане по касовия апарат. Когато работехме само с коли втора употреба, се опитвахме да намерим най-подходящия автомобил за всеки клиент. Сега не ни пука дали ще си купи или не. С това огромно търсене няма възможност за импровизации. Твоето момче има добри идеи — да се захванем с падащите гюруци, с антиките, с нещо, което да е малко по-оригинално. Не мога да ги приема насериозно тези японски буболечки. Това ново чудо, наречено „Терсел“, дето трябва да го предлагаме от следващия месец, виждал ли си му показателите? Двигател 1,5 литра, четирийсетсантиметрови гуми. Та то е като онези малки колички, които имаше навремето по въртележките за децата, които ги е страх да се качат на кончетата.

— Седемдесет километра на галон по магистралата. Този показател интересува хората, както е тръгнал светът.

Чарли казва:

— Във Флорида не се срещат много-много буболечки. Възрастните хора още си карат големите таратайки континентали или торнадо, боядисват ги бели и си ги карат навсякъде. Пътищата им са различни, естествено, няма нито един хълм в целия щат и никога не пада слана. Мислех си за Слънчевия пояс. Идеш ли там, няма да ти пука за сметките за парното. След това те изненадват с климатика. Не можеш да се измъкнеш.

Хари казва:

— Натриеви батерии — това е решението. Електричество направо от слънцето. След пет години ще стане, така пише в „Консюмър Рипортс“. Тогава ще можем да кажем на арабите да си вземат шибания петрол и да си смазват камилите с него.

Чарли отбелязва:

— Смъртните случаи по пътищата зачестяват. Искаш ли да знаеш защо? По две причини. Първо, децата, общо взето, вече се отказват от наркотиците и се връщат към алкохола. И второ, всички са луднали по малките коли, а те се мачкат като хартиени пликове.

Той се подсмихва и завърта ароматизираната клечка за зъби по долната си устна, докато и двамата зяпат през прозореца към реката от мръсна ламарина. Едно ниско старо комби без дървен багажник на покрива спира на паркинга. Сърцето на Хари прескача, но не е дъщеря му. Комбито прави едно-две кръгчета и се насочва обратно към шосе 111, само оглежда. Обирите са се увеличили. Хари пита Чарли:

— Мелани наистина ли си е мислела да… — той се препъва в думата „чукане“, тя не е от неговото поколение — да си легне с мен?

— Така каза дамата. Но нали ги знаеш днешните хлапета — изтърсват всичко, което ние навремето запазвахме за себе си. Не значи, че има нещо повече. Вероятно даже по-малко. Докато станат на двайсет и пет, вече са прегорели.

— Тя така и не ми се стори особено привлекателна, да ти кажа честно. Виж, това, новото момиче на Нелсън…

— Не искам да слушам. — Чарли се обръща да се върне на бюрото си. — Та те ще се женят, за бога!

Тича. Хари продължава да тича, откакто започна в Поконос, опитвайки се да си възвърне тялото от онези проклети години, когато изобщо не се замисляше за него, просто ядеше и правеше каквото си искаше — обеди в ресторантите в центъра на Брюър и в Ротарианския клуб всеки вторник, но вече започна да му се трупа. Градът, през който тича, е тъмен, изпълнен с полегати улички и тротоари, напукани и начупени отдолу, цели циментови блокове, изтръгнати от корените като надгробни плочи във филм на ужасите, мъртвите се протягат и посягат към краката му. Той продължава да се движи, поддържа темпото, заглушава протеста на дробовете си и превръща напрегнатите си мускули и изнурената си кръв в нещо като машина, която върви, накъдето я насочва мозъкът — нагоре по хълма покрай къщата с широки стрехи, почти като китайска, където живеят лесбийките. Предните им прозорци никога не светят, явно гледат много телевизия или пък се гушкат и правят каквото там правят рано-рано, или пък пестят електричество; жените няма да получават същите заплати като мъжете, докато не наложат равноправието. По-добре те да свиват гнездо тук, отколкото чернокожите или пуерториканците, те поне не се размножават.

Норвежки кленове засенчват улиците. Не са пораснали много от времето, когато бе момче. Хващаш се за някой нисък клон, издърпваш се до гнездото на стършела, разцепваш семената на две и завираш половинките в носа си, за да се превърнеш в носорог.

Дишайки тежко, той пресича сянката им. Остра болка прорязва лявата му страна. Дръж се, сърце. Старият Фред Спрингър изгърмял в лумнало яркочервено, или поне Заека винаги си е представял, че последното нещо, което се вижда при инфаркт, е яркочервена светкавица. Невероятно колко са тъмни тези американски къщи в девет часа вечерта. Като призрачен град, по тротоарите няма никой друг, всички кокошки са в кокошарниците, само тук-там кафеникаво мъждукане през някоя цепка в прозорците, нощна лампа в детска стая. Умът му потъва в бездънна тъга, като се замисли за деца. Малкият Нели в стаята си малко след като се преместиха във „Виста Кресънт“, плюшените му играчки, наредени в редица зад него, очите му като техните не могат да се затворят, страхува се да не умре, докато спи, мисли си за бебето Беки, което действително пропадна. Наистина умря. Много часове по-късно водата продължаваше да стои във ваната, прах бе покрил неподвижната сива повърхност, трябваше само да се повдигне малката гумена запушалка, а Бог с цялото си всемогъщество не направи нищо. Сухи листа шумолят и пукат под краката му — звукът на есента, въодушевление във въздуха. Папата идва, а сватбата е в събота. Дженис го пита защо сърцето му е толкова студено към Нелсън. Защото Нелсън е погълнал момченцето, което беше някога, и го е заменил с един по-амбициозен светски мъж с космати китки и голям пенис. На света няма достатъчно място. Хората се преместили на север от Слънчевия пояс, в Египет, и живеели в отоплени къщи, а сега топлината свършва, само горивото за изложбения автосалон, офисите и гаража се е удвоило от 74-та, когато за първи път видя счетоводните книги, и ще се удвои още веднъж през следващите една-две години. Когато се опиташ да намалиш разхода, момчетата от гаража почват да се оплакват, защото трябва да работят с голи ръце върху парче бетон. Могат да обуят дебели чорапи и обувки с плътни подметки, даже в един момент бе решил да купи на всички от онези ръкавици за голф, в които можеш да си пъхнеш и пръстите, но трудно щеше да намери подходящия номер за всички. Момчетата под трийсет вече не искат да работят без всички удобства и екстри — цяла нова етика, моля, социализъм. Топлината има склонност да се издига нагоре в такова голямо пространство, и увисва между гредите. Ако бяха построили сградата сега, щяха да сложат поне четирийсетина сантиметра изолация. Щом папата е толкова луд по бебета, защо не се опита той да ги топли?

Вече тича по булевард „Потър“, още нагоре, оставя си спускането за връщане към къщи, покрай канавката, където навремето течеше водата от фабриката за лед. Ръбът й е покрит със зеленикава тиня, животът се опитва да се прихване навсякъде по Земята, тоест не на Луната. Това е още една причина да не харесва идеята за пътуване до звездите. Веднъж, когато се правеше на интересен на път за училище покрай изсъхналата сега канавка, той се подхлъзна на лигавата й стена, падна вътре и си намокри чорапите и панталоните, от онези панталони от рипсено кадифе, които ги караха да носят. Шляп-шляп. Чудно колко назад във времето си спомня. Спомня си момичетата в първи клас, които носеха обувки с каишка: Маргарет Шоелкопф — тя беше толкова пълна с живот, че носът й започваше да кърви без никаква причина. Когато падна в канавката, пълна с вода от фабриката за лед, панталоните му бяха толкова мокри, че трябваше да тича вкъщи разплакан, за да се преоблече, а мразеше да закъснява за училище. Или за където и да било. Това беше нещо, което мама му беше набила в главата. Не я беше много грижа къде ходи, но трябваше да си бъде вкъщи навреме, и през по-голямата част от живота му това чувство внезапно го застигаше в съблекалнята, в автобус №16, по време на чукане, чувството, че закъснява за някъде и го чакат ужасни проблеми. В ума му се разтваря нещо като тунел, в края на който стоеше мама с пръчка в ръка. „Бой ли искаш, Хаси?“ Сякаш го питаше дали иска десерт. Пръчката беше от дънера на малкото крушово дърво в тесния заден двор на Джексън Роуд, а сърдити птици прелитаха над падналите гниещи плодове. Напоследък няма усещането, че закъснява за някъде, в този етап от живота му го е обзело странно спокойствие: хвърлената топка застива в най-високата точка от кривата на полета си. Златото му покачва стойността си горе-долу с по десет долара на ден, поне така пише във вестниците. Десет по трийсет прави триста кинта, без дори да си помръдне пръста, а като си помисли как само се мъчеше татко. Дженис го изненада, като си сложи онази монета, единственият проблем с нея в леглото е, че още не обича да му духа. В устата й има нещо стиснато, което винаги е било там. Мелани имаше от онези интересни сочни, нацупени устни с цвят на череша. Чудно как Чарли не си е спукал аортата в някой мотел някъде сред пясъците. Колко е прекрасно, когато някоя жена се отпусне и отвори устата си, за да се засмее или да възкликне толкова широко, че виждаш цялата пещера на устата й, набръчкания розов таван и езика като килим в коридора, а отзад чернотата с формата на пеперуда, която отива надолу към гърлото. Пру се засмя така оня ден в кухнята на нещо, което мама Спрингър беше казала, усмивката й е по-широка от едната страна и леко предпазлива, като че ли може да се опари, но в днешно време всички подрастващи момичета правят свирки, то си е част от културата, приемат се за даденост филми с „чукане“ и „духане“, така ги наричат съвсем открито. Водиш гаджето си на филм за възрастни в петък вечерта в старото кино „Багдад“ в горната част на Уайзър стрийт, където по времето на Заека Роналд Рейгън играеше помощник-пилот срещу японците. Нелсън е късметлия в известен смисъл. Все пак не му завижда. Беше се озовал в доста гнусен свят. Странна работа, с устата трябва да правят толкова много и не казват какво е влязло в тях, дори минута след това. Едно от нещата, които наистина ненавижда, е да види остатъци от храна — ориз или каша, или каквото и да е — полепнали по фините косми на лицето по време на хранене. Като бедната мама през последните години. Коленете му треперят. Големият му корем се тресе. Всяка вечер се опитва да удължи бягането сред мъгливите тъмни къщи, сред конусите на уличното осветление, под леденостудената килната Луна, която оная вечер, шофирайки към къщи случайно бе зърнал през осветената горна ивица на предното стъкло и за секунда му бе минало през ума: „Божичко, наистина е зелена“. Тази вечер се опитва да стигне до Кегърайз стрийт, която е нещо като алея, завиваща надолу по „Холмс“, покрай почернелите малки фабрики с тайнствени нови имена като „Линекс“ и „Дейта Дивелопмънт“ и една стара фермерска къща, която през всичките години на детството му беше със заковани прозорци и двор, обрасъл с бурени, млечка и тръни, и ограда с изпочупени летви. Сега обаче беше съвсем стегната, с малка спретната табела отвън, гласяща: ЧИФЛИК АЛБЪРТ ЩАМ, с автентични, ръчно изработени мебели и старинно кухненско обзавеждане, което разкриваше какво са представлявали фермите около 1825 г., а в коридора снимки в рамки показваха какви са били първите къщи в Маунт Джъдж преди началото на века, но не и на нивите, когато голяма част от града е била част от фермата на Щам… Явно тогава не са имали фотоапарати или пък не са ги насочвали към празни ниви. Навремето старият Спрингър беше член на управата на Историческото дружество на Маунт Джъдж и помагаше да съберат парите за реставрацията, и когато той умря, Дженис и Беси решиха, че може би Хари ще бъде избран в управата, но това не стана — пъстрото му минало го преследваше. Въпреки че на горния етаж живее млада хипи двойка, която развежда посетителите, за Хари старата къща на Щам е пълна с призраци, някогашните фермери са живели един различен начин на живот, заключвали са лудите сестри на тавана и са удушавали бременните прислужнички в пристъп на демонично алкохолно опиянение, криели са телата им в сандъци за картофи, така че скелетът да излезе на бял свят чак след петдесет години. В съседство някога се намираше спортната асоциация „Съншайн“ и като момче Хари си мислеше, че е пълна със спортисти, и се надяваше някой ден да членува в нея, но когато преди двайсет години най-после влезе, вътре миришеше на фасове и бира, вкиснала се на дъното на чашата. След това през 60-те години тя затъна в упадък и лоша слава, а момчетата, които пиеха и играеха на карти там, ставаха все по-стари, все по-малко на брой и все по-мрачни. Така че, когато сградата бе обявена за продан, Историческото дружество я купи и събори, и на мястото й построиха паркинга за посетителите, които се отбиваха в чифлика на Щам на път за Ланкастър, където искаха да погледат квакерите, или за Филаделфия — за Камбаната на свободата. Човек не би предположил, че ще успеят да го намерят скрит в бившата Кегърайз стрийт, но удивителен брой все пак успяваха и при това повечето от тях бяха белокоси. История. Колкото повече имаш, толкова повече трябва да я преживяваш. След известно време се натрупва прекалено много, за да бъде запомнена, и може би в този момент империите започват да западат.

Сега вече наистина е ускорил темпото, уличката тръгва надолу покрай магазина за козметика и един кокошарник, превърнат в малка работилничка за кожени изделия. Тези хипита са навсякъде, опитват се да оцелеят, изпуснали са влака, но поне са се забавлявали. Превъзмогва първата вълна на умора, когато си мислиш, че не можеш да накараш тялото си да направи дори една крачка, а бедрата пулсират от болка. Тогава изпадаш в състояние, в което тялото ти сякаш се движи от само себе си, сякаш се вози в машина, а умът ти е като космонавт в ракета и мислите ти просто летят. Да можеше само Нелсън да се ожени, да замине и да се върне забогатял след двайсет години. Защо тези хлапета не могат да се оправят сами, а вечно пълзят обратно? Твърде е пренаселено там навън. Папата, Исусе, дано не го застрелят, напълно в стила на Америка е някоя откачалка да го гръмне само за да види името си във вестниците, като онзи писклив Фом, който чукаше каубоите в ранчото на Менсън. Човек би предположил, че всичките тези задници, които Менсън бе изредил, са го направили по-добронамерен, нали именно сексуалната ярост предизвикваше войните, беше го чел някъде. Знае какво мисли папата за контрацептивите, обаче той самият никога не е харесвал презервативите, дори в казармата, където ги раздаваха безплатно. В този брой на „Консюмър Рипортс“ има статия за тях, дълга няколко страници. Някои хора явно ги предпочитаха оцветени ярко, оребрени или с миниатюрни пъпчици, за да осигурят на жената допълнително дразнене отвътре, нима всички служители на списанието предлагат на секретарките да се чукат, или какво. Някои хора дори харесвали от онези, направени от овче черво. От самата мисъл го побиват тръпки там долу. Не можа да прочете статията докрай от погнуса. Чуди се какво ли използва дъщеря му — селските методи, на които някога се подиграваха в училище, като да клекнеш върху царевично стъбло. Тя му изглеждаше доста невинна, когато й хвърли онзи един-единствен бегъл поглед, а и кой ли не би изглеждал невинен сред селяндури? Рут ще й обясни всичко, какви свине са мъжете. А и онова лаещо куче ще бъде доста обезкуражаващо.

Има и по-дълъг път до вкъщи, надолу по „Джексън“ до „Джоузеф“ и нататък, но днес решава да мине напряко през моравата на голямата каменна баптистка църква, харесва му да усеща тревата под краката си, фасадата на църквата е толкова тъмна до стъпалата, които водят надолу до Мъртъл стрийт, а още по-нататък до червено-бяло сините пощенски фургони, паркирани в редица покрай черната платформа, американското знаме виси отпуснато и ярко над предната фасада с фалшивия фронтон. Навремето знамето не можеше да се развява нощно време, но сега всички градове го осветяваха с прожектор — чисто прахосничество на електричество, всмукващ и последната капчица енергия, за да развее знамето. „Мъртъл“ стига до „Джоузеф“ от другия край. Те ще седят и ще го чакат, ще гледат телевизия или ще обсъждат сватбата, стават все по-сантиментални сега, когато датата наближава и Супи е задействал всичко. В крайна сметка поканиха Чарли Ставрос и Грейс Стул заедно с още няколко жени и няколко приятели от „Летящия орел“. Оказа се, че Пру, или Тереза, както са я записали в обявата, която искат да пуснат, има леля и чичо в Бингамтън, Ню Йорк, и те ще дойдат, въпреки че бащата е някакъв раздразнителен тип, който иска да удуши дъщеря си и да я сложи в сандъка за картофи. Той ще влезе и Дженис ще пусне обичайната остроумна забележка как ще си докара инфаркт. Вярно, че бялото му лице почервенява, виждал се е в огледалото във фоайето, със сините си очи е като Дядо Коледа без мустаците. Трябва да се наведе над облегалката на някой стол и известно време да диша тежко, докато се успокои, но това е част от веселбата, от желанието да я стресне. Бедната глупачка, какво ли би правила без него. Ще трябва да се откаже от клуба и от всичко, и да се върне да продава ядки в „Крол“. Той ще влезе и Пру ще седи на дивана плътно до Нелсън, като полицай, който придружава престъпник от един затвор до друг във влака и внимава белезниците да не се виждат. Единственото нещо, от което Хари се страхува сега, когато Пру е част от семейството, е да не вмирише стаята с потта си. Тотеро миришеше така онзи път в „Съншайн“, киселата тъжна, телесна миризма на възрастен човек и понякога, когато става сутрин от леглото, Хари с изненада я усеща върху себе си — онзи лек дъх на труп, който тъкмо започва да се разлага. Средната възраст е прекрасно време, когато всички неща, които си мислел, че никога няма да се случат, се случват. Когато беше на шестнайсет, четирийсет и шест му се струваха далечни като другия край на дъгата и никога няма да стигне дотам. Ако в живота има някакъв смисъл, човек би предположил, че досега би трябвало да се е изяснил.

И все пак на моменти сякаш смисълът се е оформил, но липсват думи, с които да се опише, това не е нещо, за което трябва да ровиш, а си стои на масата като неотворена запотена кутийка бира. Не само папата идва, а и Далай Лама, когото изритаха от Тибет преди двайсет години. Обикаля Америка, изнася беседи в богословските училища и се появява като говорител по телевизията. Хари винаги се е чудел какво ли е усещането да си самият Далай Лама. Топка в най-високата част от дъгата на полета си, листо върху повърхността на езеро. В известен смисъл водната бълха е като съзнанието, тези трапчинки под краката й, където съвсем не нарушава повърхността на водата. Когато Хари беше малък, Бог се разперваше в тъмнината над леглото му по същия начин, а по-късно, когато леглото започна да става странно и момичето от другата страна на пътечката в църквата започна да се окосмява под мишниците, той влезе в кръвта му, в мускулите и нервите като странен командир, а сега се бе оттеглил, отдавайки на Хари уважението, което един преуспял джентълмен дължи на друг, но е стоварил визитката си в стомаха на Хари като късче олово, което го тегли към всички онези оловни мъртъвци в кухата земя под него.

Лампите в предната част на голямата сенчеста къща на мама Спрингър греят ярко, всички са развълнувани от сватбата, Пру непрекъснато е зачервена от вълнение, а Дженис не е играла тенис от няколко дни. Беси явно става посред нощ, за да гледа стари холивудски комедии на големия телевизор, в които мъже с широкополи шапки и тънки мустачки и жени с рамене, по-широки от ханша си, разменят остроумия във вестникарски редакции и луксозни фоайета. Мама сигурно е гледала тези сериали за първи път, когато косата й е била черна, а центърът на Брюър е бил широк бял път. Хари тича на място, изчаквайки една кола да го задмине, една от онези откачени мазди с двигател „Ванкел“, с твърдо кормило. Мани казва, че така и няма да успеят да доизкусурят хидравликата. Хари прекосява до другия бордюр под уличното осветление и забелязва, че мустангът на Дженис не е паркиран отпред, спринтира по тухлената алея и нагоре по стъпалата към верандата и най-накрая спира да тича на самата веранда под изписания отгоре номер „89“. Инерцията му е толкова голяма, че за секунда-две светът продължава да се движи, сякаш запокитва всичките си дървета и покриви навън към осеяната със звезди необятност.

В леглото Дженис казва:

— Хари.

— Какво? — След като си тичал, в мускулите си усещаш едно изцяло ново, стегнато, облицовано чувство и сънят идва лесно.

— Трябва да си призная нещичко.

— Че се чукаш със Ставрос.

— Не бъди толкова груб. Не. Забеляза ли, че мустангът не беше паркиран отпред, както обикновено?

— Забелязах. Помислих си, колко мило.

— Нелсън го е паркирал отзад в алеята. Наистина някой ден трябва да разчистим гаража от всички тези стари колела, които никой не използва, фуджито на Мелани още стои там.

— Добре. Браво на Нелсън. Хей? Цяла нощ ли ще ми говориш? Като пребит съм.

— Той го вкара там, защото не искаше да видиш предната броня.

— О, не! Това копеле. Това малко копеленце.

— Вината не била изцяло негова. Другият човек просто е продължил да кара напред, въпреки че, предполагам, знакът „Стоп“ е бил откъм улицата, по която се е движел Нелсън.

— О, Господи!

— За щастие и двамата ударили спирачки, така че се е получил съвсем лек удар.

— Другият ударен ли е?

— Ами споменал нещо за контузия на врата си след сблъскването, но в днешно време всички са обработени да казват така, преди да говорят с адвокат.

— И бронята е счупена?

— Ами, хлътнала е. Единият преден фар не е на същата височина като другия. Всъщност е само една малка драскотина.

— Петстотин долара. Поне. Маскираният разбивач на брони удря отново.

— Ужасно се страхуваше да ти каже. Накара ме да обещая, че и аз няма да ти казвам, така че не показвай, че знаеш.

— Така ли? Тогава защо ми каза? Как да заспя сега? Главата ми пулсира. Сякаш е стегната в менгеме.

— Защото не исках сам да го видиш и да направиш скандал. Моля те, Хари, поне изчакай да мине сватбата. Наистина много се срамува.

— Да, бе, срамува се. По-скоро страшно се забавлява. Сложил е главата ми в менгеме и върти ръчката. А това, че е блъснал твоята кола, след като се трепеш за него, ето това наистина е благодарност.

— Хари, та той ще се жени, притеснен е.

— Е, мамка му, сега аз съм притеснен. Къде са ми дрехите? Трябва да отида да видя щетите. Оня фенер в кухнята, някой сложи ли му нови батерии?

— Съжалявам, че ти казах. Нелсън беше прав, като каза, че няма да го понесеш.

— О, така ли каза? Нашият личен господин Хладнокръвие.

— Така че само се успокой, аз ще се погрижа за застрахователните формалности и за всичко.

— А кой мислиш, че плаща за увеличението в застрахователните ставки?

— Ние — отговаря тя. — Двамата.

Епископалната църква „Сейнт Джон“ в Маунт Джъдж е малка църквичка, която не бе имала честта да бъде разширявана. Строена е през 1912 година в традиционния стил с ниски стени и стръмен покрив от тъмносив камък, донесен от северната част на местността, докато лютеранската църква е построена от местния червен варовик, а реформаторската в съседство до пожарната — от тухли. Бръшлянът избуява около заострените прозорци на „Сейнт Джон“. Вътре между скамейките от възлест орех е тъмно, а между прозорците с витражи, изобразяващи Исус, облечен в пурпурна роба в различни пози, има мраморни плочи в памет на мъртвите богаташи, които щедро са дарявали Църквата в дните, когато Маунт Джъдж е бил само едно модно предградие. МАЙТЛОУ. СТОУВЪР. ЛЕГЕТ. Английски имена в една немска околия, отишли си, за да придадат стил в царството на мъртвите, след като приживе прекарали по трийсет години като пазачи и черковни настоятели. Старият Спрингър бе направил своя принос, но дотогава местата между прозорците вече били запълнени.

Въпреки че сватбата е скромна, а булката е дъщеря на работник от Охайо, все пак в очите на някой случаен минувач събитието сигурно представлява ярка смела шумотевица пред ръждивочервените врати на църквата около четири часа на този двайсет и втори септември. Хората, минаващи оттам в този съботен следобед на път за Минит Март, биха изпитали силно желание да бъдат сред гостите. Органистът, преметнал червената си роба през ръка, се шмугва в една странична стаичка. Има козя брадичка. Дребен дрипав човечец в зелен гащеризон като горски дух чака Хари да се появи, за да му плати цветята. Мама беше казала, че от приличие трябва да украсят поне олтара; Фред би умрял, ако види, че Нелсън се жени в „Сейнт Джон“ пред неукрасен олтар. Двата букета с хризантеми излязоха 38,50 долара. Заека ги плаща с две нови двайсетачки, лош знак е, когато банката започне да изплаща с двайсетачки вместо с десетачки, и въпреки това банкнотата от два долара все още не се приема. Хората са суеверни. Това не трябваше да е голяма сватба. Но всъщност струва доста скъпо. Трябваше да наемат три стаи в мотела „Четирите сезона“ на шосе 422, една за госпожа Любел — дребна наплашена душица, която изглежда така, сякаш всички ще се нахвърлят с вилици върху нея, ако се откаже дори за секунда от леката си усмивка; една за Мелани, която дойде с госпожа Любел с автобус от Акрън, и за Пру, която се премести от стаята си — старата стая на Мелани, в която преди стоеше шивашкият манекен — заради пристигането на Мим от Невада. Беси и Дженис изобщо не я искат в къщата си, но Хари успя да се наложи, тя е единствената му сестра и единствената леля на Нелсън. Третата стая е за онази двойка от Бингамтън, чичото и лелята на Пру, които трябваше да пристигнат с кола днес, но в три и половина още не са пристигнали, докато Хари взе с королата двете момичета и майката, за да ги доведе в църквата. Главата му ще се пръсне, тази майка го притеснява, усмивката й е стояла толкова дълго върху лицето й, че е заприличала на хербаризирано цвете и тя сякаш изобщо не е от неговото поколение, прилича на стар вестник, който някой е използвал, за да покрие дъното на чекмедже, и после, докато разчиства къщата, се опитва да прочете. Пру явно е наследила хубостта си изцяло от баща си. В мотела жената непрекъснато се притесняваше, че бележките, които оставят за закъснелите й брат и сестра, не са достатъчно ясни, и започна да плаче, така че усмивката й се развали. Един кашон с почти най-доброто шампанско „Мъм“ чака отзад в кухнята на Джоузеф стрийт скромното събиране след сватбата, което никой не би нарекъл прием. Дженис и майка й решиха някакъв внук на Грейс Стул да сервира сандвичите. Той щеше да доведе и приятелката си в сервитьорска униформа. Освен това бяха поръчали торта от някакъв италианец от Единайсета улица, който взимаше по сто осемдесет и пет американски долара за една торта. За една торта; Хари не можеше да повярва. Всеки път, когато Нелсън се обърне, баща му олеква с цяла пачка.

Хари се спира за миг във високото, набраздено от редиците скамейки пространство на празната църква, чете плочите, слуша кикотенето на Супи в поздрав на трите нагласени жени в страничната стаичка, една от онези тайни стаички в църквите, в които хората се преобличат в дълги роби, а дяконите броят съдържанието на подносите с волни пожертвования, където се съхранява виното за причастието, за да не го изпият църковните прислужници, и където се подготвя цялото странно представление. Били Фознахт трябваше да е кум, но е заминал за Тофтс, така че техен приятел от Лейд Бек-Слим стои с карамфил на ревера, готов да посрещне гостите. Чувствайки се неловко от начина, по който косият му поглед бегло се спира върху него, Заека излиза навън и застава до вратите на църквата, чиято ръждивочервена боя, напечена от септемврийското слънце, излъчва топлина и му напомня как стоеше в новичката си кафеникава униформа през един ветровит ден в Тексас отстрани на бараките, на завет от вятъра, онзи постоянен вятър, който се изливаше от огромното топлото небе върху голата земя като носталгично хленчене на този войник, който никога не бе напускал Пенсилвания.

Застанал на това спокойно местенце, за да поеме глътка въздух, той се оказва в ролята на посрещач, когато гостите внезапно започват да прииждат. Величественият тъмносин крайслер на мама Спрингър спира отпред, стържейки гуми в бордюра, и трите възрастни дами вътре посягат към дръжките на вратите, за да излязат. На брадичката на Грейс Стул се вижда брадавица, но тя не е забравила как да показва трапчинките см:

— Обзалагам се, че с изключение на Беси аз съм единствената тук, която е била и на твоята сватба — казва тя на Хари на площадката пред църквата.

— Не съм сигурен, че аз самият бях там — отговаря той. — Как се държах?

— Много изискано. Всички си казахме: „Какъв висок съпруг за Дженис“.

— И си е запазил външния вид — добавя Ейми Герингър, най-тантурестата от трите жени. Лицето й е съживено с руж и някакво ронливо вещество с цвят на заливка за руска салата.

Тя силно го мушва в корема.

— Даже е добавил малко към вида си — остроумничи старата дама.

— Опитвам се да го сваля — казва той, сякаш й дължи обяснения. — Тичам почти всяка вечер. Кажи, Беси.

— О, и така ме плаши — подхваща Беси — след това, което се случи с Фред. А знаеш, че по него нямаше нищо излишно.

— По-полека, Хари — предупреждава Уеб Мъркет, който идва зад тях със Синди. — Казват, че от тичането можеш да увредиш червата си. Всичката кръв нахлува в дробовете.

— Хей, Уеб — раздразнено изрича Хари, — познаваш ли тъща ми?

— Приятно ми е — казва той, представяйки себе си и Синди на всички. Тя носи черна копринена рокля, с която изглежда като вдовица. Де да беше, Исусе. Косата й е бухната със сешоар, така че е загубила онзи вид на мокра видра, който Хари харесва. Горната част на роклята й се придържа от брошка с формата на пчела в най-ниската част на дълбокото V-образно деколте.

Приятелките на Беси зяпат галантния Уеб така омагьосано, че Хари им напомня:

— Влизайте направо, вътре има човек, който ще ви настани по местата.

— Искам да седна най-отпред — заявява Ейми Герингър, — за да мога да виждам онзи млад свещеник, за който Беси говори с такъв възторг.

— Май ще отложим голфа за днес — извинява се Хари на Уеб.

— О-о — обажда се Синди, — Уеб вече си вкара своите осемнайсет точки, отиде на игрището към осем и половина.

— Кого взехте на мое място? — пита Хари, изпълнен с ревност, неспособен да се довери на очите си, че няма да се насочат към загорялото деколте на Синди. Горната част на гърдите е най-хубавата, понякога зърната могат да са отвратителни. Точно над брошката пчела се вижда бяло петно, което дори горнището на банския скрива от слънцето. Малкото кръстче виси по-нагоре, точно под сексапилната вдлъбнатина на гръдната кост. Какъв бюст!

— Младият асистент игра с нас — признава Уеб. — Седемдесет и три, Хари, седемдесет и три, с топка в езерото на петнайсетата, толкова далеч удря.

Заека се чувства обиден, но трябва да поздрави семейство Фознахт, които напират отзад. Дженис не искаше да ги кани, особено след като решиха да не канят Харисънови, за да запазят тесния кръг, но след като Нелсън искаше Били за кум, Хари реши, че нямат друг избор, а освен това, въпреки че Пеги се е запуснала, винаги има някаква аура около жена, която някога е свалила всичките си дрехи заради теб, колкото и несполучливо да се е оказало.

Какво пък, по дяволите, това е сватба, така че се навежда и целува Пеги от едната страна на голямата влажна жадна уста, която добре помни. Тя е изненадана, лицето й е по-широко, отколкото си спомня, очите й влажно се вдигат към него след целувката, но тъй като едното е кривогледо, той така и не знае в кое да търси израз.

Ръкостискането на Оли е отпуснато и скъперническо — стиснат, жалък неудачник със стърчащи уши и мръсна като слама коса. Хари леко стиска кокалчетата на ръката му.

— Как върви музикалната история, Оли? Още ли свирука? — Оли е един от онези слаби типове, често срещащи се в Брюър, които са в състояние да уловят мелодии с всякакъв инструмент, но никога не успяват да изкарат пари от това. Работи в музикалния магазин „Плочи и акорди“, преименуван на „Фиделити Аудио“ на Уайзър стрийт близо до старото кино „Багдад“, където сега показват филмите за възрастни.

— Давай, Оли, ти ще бъдеш Елтън Джон на осемдесетте. Не, сериозно, как сте вие двамата? С Дженис все си казваме, че трябва да ви поканим на гости. — Само през трупа на Дженис.

Странно, само това единствено невинно чукане и на Дженис още й е криво, докато той е толкова дяволски опрощаващ по отношение на Чарли, който на практика е най-добрият му приятел в целия свят. А, ето го и Чарли.

— Добре дошъл на сливането — шегува се Хари.

Чарли се подсмихва и леко повдига рамене. Знае, че с този брак течението тръгва срещу него. Все пак запазва някаква резервираност, някакво солидно философско самообладание, което не му позволява да изпадне в паника.

— Видя ли кумата? — пита го Хари. — Мелани.

— Не още.

— Тримата отишли в центъра на Брюър снощи и се напили като порове, ако съдя по Нелсън. Как ти се струва това като поведение в нощта преди сватбата?

Главата на Чарли бавно се извърта в учтиво възмущение. Това старческо движение е нарушено от появата на Мим, облечена в някакъв крепиран тоалет с плисиран резедав панталон. Тя го сграбчва през гърдите и не иска да го пусне. Лицето на Чарли се напряга от страх, а Мим, за да не я познае той, притиска лице в гърба му и Хари се притеснява, че гримът й ще се размаже по гърба на Чарли. Мим вече излиза по всяко време на деня гримирана като вариететна актриса, всеки нюанс и всяка къдрица са точно на мястото; но всъщност всички кремове и боички в този свят на бурканчета не могат да прикрият отпуснатата кожа, а очертаването на очите с черен молив може и да е подходящо за онези съвсем зелени девойчета, но придава на тази четирийсетгодишна жена измъчен, втренчен вид на очите, сякаш шията й е впримчена в ласо. Зъбите й са оголени, докато продължава да държи Чарли, борейки се с него изотзад като единайсетгодишна хлапачка с лепенки по коленете. „Исусе“ — пъшка Чарли, виждайки ръцете й върху гърдите си с дълги като скакалци цикламени нокти, но не може да се сети коя от всички жени, които познава, е тази.

Смутен заради нея, притеснен заради него, Хари я моли:

— Хайде, Мими.

Тя не желае да го пусне, лицето й с дълъг нос и провокиращ грим е размазано и разкривено, но тя продължава да го стиска в хватката си.

— Хванах те — казва. — Гръцкият разбивач на сърца. Търси се за транспортиране на малолетна през щатските граници и за измами с употребявани коли. Сложи му белезниците, Хари.

Вместо това Хари слага ръце върху китките й, напипва гривни, които не би искал да огъне, върху ръцете й има злато на стойност хиляди долари, и разтваря прегръдката й, използвайки собственото си тяло като лост, докато Чарли, който добива все по-сериозен вид с всяка изминала секунда, стои изправен, закривайки с ръка крехкото сърце в гърдите си. Мим е жилава, винаги е била. Най-после откъсната насила, тя бързо се докосва тук-там, нагласявайки всеки косъм и гънка по себе си.

— Изплаши се, а, Чарли — подиграва му се тя.

— Коли на старо — казва й Чарли, изпъвайки ръкавите на сакото си, за да възстанови достойнството си. — Вече никой не ги нарича употребявани коли.

— На запад ги наричаме сандъци с лайна.

— Шшт — настойчиво шепне Хари, — вътре ви чуват. Ще започнат всеки момент.

Все още въодушевена от боричкането с Чарли и развеселена от изпълнения с възмущение съвестен мъж, в който се е превърнал брат й, Мим увива ръце около врата на Хари и го притиска силно. Воалите и плисетата на шикозния й тоалет шумолят, смачквайки се в гърдите му.

— Невъзпитаната сестричка си е останала невъзпитана сестричка — казва тя в ухото му.

Чарли се е вмъкнал в църквата. Затворените клепачи на Мим блестят на слънцето като петна върху асфалта след катастрофа на лъснати с вакса автомобили — Хари често вижда по магистралите тъмни извити следи от гуми и парчета смачкан метал, останали да показват мястото, където нещо немислимо внезапно се е случило на някого. И въпреки че се е случило, ежедневното движение по пътищата продължава. „Дръж ме, Хари“ — викаше тя някога — малката Мим в своята качулка, седнала между коленете му, когато шейната им се удари в купчината въглища в края на Джексън стрийт и около тях се разлетяха оранжеви искри. Няколко години преди това едно дете бе умряло, след като камионът с млякото го беше блъснал, докато се спускало с шейната си на същото място, и всички деца помнеха случая: безизразното лице на това дете се надвесваше над тях при всяка снежна буря. Сега Хари вижда влажния блясък по клепачите на Мим като по гърбовете на японските бръмбари, които се събираха върху големите тъмни листа на лозата около градинската беседка на семейство Болгър зад къщата. Вижда също как меката част на ушите й се е разтеглила от обиците й и как воланите й се тресат, докато диша тежко след глупавата си шега. Той вижда, че тя запада след всичките си прегрешения и тежки нощи и се превръща в жалка вещица, в една от онези жени, за които човек не може да повярва, че някога са били обичани, и единствено плътните кости на лицето, които е наследила от мама, я спасяват. Той се поколебава, преди да влезе вътре. Градът се вижда от църквата като широко стълбище от смесени покриви и стени, като развалина, върху която са измрели мнозина американци.

Чува, че се отваря страничната врата, през която органистът беше влязъл забързано, и поглежда да не би това да е Дженис, която го търси. Но излиза Нелсън. Нелсън в бежовия сватбен костюм от три части с тясна талия и широки ревери, който изглежда, сякаш му е голям, тъй като разкроените панталони почти покриват токовете на обувките му. Триста долара и дали някога ще го облече пак?

Както винаги, когато неочаквано види сина си, Хари чувства угризения, горната му устна помръдва като за поздрав, но момчето не поглежда към него, а сякаш души въздуха, оглежда тревата наоколо, поглежда надолу към къщите на Маунт Джъдж и после нагоре към небето над ръба на планината. Бягай, иска да извика Хари, но от устата му не излиза никакъв звук, усеща само силната миризма на парфюма на Мим, когато си поема дъх. Детето тихичко затваря вратата след себе си, без да разбере, че е било видяно.

Зад открехнатите ръждивочервени врати църквата мълчаливо се пълни за своето вечно дело. Светът ще се раздели между малцината събрали се в неделната атмосфера и всички останали разпръснати, неделно настроени щастливци, делничният ден продължава да се занимава със своето. Още от дете Хари ненавижда церемониите. Докосва ръката на Мим, за да я заведе вътре, и над златните нишки, вплетени в прическата й, вижда ниския мръсен стар форд комби с хромирания багажник на покрива, укрепен с груби зелени дъски да пълзи по улицата. Не успява да се обърне достатъчно бързо, за да види пътниците, зърва само едно сърдито лице, което зяпа през задния прозорец. Мъжествено лице, което принадлежи на жена.

— Какво има? — пита Мим.

— Не знам. Нищо.

— Изглеждаш, сякаш си видял призрак.

— Притеснявам се за хлапето. Ти какво мислиш за всичко това?

— Аз? Леля Мим? Струва ми се, че всичко е наред. Момичето ще поеме ръководството.

— Това хубаво ли е?

— За известно време. Трябва да го пуснеш, Хари. Животът на момчето си е негов. Ти живееш своя.

— И аз това си повтарям, но ми се струва, че така се опитвам да се измъкна.

Влизат. Жалка групичка глави стърчат отпред в дъното. Този тайнствен Слим с полегатите очи, сякаш е професионален разпоредител, придружава Мим по пътеката до втората редица и посочва на Хари с грациозен жест къде да седне — на първия ред, до Дженис. Мястото му го чака. От другата страна на Дженис седи другата майка. Госпожа Любел е бледа; и тя е червенокоса като дъщеря си, но нейната коса е изплакната до безцветни ситни къдрици; освен това тя не е висока, стройна и дългокрака като Пру. Хари не може да се освободи от мисълта, че изглежда като чистачка. Тя му хвърля своята изсушена, но странно съвършена усмивка, като тези от старите черно-бели филми, свенлива и в същото време уверена, като тънка нишка чиста музика. С тази усмивка вероятно е можела да води съвсем различен живот от този, който има. Дженис е отметнала глава назад и шепне нещо на майка си на реда зад нея. Мим се е озовала в същата редица с мама Спрингър и дружките й. Ставрос седи до семейство Мъркет на третия ред и може да гледа в деколтето на Синди, когато му доскучае, нека в крайна сметка види как изглеждат истинските клубни цици след всичките онези лозови сърми. Семейство Фознахт умишлено са настанени или са се настанили от другата страна на пътеката, където би трябвало да седят роднините на булката, ако имаше достатъчно роднини, и се карат шепнешком помежду си — множество категорични изсъскани реплики от страна на Пеги и стоическо, втренчено напред мърморене от страна на Оли. Органистът играе по скалата на някаква фуга, за да даде на всички възможност да се изкашлят и да прекръстосат крака. Върхът на яркочервената му козя брадичка достига почти до клавишите по време на по-нежните акорди. Начинът, по който докосваше копчетата на регистъра на органа, напомня на Хари за старата линотипна машина, която ползваше, лоста за определяне на разредката и как горещото олово изскачаше. Днес всичко се прави с компютърни ленти. Отляво на олтара един от големите бели панели с объл горен край се отваря, това е тайна вратичка като във филм на ужасите и от нея излиза Арчи Кампбел в черно свещеническо расо и бял стихар и епитрахил. За миг се усмихва със своята усмивка, изразяваща: „Кой? Аз да се притеснявам?“, с внезапно показващите се развалени зъби.

Нелсън го следва от вратата със сведена глава, без да поглежда към някого.

Слим се плъзга по пътеката, гъвкав като котка, и застава до него. Сигурно в свободното си време е крадец, на ръст е поне десет сантиметра по-висок от Нелсън. И двамата са с къси пънкарски прически. Косата на Нелсън се завива по особен начин отзад на врата, който Хари толкова добре познава, че гърлото му пресъхва, сякаш се е задавил с нещо.

Последният яден шепот на Пеги Фознахт утихва. През това време органът е утихнал. Повдигайки пълничките си ръце, Супи ги приканва да се изправят. На фона на шумоленето Мелани повежда Пру от друга странична врата покрай перилата на олтара. Тайната й бременност, която е всеобщо достояние, допълва красотата й. Облечена е в дълга до земята рокля от креп, чийто цвят мама Спрингър нарича овесена каша, а Дженис и Мелани — шампанско, с кафяв пояс около талията, който бяха решили да махнат, да не би да се окаже, че трябва да го вържат прекалено високо. Сигурно Мелани е сплела малките венци от полски цветя, вече поувехнали, които булката носи вместо диадема. Няма шлейф или було, само едно невидимо победоносно излъчване. Лицето на Пру е зачервено, морковената й коса гладко се спуска по гърба й, пригладена зад ушите, разкривайки нагъната мека мидена форма с мънички златни обици. Хари би могъл да я спре с ръка, докато минава покрай него, но тя не го поглежда. Мелани весело оглежда всички възрастни, дългите пръсти на Пру със зачервени кокалчета предават треперенето си на малкия й букет от маргаритки. Осанката, когато се изправя пред свещеника, е тежка, с онова величествено бавно спокойствие на жените, които носят не само себе си. Супи ги нарича „Скъпи възлюблени“. Гласът, бликащ от този дребен човечец, е удивителен, Хари беше забелязал това още вкъщи, но тук, в полупразната църква, отеквайки от неравните орехови повърхности, паметните плочи и високите извити покривни греди, под високия централен прозорец, изобразяващ Исус, излитащ в небето с групичка пастелни на цвят апостоли от ракетна площадка, гласът му се удвоява, обогатен от някаква тъжна плътна нотка, която Заека не бе доловил до този момент. Той сплотява и притиска разпръснатите гости в истинско паство, успокоявайки всякакъв страх, че тази церемония може да е някакъв фарс. Колкото и да се смеем на свещениците, те казват думите, които имаме нужда да чуем, онези, изречени от мъртвите. „Съюзът между съпруг и съпруга — обявява той със своя внушителен глас — е предвиден от Бог за тяхна обща радост.“ Сричките се сипят върху тях на пластове като маскираща пудра: охолство, беди, създаване на потомство, отглеждане. Единственият недостатък на Супи е, че примигва между фразите. Хари чува слабо изпъшкване зад гърба си — мама Спрингър е стояла на крака твърде дълго. Госпожа Любел от другата страна на Дженис е извадила мръсна кърпичка от чантичката си и попива лицето си с нея. Дженис се усмихва. В ъгълчето на устните й има тъмна вдлъбнатина. С малката бяла шапка, кацнала върху главата й като цвете, тя прилича на полинезийка.

Супи звънливо се обръща към гредите по тавана:

— Ако някой от присъстващите може да заяви причина, поради която двамата не могат да бъдат бракосъчетани, да говори сега или да замълчи завинаги.

Мълчание. Една скамейка изскърцва. Двойката от Бингамтън. Мъртвият Фред Спрингър. Рут. Заека се бори със собственото си налудничаво желание да се разкрещи. Гърлото го боли.

Сега свещеникът се обръща към двойката. Нелсън, застанал неловко отстрани с потъмнели очи и изкривен на ревера карамфил, се премества по-близо до Пру. Висок е колкото нея. Вратът му над яката изглежда толкова слаб и гол.

Към Пру е отправен въпрос. С изключително тихичък глас тя отговаря: „Да“.

Сега въпросът е насочен към Нелсън и желанието на баща му да изкрещи, да се превърне в разрушителния клоун се е трансформирало в нещо друго, в сърбеж в основата на носа, в напрежение в двата малки канала, намиращи се там.

„Съгласен ли си да обичаш, утешаваш, почиташ и пазиш тази жена и твоя съпруга в здраве и болест, отказвайки се от всички други, докато смъртта ви раздели?“

С глас, който прозвучава като нещо средно между гласа на Пру и този на Супи, Нелсън казва: „Да“.

И паренето в слузните му канали, и болката, стържеща в гърлото му, стават непреодолими, всички изоставени, болнави, презрени свидетели на този брак се търкулват напред в съзнанието на Хари сред кълба от ужасно осъзнаване, една горчива на вкус, внезапно осъзната маса от човешка тъга, изгарящо събрала се върху врата на Нелсън, докато той и момичето стоят мълчаливо, а останалите търсят и шумолят с дебелите си нови молитвеници, след като името и номерът на псалма са обявени. Супи извисява ангелски глас над разпилените им отговори. Съпруга, плодоносна мида. Заека не може да каже нищо — човекът, който се страхува от Бога — защото плаче, плаче, измивайки думите върху страницата, която е станала бяла и празна като бедната, безмълвна, крехка шия на Нелсън. Дженис го поглежда изненадана изпод бялата си шапка, а госпожа Любел му подава мръсната си кърпичка с тъжната си усмивка на чистачка. Той поклаща глава. Не, прекалено голям е, ще намокри плата със сълзите си, след това я взима и се опитва да попие този унищожителен прилив. Сълзите са отключили някакво безкрайно богато място, някакъв бездънен извор.

— Дано доживеете да видите децата на своите деца — казва Супи със своя богат мек, всеопрощаващ, вълшебен глас. — Нека има мир за Израел — добавя той.

А навън, когато всичко е приключило, пръстените са разменени, обетите — дадени с треперещи млади гласове под надвисналия великденски оцветен прозорец с космическата снимка на Христос и „Отче наш“ е промърморен докрай, и бедната двойка се е извърнала след задължителната целувка (бедният Нели, не можеше ли да е поне пет сантиметра по-висок?), за да се изправят вече като законно и мистично цяло пред малката тълпа, носеща тяхната кръв, тяхното племе, облаците са дошли заедно с лекия ветрец, който подухва привечер. Абсурдните сълзи са изсъхнали в дълги бразди по лицето на Хари и Мим отново идва, за да го утеши с една сестринска прегръдка. Всякакъв вид семейни нещастия са се случили от времето, когато бе държал малката й ръчичка. Не бяха предполагали какво мрачно бъдеще ще ги сполети, единственото му семе се оженва, встъпва в брак, в тази ежедневна обреченост, която те няма как да познават. Мим е слаба и крехка в прегръдката му, тя наистина се превръща в стара мома, дори една курва може да бъде стара мома. Като си помислеше само какво е трябвало да преглъща през всичките тези години. Малката му сестричка, която плаче заради неговите сълзи, там навън, където вятърът бързо ги пресушава, докато църковните усмивки на останалите гости пърхат около тях като пеперуди, родени да живеят един-единствен ден.

Ах, този ден, този празник, който са създали само заради себе си, тази обикновена събота, този последен ден на лятото. Карането един след друг до къщата на мама Спрингър през полегатите улици на града му се струва излишно прахосване на бензин. Хари и Дженис в королата следват синия крайслер на Беси, в случай че старата дама се блъсне в нещо, а зад тях Мим вози госпожа Любел в мустанга на Дженис с все още изкривен преден фар.

— Какво те накара да плачеш толкова? — пита Дженис. Свалила е шапката си и е изравнила бретона си с пръсти в огледалото за обратно виждане.

— Не знам. Всичко. Как Нели изглеждаше отзад. Просто не ти се вярва. Искам да кажа, че на тях наистина им хареса, на тази наша глупава малка тълпа, събрала се да гледа.

Тя мълчи и той поглежда косо към нея. Крайчето на малкия й език се е опряло в долната й устна — не иска да каже нещо неподходящо.

— Щом си толкова чувствителен, можеш поне да опиташ да не си толкова гаден с него във фирмата.

— Не съм гаден с него. На него не му пука за фирмата, иска само да се мотае наоколо, а ти и майка ти да го издържате, и най-лесният начин да замаже това е да се прави, че върши нещо във фирмата. Знаеш ли колко струва на фирмата онази негова авантюра с колите кабрио? Познай.

— Той каза, че така си го ядосал, че направо е полудял. Каза също, че си го направил нарочно.

— Четири хиляди и петстотин долара — толкова ни струваха онези сандъци с лайна, плюс всички части, които Мани трябваше да поръча, и времето, за да се монтират, и ето ти още една хилядарка.

— Нелсън каза, че моделът TR се е продал добре.

— Това беше имитация, вече не произвеждат такива модели.

— Той твърди, че тойотите са изгубили пазара и че датсуните и хондите се продават много повече на изток.

— Виждаш ли, ето затова с Чарли не щем хлапето във фирмата. Заради негативното мислене.

— Чарли казвал ли е, че не иска Нелсън във фирмата?

— Не точно с думи. Той е твърде готин като човек.

— Не съм забелязала да е чак толкова готин. Поне не в това отношение. Ще го попитам, като стигнем.

— Сега да не вземеш да се заяждаш с бедния Чарли само защото се е насочил към Мелани. Не знам какво е казвал за Нелсън.

— Насочил се към Мелани! Хари, минаха десет години. Трябва да спреш да живееш в миналото. Ако Чарли е решил да се прави на глупак, тичайки след някаква двайсетгодишна, това никак не ме вълнува. Щом веднъж си постигнал близост с някого, изпитваш към него само добри чувства.

— Какво значи това постигнал близост? Гледаш прекалено много телевизионни сериали.

— Това е просто фраза, която хората използват.

— Онези глупачки, с които се виждаш в клуба — Дорис Кауфман. Майната й.

Жегна го, че тя мисли, че живее в миналото. Защо той да е единственият, който плака на сватбата? Господин Добродушен. Господин Питомния. По дяволите всички!

— Е, поне Чарли е избегнал брака, което го прави по-малко глупак от Нелсън — казва той и включва радиото, за да сложи край на разговора им. Новините в четири и трийсет: земетресение в Хавай, отвличане на двама американски бизнесмени в Ел Салвадор, съветски танкове патрулират по улиците на Кабул след тайнствената смяна на ръководството на Афганистан миналата неделя. В Мексико — договор за природен газ, сключен с Америка, сочи вероятно дългосрочно облекчаване на енергийната криза. В Калифорния десетдневни горски пожари са унищожили повече декари, отколкото който и да било пожар от 1970 година насам. Във Филаделфия издателският магнат Уолтър Аненберг е дарил петдесет хиляди долара на католическата епархия на архиепископа, за да помогне при покриването на разходите за строителството на сцена, от която е планирано папа Йоан Павел Втори да води литургията на трети октомври. Аненберг, сериозно казва говорителката накрая, е евреин.

— Това пък защо ни го казват? — пита Дженис.

Божичко, толкова е глупава! Това осъзнаване го утешава. Той й обяснява:

— За да накарат нас, така наречените християни, да се почувстваме гадно, че сме такива скъперници по отношение на платформата на папата.

— Трябва да кажа — рече Дженис, че действително изглежда екстравагантно да се строи подобно нещо, което ще се ползва само веднъж.

— Такъв е животът — заключава Хари, спирайки до бордюра на Джоузеф стрийт. Пред номер 89 има толкова много коли, че той трябва да паркира почти до следващата пресечка, пред къщата, в която живеят лесбийките. Една от тях, тромава млада жена, облечена в армейски дъждобран, влачи по предната веранда голяма розова ролка изолационен материал с основа от фолио.

— Синът ми се ожени днес — импулсивно се провиква към нея Хари.

Съседката лесбийка примигва и след това вика:

— Желая й късмет.

— На него.

— Имам предвид булката.

— Добре, ще й предам.

Изражението на жената с присвити очи като на индиец в магазин за пури поомеква. Тя вижда Дженис да излиза от колата от другата страна и й подвиква:

— Джен, а ти как се чувстваш от тая работа?

Жена му толкова се забавя с отговора, че Хари отговаря вместо нея:

— Мисли, че е прекрасно, как иначе?

Това, което не може да проумее при тези лесбийки, е не защо не го харесват, а защо му се иска да го харесват. Защо само далечният звук от ударите на чуковете им го наранява, кара го да се чувства изолиран.

Някак си онзи Слим, шофиращ яркожълта кола, марка „Ле Кар“ с името й, отпечатано отстрани, е пристигнал от църквата с булката, младоженеца и Мелани преди Хари и Дженис; Оли и Пеги, също в техния канелено кафяв додж „Дар“, модел 73-та, с кръпка от фибростъкло върху бронята; дори Супи ги е изпреварил, тъй като пъргавият му малък черен опел „Манта“ със специален регистрационен номер „Сейнт Джон“ също е паркиран край бордюра от онази страна на клена, която мама Спрингър е гледала от предната спалня в продължение на трийсет години. Тези гости вече са изпълнили всекидневната, докато притесненото дребно пълно момиче, облечено в подобие на сервитьорска униформа, се опитва да разнася ордьоврите, струващи на Хари цяло състояние. Хари се промъква покрай тях, вдигнал лакти по стар навик от баскетбола, в случай че някой се опита да го парира, за да вземе шампанското от кухнята. Бутилки с шампанско „Мъм“ по дванайсет долара всяка на цена на едро запълват целия втори рафт на хладилника, подредени в поза 69 — обвити във фолио глави до тежки хлътнали дъна, красота. ШАМПАНСКО, ОСИГУРЕНО ЗА СВАТБА ПО СПЕШНОСТ, мисли си той. Енгстръм покрива сметката. Внукът на Грейс Стул, който се оказва едро хлапе — едва ли тежи по-малко от сто и петнайсет килограма, с гъста пиратска брада, пържи някакви дреболии в един тиган на печката и пече нещо, увито в бекон във фурната. Върху разклатения плот е отворена една бира, която е извадил от хладилника. Шумът от всекидневната продължава да се усилва и предната врата не спира да се отваря. Ставрос и семейство Мъркет следват Мим и квачките на мама в стаята и всички глупаци започват да се лигавят, когато гръмва първата тапа.

Боже, все едно свършваш — пяната не спира. Пластмасовите чаши за шампанско с кухи столчета, които Дженис бе намерила в „Акме“, са на кръглия китайски поднос върху шкафа зад бирата на внука на Грейс Стул — твърде далеч, за да може Хари да се пресегне, без да разлее малко жълтеникавокафява пяна по балатума. Чашите, докато ги пълни, му напомнят за златните монети, които векове са съхранявали ценността си, и вътре в него нещо отприщва тъгата му. По дяволите, какво пък, всички се носим заедно по течението. Междувременно във всекидневната мама Спрингър, изправена пред скрина, нервно предлага малък тост, завършващ с типичния за Пенсилвания немски: „Dir seid nur eins: halt es selle weg“.

— Какво значи това, мамо? — пита Нелсън, уплашен, че заговорничат за него, такова дете до пламенната зряла жена, за която налудничаво се ожени.

— Исках да кажа — отговаря Беси раздразнено, — че сега вие сте едно, запазете така нещата.

Всички надават одобрителни викове и отпиват, ако не са го направили вече. Грейс Стул се плъзга крачка напред в кръглото пространство, освободено пред скрина, сигурно е била страхотна танцьорка преди петдесет години — определен тип възрастни жени запазват глезените си тънки, и тя е от тях.

— Или както винаги са казвали — вдига тост тя: — Bussie waürt ows, koch dut net — целувките се изхабяват, готвенето — не.

Възгласите са още по-шумни. Хари отваря още една бутилка и се заема със задачата да се напие. Този топящ се царевичен чипс не е толкова зле, ако успееш да го поднесеш до устата си, преди да се разпадне в ръцете ти, а дребното пълно момиче има невероятен бюст. Всичките тези задници — поне от това няма недостиг — продължават да прииждат. Струва му се, че е минала цяла вечност, откакто лежеше буден, объркан от появата на Пру Любел в тази къща, понастоящем Тереза Енгстръм. Хари се оказва изправен до майка й. Той я пита:

— Идвали ли сте и преди в тази част на света?

— Само сме минавали от време на време — гласът й е тих повей и той трябва да се наведе, за да я чуе, като над леглото на смъртник. Колко тихо бе повторила обета си Пру по време на церемонията! — Родът ми първоначално е дошъл от Чикаго.

— Е, трябва да се гордеете с дъщеря си — казва й той. — Ние вече сме влюбени в нея.

Изричайки това, сам на себе си звучи като изпълнител на някаква роля; животът, както първоначално си мислехме, се състои само в това да си играем на възрастни.

— Тереза се опитва да постъпва правилно — изрича майка й, — но невинаги й е лесно.

— Така ли?

— Метнала се е на рода на баща си. От тези хора, които винаги стигат до крайности.

— Наистина ли?

— О, да. Упорити са. Човек не смее да им противоречи.

Очите й се разширяват. С тази жена има чувството, сякаш той и тя са предопределени да образуват заедно хартиена верига, но лепилото е слабо и брънките непрекъснато се разлепват. Не е лесно да се чуват в тази стая. Супи и онзи Слим в момента се кикотят заедно.

— Съжалявам, че съпругът ви не можа да присъства — казва Хари.

— Нямаше да съжалявате, ако го познавахте — спокойно отговаря госпожа Любел и разклаща чашата си, сякаш за да демонстрира колко е празна.

— Я дайте да ви налея още — Заека с ужас осъзнава, че тя би трябвало да е подходяща за него партньорка, колкото и възрастна да изглежда, тази жена е горе-долу на неговите години и че вместо да се сънува гол в някакъв измислен свят, пълен с момичета като Синди Мъркет и гаджето на внука на Грейс Стул, би трябвало наум да си ляга с подобни на госпожа Любел. Той се оттегля в кухнята, за да нагледа запасите от шампанско, и открива, че Нелсън и Мелани се занимават с бутилките. Плотът е покрит с онези малки телени мрежички, в които се оказва хваната всяка коркова тапа.

— Татко, може да не стигнат — проплаква Нелсън.

Тези двамата.

— Защо вие, деца, не минете на мляко — предлага той и взима бутилката от момчето. Тежка, зелена и студена като пари. Етикетът е гравиран върху стъклото. Неговият беден мъртъв татко никога не е пил такова шампанско през целия си живот — седемдесет години бира и ръждива вода. На Мелани казва:

— Онова твое скъпо колело още е в гаража.

— А, знам — казва тя, гледайки го невинно. — Ако си го взема обратно в Кент, някой ще го открадне.

Изпъкналите й кафяви очи не показват да е усетила, че е бил рязък. Чувствайки се предаден от нея, той й казва:

— Би трябвало да отидеш да поздравиш Чарли.

— О, ние вече си казахме здрасти.

Дали не е напуснала мотелската стая, за която той плащаше, и да е отишла да живее при Чарли. Хари не може да разбере. Сякаш за да оправи нещата, Мелани казва:

— Ще кажа на Пру, че може да ползва колелото, ако иска. Чудесно упражнение за онези мускули.

За кои мускули? Връщайки се във всекидневната, Хари открива, че никой не е бил така любезен да заеме мястото до майката на булката. Докато пълни подадената й с готовност чаша, той казва:

— Благодаря за кърпичката там в църквата.

— Сигурно е трудно — казва тя, поглеждайки към него вече по-свойски, — когато е едно дете.

Не е единствено, иска му се да й каже, но е по-пиян, отколкото възнамеряваше. Има една мъртва малка сестричка, погребана под хълма над нас и едно дългокрако момиче, бродещо из фермерския юг на Галилий. На кого му напомня тази госпожа Любел, която накланя така глава, поглеждайки нагоре? На Телма Харисън, до басейна. Може би трябваше да поканят семейство Харисън, но тогава щяха да се забъркат в разни истории, че ще обидят Бъди Ингълфингър, а и Рони щеше да се държи отвратително. Органистът с брадичката — него пък кой го покани? — се е присъединил към Супи и Слим и нещо в тяхното веселие кара свещеника да си спомни за дълга си към останалите. Той идва и се присъединява към Хари и майката — проява на християнско милосърдие.

— Е — внезапно изтърсва Хари пред него, — станалото, станало, а?

Беки вече е скелет, странно е като си помислиш. Нощничката, с която я погребаха, се е превърнала в паяжина. Малките ноктенца на ръцете и краката й — в късчета конфети, пръснати върху сатена.

Множеството потъмнели от тютюна зъби на преподобния Кампбел се показват в самодоволна усмивка.

— Булката беше прекрасна — казва той на госпожа Любел.

— Взела е ръста от рода на баща си — казва тя. — Както и правата си коса. Моята се къдри естествено, а на Франк стърчи нагоре, никога не успява да я накара да прилепне. Тереза не е чак толкова своенравна, защото е момиче.

— Направо е прекрасна — казва Супи, а усмивката му замръзва.

Хари се обръща към мъжа:

— Колко вдига този ваш опел?

Той изважда лулата от устата си, за да отговори:

— Надолу-нагоре по тези хълмове няма да е оптимално. Бих казал петдесет-шейсет километра в час най-малко. Непрекъснато спирам и тръгвам и само с тези кратки пътувания въглеродът се натрупва.

Хари му казва:

— Знаете ли, че японците правят тези коли, въпреки че „Буик“ ги продава. Чувам, че няма да внасят други след модела от 1980 г. Това ще затрудни намирането на части.

Супи се развеселява, блестящите му очи говорят на госпожа Любел. Към Хари той се обръща с привидна сериозност и пита:

— Да не би да се опитвате да ни продадете тойота?

Като се замисли, мама също се превръща в скелет. Онези едри кости в пръстта, като кости на динозавър.

— Ами — казва Хари — имаме един нов малък модел с предно предаване, наречен „Терсел“. Не знам откъде ги измислят тези имена, но няма значение. Прави над седемдесет километра на галон по магистралата и си е достатъчно голяма кола за сам човек.

Чакат Възкресението. Ами ако никога не настъпи?

— Ами ако се оженя? — протестира дребният мъж. — И се сдобия с огромно потомство?

— Точно това трябва да направите — неочаквано се обажда госпожа Любел с тънък гласец. — Свещениците се отказват от църквата на тълпи, защото ги хваща краста. Всичкият този секс във филмите, в книгите, навсякъде, даже по телевизията в късните часове — нищо чудно, че не могат да устоят. Трябва да сте благодарен, че не чувствате такова противоречие.

— Често съм си мислел — казва й Супи с приглушен вариант на великолепния си глас от сватбената церемония. — От мен би излязъл чудесен поп. Обожавам структурата.

Заека се обажда:

— Току-що в колата чухме, че във Филаделфия Аненберг е дал на католиците петдесет хиляди, за да построят платформата за папата без цялото „квичене“ от страна на Движението за граждански свободи.

Супи изсумтява:

— Знаеш ли колко публичност ще му спечелят тези петдесет хиляди? Това е истинската сделка.

Слим и органистът като че ли обсъждат дрехи, опипвайки ризите си. Ако му се наложи да разговаря с органиста, Хари може да го попита защо не е изсвирил „Ето идва булката“. Госпожа Любел се обажда:

— Те искаха папата да дойде до Кливланд, но предполагам, че все някъде е трябвало да спре.

— Чувам, че щял да ходи в някаква забутана ферма — казва Хари.

Супи докосва майката на булката по китката и накланя главата си, сякаш да покаже на Хари начеващото си плешиво петно.

— Господин Аненберг е нашият бивш посланик в двореца на Сейнт Джеймс в Англия. Носи се слух, че когато представял акредитивните си писма на кралицата, тя подала ръка, за да я целуне, а той вместо това се здрависал и казал: „Как сте, кралице?“.

Добре докарва провлечения говор. Госпожа Любел внезапно се изсмива, от нея се откъсва хихикане, което явно страшно я засрамва, тъй като бързо прикрива устата си с юмрук. На Супи смехът й му допада и той й отвръща с дълбок смях. Ако така ще продължават, Заека смята, че може да ги остави да се забавляват, и използвайки Супи като спасителен пояс, се измъква. Надзърта над скупчените глави, търсейки празно пространство. Във всекидневната винаги е тъмно, независимо колко лампи светят и кое време на деня е; дърветата и верандата отнемат от слънчевата светлина. Един ден би искал да има къща с много светлина, която пада върху елегантни квадратни плоскости. Защо да се погребваш жив?

Мама Спрингър е приклещила Чарли в интимен разговор при скрина, лицето й е подпухнало и лилаво като гроздово зърно от напрежението на недоловимите думи, които поднася в ухото му; той учтиво клати глава, някога голяма като на овен, а сега смалена като на стар козел; той кима почти алчно, като кокошка, която кълве царевични зърна. Отпред, очертани на фона на матирания прозорец, семейство Мъркет са хванали Фознахтови, старият Оли несъмнено уведомява тези непознати хора колко находчив музикален човек е, а Пеги ентусиазирано говори, допълва го, запазвайки за себе си факта какъв некадърен плъх е той вкъщи. Семейство Мъркет принадлежат към новия кръг в живота на Хари, а Фознахтови към стария и на него му става неприятно, като гледа как те влизат в допир, и въпреки че чукането с Пеги онзи път бе доста добро, той не иска тези стари лепки от гимназията да пропълзяват в компанията му от клуба, и все пак вижда как ласкателствата вършат работа — ласкателствата и шампанското. Оли гледа влюбено Синди (не смей да я пожелаваш!), а Пеги се лигави с Мъркет с кравешки очи. Тя би се сложила на всекиго, Оли сигурно не успява да я задоволи, вероятно има от онези много тънки издължени пениси.

Хари се чуди дали няма да е по-добре да отиде да развали постановката, но предчувства стена от подигравки, през която е твърде омаломощен да си пробива път след всичките тези сълзи в църквата и спомените за Беки и татко, и мама, и дори стария Фред, които не са тук. Мим седи на дивана с Грейс Стул и онази другата възрастна женица — Ейми и — Божичко! — те като че ли наистина се забавляват тихичко, докато двете напомнят на Мим каква е била като дете, а диалектът на провинция Даймънд и начинът им на изразяване непрекъснато я разсмиват. Цялата гримирана и издокарана като обвита във фолио за саксии, тя им напомня за фльорците, които денонощно гледат телевизия, бедните душици, те дори не знаят, че те самите са фльорци, тези прочути жени, които играят в „Да изпреварим часовника“ и „Холивудски площади“, или намигат на Мърв или Майк, или Фил, седейки в малките кресла на телевизионните предавания, докато коленете им стърчат нагоре. Всички те са стигнали дотам по гръб, но на никого вече не му пука. Времето е настигнало Мим и я е сложило на сивия диван редом до хората, които посещаваха църквата. Нелсън и Мелани и внукът дебелак на Грейс Стул още са в кухнята, а приятелката му, след като е обиколила с почерпката в неудобен малък съд за притопляне, който държеше под циците си с приставка за сос от кетчуп, явно се е отказала и се е присъединила към тях. Те са си занесли там малкото портативно телевизорче „Сони“, на което Дженис понякога гледа повторенията на Карол Бъркет, докато приготвя вечерята, и от звуците — насърчителни викове, оркестър — става ясно, че тези безполезни пияни хлапета са включили мача „Пен Стейт“ срещу „Небраска“. Междувременно Пру в сватбената си рокля с цвят на шампанско, малкият венец вече свален от главата й, стои сама до тройната лампа и разглежда онази тежка зелена стъклена топка на мама Спрингър с капката въздух, запечатана в нея, като я върти под бледата светлина с дългите си порозовели ръце, където сега проблясва венчална халка. Сред групичката на Фознахтови и Мъркетови, към които сега се е присъединила Дженис, избухва смях. Уеб се промъква към Хари на път за кухнята с пластмасови чаши в ръце:

— Какво ще кажеш за този откачен Роуз? — пита той, колкото да каже нещо.

Пит Роуз напоследък е вкарал около шестстотин и му трябват още само четири попадения, за да стане първият играч на всички времена, успял да постигне двеста попадения в десетте важни сезона на лигата. Но това няма чак такова значение, отборът на Филаделфия е с дванайсет и половина гейма напред.

— Такъв позьор — казва Заека, както някога, преди близо трийсет години, говореха за него.

Вероятно поради очевидната си бременност Пру се стеснява да си проправи път между тълпата, за да се присъедини към останалите от нейното поколение в кухнята. Хари отива до нея и се навежда да целуне скромната й топла буза, преди да се е осъзнала; шампанското улеснява нещата.

— Нали трябва да целунем булката? — казва той.

Тя обръща глава и му отправя онази усмивка, която в началото се колебае и след това внезапно се разширява. Очите й са добили зелен оттенък от взиране в стъклото, това лъскаво яйце, което Хари неведнъж е смятал за добра идея да разбие в черепа на Дженис.

— Разбира се — казва Пру. Опряно в корема й, украшението излъчва от капката в центъра си блед лъч светлина. Той осъзнава, че тя е усетила приближаването му с периферното си зрение, но е застинала неподвижно като изплашена сърна. Сред тези странни хора и съдбата й, подпечатана в църквата, разбира се, че ще се страхува. Заекът се опитва да успокои снаха си:

— Обзалагам се, че си уморена. Не ти ли се спи ужасно? Доколкото си спомням, на Дженис непрекъснато й се спеше.

— Чувствам се неловко — споделя Пру и връща зелената стъклена сфера върху масичката, която е с формата на дървено листо около стъблото на високата лампа. Внезапно пита:

— Мислите ли, че ще направя Нелсън щастлив?

— О, разбира се. С хлапето веднъж дълго си говорихме. Той те обожава.

— Не се ли чувства хванат в капан?

— Ами, честно казано, и аз това се чудех, защото на негово място аз може би щях да се чувствам така. Но честен кръст, Тереза, това явно не го притеснява. Още от малък винаги е притежавал чувство за справедливост, а в този случай явно смята, че справедливото е правилно. Слушай, недей да се тормозиш. Единственото, което притеснява Нелсън в момента, е собственият му баща.

— Той ви обожава — казва тя, а гласът й е много тих да не би повтарянето на думите му да прозвучи безочливо.

Хари изсумтява; обича, когато жените му отговарят дръзко, а той приема с благодарност всякакъв признак на живот конкретно от тази жена.

— Всичко ще се нареди — обещава той, въпреки че уплашеното излъчване на Тереза остава все така наситено и заплашва да обхване и него. Когато момичето се осмелява да се усмихне истински, той вижда, че зъбите й са имали нужда от шини, но не са ги получили. Вкусът на шампанското постоянно му напомня за бедния татко. Бира и ръждива вода, и консервирана гъбена супа.

— Опитай се да се забавляваш — казва на Пру и прекосява претъпканата стая, заобикаля шумната компания на Мъркетови-Фознахтови-Дженис и стига до дивана, където Мим седи между двете възрастни дами.

— Да не влияете лошо на сестричката ми? — пита той Ейми Герингър.

Докато Грейс Стул се смее на думите му, Ейми се опитва да се изправи.

— Не ставай заради мен — казва й Заека. — Просто дойдох да видя дали нямате нужда от нещо.

— Това, от което се нуждая — изпъшква Ейми, все още мъчейки се да се изправи, така че той я издърпва, — трябва сама да си го взема.

— И какво е то? — пита той.

Тя го поглежда със стъклен поглед, като Мелани, когато й каза да пие мляко.

— Повикът на природата — отговаря жената, — би могло да се каже така.

Грейс Стул протяга ръка и когато той я поема, за да я издърпа от стола, тя му се струва странно топла, като износен камък, обвит във фина суха хартия.

— Най-добре да кажа довиждане на Беки — казва тя.

— Тя е ето там, прогаря ушите на Чарли Ставрос от приказки — показва й Хари.

— Да, и вероятно вече е казала твърде много.

Тя като че ли е наясно с темата, или пък така си въобразява. Той се свлича уморено на дивана до Мим.

— Е? — пита тя.

— Остава ми само да омъжа и теб — отговаря той.

— Всъщност са ми предлагали един-два пъти.

— И ти какво отговаряш?

— На моята възраст ми се струва твърде ангажиращо.

— Добре ли си със здравето?

— Гледам да съм добре. Вече не пуша, забеляза ли?

— А това късно лягане, да стоиш будна до среднощ, за да гледаш „Старите сини очи“. Между другото знаех, че му викат „Старите сини очи“, но не знаех за кои точно става въпрос. Мислех, че може да са се появили други.

Когато й се беше обадил с междуградски разговор, за да я покани на сватбата, тя му беше казала, че има среща с много скъп приятел, за да гледат „Старите сини очи“, и той я беше попитал: „Кой е Старите сини очи?“. Тя отговори: „Синатра, глупако, къде си проспал целия си живот?“. И той й беше казал: „Знаеш къде, точно тук“, а тя му отговори: „Да, личи си“. Божичко, обича я тази Мим, в края на краищата никой не те разбира така добре, както собствената ти кръв.

Мим пояснява:

— Отспивам си през деня. Както и да е, вече не съм на скоростното платно, вече съм бизнесдама. — Тя посочва към другия край на стаята. — Какво се опитва да направи Беси? Май е решила да не ми позволи да говоря с Чарли. Вече цял час го тормози.

— Нямам представа какво става.

— И никога не си имал. Всички те обичаме заради това.

— Засрами се. Хей, как ти се струва новата Дженис?

— Какво й е новото?

— Не забелязваш ли? По-самоуверена е. Някак по-женствена.

— Костелива е като орех, Хари, и винаги ще си остане такава. Винаги си я съжалявал. Напразно.

— Липсва ми татко — внезапно казва той.

— Все повече заприличваш на него. Особено в профил.

— Никога не е имал корем като моя.

— Нямаше зъби да дъвче всички тези лакомства, които ти обичаш.

— Забелязваш ли, че тази Пру прилича малко на него? Има мамините големи червени ръце. Искам да кажа, че прилича на Енгстръм повече, отколкото Нелсън.

— Вие мъжете харесвате корави жени. Извъртяла му е номер, който мислех, че вече не минава.

Той кима, представяйки си как през нейните очи беззъбият профил на баща му се приближава към неговия.

— Ужасно е изплашена.

— А ти как си? — пита Мим. — Ти какво правиш напоследък, за да си храниш душата?

— Играя голф.

— И още чукаш Дженис.

— Понякога.

— Вие двамата. С мама не ви давахме повече от шест месеца, така както те хвана в капана.

— Може би аз сам се хванах. А с теб какво става? Как си с парите, там във Вегас? Наистина ли имаш козметичен салон или това е просто параван за големите риби?

— Притежавам трийсет и пет процента. Това получих, задето съм параван на големите риби.

Той кима отново:

— Звучи познато.

— Чукаш ли някоя друга? На мен можеш да кажеш, утре се качвам на самолета. Какво мислиш за широкия задник там, онази с дръпнатите очи?

Той клати глава:

— Не и след Джил. Онова наистина ме разтърси.

— Добре, но минаха десет години, не е нормално, Хари. Оставяш се да те превърнат в глупак.

— Спомняш ли си — пита той — как ходехме да се пързаляме с шейна по Джексън стрийт? Често се сещам за това.

— Било е един-два пъти, тук никога не вали сняг, за бога. Ела при мен на езерото Тахо, ето там има сняг. Ще идем до Алта или Таос, трябва да ме видиш как карам ски. Ела сам, ще те уредим с някоя наистина готина мацка. Руса, брюнетка, червенокоса, каквато искаш. Добро, чистоплътно провинциално момиче. Нищо вулгарно.

— Мим — казва той, изчервявайки се. — Ти си невъзможна.

Иска да й каже колко я обича, но при входната врата настъпва някакво оживление.

Слим и органистът си тръгват заедно и на вратата се сблъскват с възрастна двойка, която от известно време звъни на изключения звънец. Изглеждат сякаш продават енциклопедии, само че хората не го правят по двойки, или пък обикалят от врата на врата да събират пожертвования за „Свидетелите на Йехова“, само че вместо „Стражевата кула“ държат голям сватбен подарък в сребриста опаковка. Това е двойката от Бингамтън. Завили са по грешната пресечка от Североизточното шосе и се загубили в Западна Филаделфия. Веднъж влезли във фоайето, жената рони сълзи на облекчение и умора.

— Квартал след квартал чернокожи — казва мъжът, описвайки приключението им, все още объркан.

— О, — провиква се Пру от другия край на стаята. — Чичо Роб! — И се хвърля в прегръдките му.

Мама Спрингър е осигурила на младата двойка къщата в Поконос за медения им месец през тези последни златни седмици на хубаво време — брезите започват да жълтеят, саловете и канутата са изтеглени на брега на езерото. Нищо от това няма да бъде оценено от хлапето, ще извадят късмет, ако не изгори вилата до основи, унищожавайки мозъка и гените си с марихуана. Но това някак не засяга Хари. Сега, когато Нелсън се ожени, в съзнанието му сякаш се затвори някаква врата, все едно най-накрая е изплатил някакъв дълг и мислите му отново се насочват към онази ферма на юг от тук, където друго негово дете вероятно броди, броди и чака животът му да започне.

Една вечер, когато по телевизията не дават нищо, което да й хареса, мама Спрингър свиква малък съвет във всекидневната, вдигнала краката си, увити в бинтове с телесен цвят — нещо ново, предписано от лекаря й — върху възглавничката, оставяйки креслото за мъжа в къщата. Хари се опитва да си представи цяло създание, направено от плътта, която производителите на бинтове се опитват да пресъздадат — това би направило даже Хълк[21] да изглежда здрав. Дженис седи на дивана с вечерното си питие — някаква бяла кремообразна отрова, ферментирала от кокосово мляко, която децата са донесли вкъщи. Прилича на момиче до майка си, подгънала крака под себе си. Хубави, стегнати крака. Запазила ги е и затова й сваля шапка, пияна или не през повечето време. Пък и какво повече можеш да искаш от жена си, освен да стои до теб и да чака с теб какво ще се случи по-нататък? Мама Спрингър обявява:

— Сега трябва да решим какво ще правим с Нелсън.

— Да го пратим обратно в колежа — заявява Хари. — Тя си била взела апартамент там, така че сега двамата могат да се преместят.

— Той не иска да се връща — казва им Дженис не за първи път.

— И защо, по дяволите? — въпросът все още го вълнува, макар да знае, че е победен.

— О, Хари — уморено изрича Дженис, — никой не знае. Ти не си ходил в колеж, защо той трябва да ходи?

— Точно затова. Виж мен. Не искам да живее моя живот. Аз го живея и това е достатъчно.

— Скъпи, казах го от негова гледна точка, а не за да споря с теб. Разбира се, че с мама предпочитаме да завърши „Кент“ и да не се беше захващал с тази секретарка. Но нещата не стоят така.

— Не може да се върне в колежа със съпруга, сякаш нищо не се е случило — заявява Беси. — Там я познават като една от служителките и мисля, че той би се притеснявал. Трябва му работа.

— Чудесно — казва Хари. Доставя му удоволствие да упорства, да остави жените да се справят с конструктивното мислене.

— Може би тъстът му ще му намери работа в Акрън.

— Нали видя майката? — казва мама Спрингър. — Оттам не може да се очаква нищо.

— Чичо Роб обаче беше наистина съвременен човек. Какво прави там в обувната фабрика? Пробива дупки за връзките?

Дженис имитира равния, решителен глас на майка си:

— Хари, Нелсън трябва да дойде да работи във фирмата.

— О, Господи. Защо? Защо? Тази страна е огромна. Има стари фабрики, нови фабрики, ферми, магазини, защо не може мързеливият досадник да си намери работа някъде в тях? През всичките тези лета, когато беше във ваканция от колежа, никога не си е намирал работа. Не е работил нищо, откакто продаваше онези вестници, когато беше на четиринайсет и искаше да си купи плочи на „Бийтълс“.

Дженис се обажда:

— Отиването в Поконос за по един месец всяко лято означаваше, че не може да си намери нищо кой знае колко сериозно, често се оплакваше от това. Освен това е вършил разни работи. Известно време гледаше деца там и помагаше на онзи учител от гимназията, който си строеше къща със слънчеви батерии и мазе, пълно с камъни да му съхраняват топлината.

— Защо тогава не се захване с нещо такова? Ето там е бъдещето, не в продажбата на коли. Колите приключиха. Купонът свърши. След двайсет години ще има само обществен транспорт. Даже след десет. Защо не се запише на вечерен курс и не се научи да програмира на компютър? Ако погледнеш обявите за работа, само това се търси — компютърни програмисти и електронни инженери. Спомняш ли си как Нелсън монтира всичките онези хай-фай компоненти и даже свърза колоните на верандата? Някога ги можеше тези работи, какво стана?

— Стана, че порасна — отвръща Дженис, довършвайки кокосовия ликьор, като накланя глава толкова силно назад, че разкрива бледите пръстени по шията си, които, когато главата й е в нормално положение, са бръчки. Езикът й тършува из дъното на чашата. Сега, когато Нелсън и Пру са част от семейството, Дженис пие по-свободно, те седят и се напиват, докато чакат да започне „Джони Карсън“ или „Сатърдей Найт Лайв“, започнала е пак да пуши повече от кутия на ден, въпреки че Хари я тормози да ги откаже. Сега в този разговор тя се държи сякаш той е някаква природна аномалия, която с отегчение трябва да оставят да следва естествения си ход.

Вбесява се все повече:

— Предложих му да му намеря работа в сервиза, там има отдел, в който винаги могат да намерят място за нов човек, а Мани за нула време щеше да го обучи за напълно квалифициран механик. Знаеш ли по колко печелят вече механиците на час? По седем кинта, а на мен ми струват по осем, с всичките тези надбавки. Щом започнат да си надвишават нормата, получават бонуси. Най-добрите ни момчета носят вкъщи по над петнайсет хиляди годишно, а двама-трима от тях не са по-големи от Нелсън.

— Нелсън не иска — отсича Дженис — да бъде мръсен механик като теб.

— Най-щастливите дни в живота ми — лъже той — бяха, когато работех с ръцете си.

— Не е лесно — решава мама Спрингър да сподели с тях — да си стара и да си вдовица. За всичко, което правя, след като съм се помолила на Бог, се питам: „Сега какво би искал Фред?“. И знам с абсолютна сигурност, че в този случай той би искал малкият Нели да дойде да работи във фирмата, щом такова е желанието на момчето. Много от днешните млади мъже не биха искали такава работа, те не притежават дебелокожието, нужно на един търговец, а и работата не е толкова лъскава, освен ако не започнеш да следваш задницата на коня по цял ден, както правеха хората от моето поколение.

Заека се наежва, изпълнен с нетърпение:

— Беси, всяко поколение си има своите проблеми, всички започваме от самото начало. Погледни фактите. Колко ще плащаш на Нелсън? Каква заплата, каква комисиона? Знаеш каква е границата на печалбата на дилъра. Три процента, три мизерни, нищожни процента, а и те са сведени до нула от купищата нови постоянни разходи, които не можеш да прехвърлиш при тези фиксирани цени на тойотите. Увеличаването на цените на петрола влияе върху всичко през петте години, откакто съм началник, разходите за отопление са се удвоили, цената на електричеството се увеличава, разходите за доставка растат и всички тези увеличения за социалните осигуровки и вноските за безработни, които трябва да се плащат, за да могат всички лентяи в тази държава да запазят яхтите си, или каквото имат там. Половината млади хора в тази държава ходят на работа, колкото да покрият разходите за безработните, а сега лихвата върху инвентара направо стига небесата. Точно като онази история във Ваймар, спестяванията на хората отиват на боклука, всички са наясно, че се задава такава рецесия, че ще ти се накъдри перуката. Икономиката пропада, мамо, не можем да се справим, липсва ни дисциплината на японците и германците. На всичкото отгоре искаш да наема тази мъртва тежест, която по някаква случайност е мой син.

— В отговор на въпроса ти — казва мама, пъшкайки, докато премества болния си крак върху възглавничката — минималната надница ще бъде три и десет на час, така че, ако работи по четирийсет часа седмично, ще трябва да му даваш по сто двайсет и пет долара на седмица, а бонусите ще трябва да изчислиш по обичайната формула. Сега те не са ли около двайсет процента от общата печалба от сделката и след определен минимум стават на двайсет и пет? Спомням си, че бяха фиксирани пет процента от чистата сума от продажбата, но Фред беше казал, че по някаква причина така не може да се прави с чуждестранните коли.

— Беси, с цялото ми уважение, и знаеш, че те обичам, но ти си луда. Ще плащаш на Нелсън по петстотин долара на месец като начало и освен това му определяш комисиони. Та той ще печели по хиляда долара на месец за това, че ще носи на фирмата само две хиляди и петстотин долара печалба. За да плащам на Нелсън толкова пари, той ще трябва да продава в зависимост от съотношението между нови и употребявани коли между седем и десет коли месечно, и то във фирма, която не успява да продаде и двайсет и пет коли месечно.

— Е, може би с Нелсън ще продавате повече.

— Мечтателка — казва й Хари. — Детройт най-накрая успя да оборудва цеховете си да произвеждат малки коли за без пари, а всеки момент ще излязат по-строги данъци за внос. Двайсет и пет коли месечно е максимумът, честна дума.

— Хората, които помнят Фред, ще се радват да видят Нелсън там — настоява тя.

Дженис се обажда:

— Нелсън казва, че базисната цена на новите тойоти е поне хиляда долара.

— Това е луксозен модел с всички екстри. Хората, които купуват тойоти, не се интересуват от екстри. Продаваме предимно базови короли — една на всеки четири. И дори при по-големите модели транспортните разходи стигат двеста долара. На бройка, както са тръгнали да хвърчат парите, по дяволите!

Тя е упорита и тъпа:

— По хиляда за кола — казва — означава, че ще трябва да продава само по пет коли месечно, както го изчисляваш.

— А Джейк и Руди? — вика той. — Как би могло хлапето да продаде дори пет коли, без да открадне частта на Джейк и Руди? Слушайте, ако вие двете искате да знаете кои са верните ви служители, това са Джейк и Руди. Работят по всяко проклето време, когато ги накараш, по цели нощи и събота и неделя, лежат на пода, работят на две места, за да компенсират нископлатените часове, които ги карате да работят. Руди държи малка работилничка за колела в гаража си, в днешно време всички се молят за помощи, а те все още взимат по седемдесет и пет основна заплата и по долар и петдесет отгоре. Не можете да изгоните такива момчета на улицата.

— Не мислех точно за Джейк и Руди — обажда се мама Спрингър и с гримаса намества единия си глезен върху другия. — Колко изкарва Чарли?

— А, тази няма да я бъде. Това вече сме го обсъждали. Ако Чарли си отиде, тръгвам си и аз.

— Просто информативно.

— Ами Чарли успява да си изкара по сто и петдесет на седмица. Излиза малко над двайсет хиляди годишно с бонусите.

— Е, тогава — произнася мама Спрингър, отпускайки глезена си обратно в предишното положение — всъщност ще спестиш пари, ако наемеш Нелсън вместо него. Той се интересува от коли втора употреба, а това е специалността на Чарли, нали така?

— Беси, не мога да повярвам. Дженис, говори й за Чарли.

— Говорили сме, Хари. Преиграваш. Мама говори с мен и аз си мисля, че малко промяна може да е от полза за Чарли. Тя също така е говорила с Чарли и той е съгласен.

Хари не вярва:

— Кога си говорила с Чарли?

— На сватбеното тържество — признава мама Спрингър. — Видях, че ни поглеждаш.

— Е, бога ми, и какво му каза?

„Ега ти възрастната дама — мисли си Хари, — гуменки, бинтове, памучната й рокля се е вдигнала над коленете, пухкава шия, смешни очила със сребърни рамки и всичко останало.“

От време на време през някоя зима, след като Фред умря, тя идваше във фирмата, облечена в палтото си от норки, което той й беше подарил за двайсет и пет годишнината от сватбата. Космите по палтото й блестяха като стоманени игли, като сигнал, пропукващ от контролна кула.

Тя отговаря:

— Попитах го как е със здравето.

— Така сме се разтревожили за здравето на Чарли, че човек би решил, че е в инвалидна количка.

— Дженис ми каза, че дори преди десет години е пиел нитроглицерин. За мъж, който тогава е бил едва трийсетинагодишен, това не е добре.

— Е, и какво каза той, как е със здравето?

— Горе-долу — отговаря мама Спрингър, разтегляйки сричките по местния изговор. — Горе-долу. Самата Дженис твърди, че се оплакваш, че вече не си върши работата и само седи сгушен зад бюрото си, което би трябвало да остави на Милдред.

— Аз ли съм казал това? — Той поглежда към Дженис — предателката му. Винаги е смятал мургавата й кожа за типична черта на Спрингърови, но, разбира се, старият Спрингър беше русоляв, с тънка розова кожа. Кръвта на майка й, на Кьорнерови е определила тена й.

Тя нетърпеливо тръска цигарата си в пепелника.

— Неведнъж — отсича.

— Е, не съм имал предвид, че майка ти трябва да уволни човека.

— Думата „уволнявам“ не е използвана — казва мама Спрингър. — Фред никога не би уволнил Чарли, освен ако личният му живот напълно не излезе от контрол.

— Човек трябва доста да се изхвърли, за да излезе от контрол. — Хари негодува, че нещата стоят така. Опитал се бе да се забавлява твърде рано. Мама Спрингър тромаво премества тежестта си на дивана:

— Е, трябва да кажа, че тичането след онова момиче до Охайо…

— И до Флорида я заведе — добавя Хари толкова бързо, че и двете жени зяпват в него с черните си като копчета очи. Вярно е, това го дразни повече, отколкото е редно, тъй като самият той така и не бе харесал Мелани особено, а не би имал къде да я заведе така или иначе.

— Говорихме и за Флорида — казва мама Спрингър. — Питах го дали не би се чувствал по-добре там на юг през идващата зима. Зетят на Ейми Грингър, който работеше в азбестовата фабрика в Ню Джърси, докато не стана онази страшна работа, се е пенсионирал там с обезщетението, а няма и петдесет. Тя казва как той й разказал, че сега там ходели много млади хора, за да печелят от петролната криза, а не само старци като във вицовете, така че може да се намери работа. Чарли е умен, Фред разбра това още от самото начало.

— Той има майка, мамо. Възрастна гъркиня, която не говори английски и почти не е излизала от Брюър.

— Е, може би е време да излезе. Знаеш ли, хората си мислят, че ние, възрастните сме инертни, но сестрата на Грейс Стул, която е по-възрастна от нея и имай предвид, е погребала двама съпрузи в района, отиде да види сина си във Финикс и там толкова й харесало, че си купи собствена къща, и даже Грейс ми разправяше — собствен парцел в гробищата. До такава степен е преместила корените си.

— Чарли не е като теб, Хари — обяснява Дженис. — Той не се страхува от промяна.

Би могъл да вземе онова зелено стъклено яйце и само с една крачка да стигне дивана и да й го тресне в дебелия череп. Вместо това не й обръща внимание и казва на мама:

— Все още не чувам какво точно си казала на Чарли и какво ти е отговорил той.

— О, припомняхме си миналото. Говорихме си за старите дни с Фред и се съгласихме, че Фред би искал Нели да си намери място във фирмата. Фред винаги е държал на семейството, дори когато то го предаде.

Това явно бе насочено към него, мисли си Заека. Това, че е разочаровал онзи хитър дребен търговец на коли, най-малко му тежи на съвестта.

— Чарли държи на семейството — вметва Дженис с онзи мазен майчински глас, който възприема в момента, имитирайки майка си. — През цялото време, докато, така де, се виждах с него той бе напълно готов да отстъпи и да ме остави да се върна.

Да се хвали за изневярата си пред собствената си майка. Светът явно бързо се разпада.

— И така — въздиша мама Спрингър, явно се отегчава от разговора, краката я болят и болките не намаляват, старите хора се нуждаят от усамотението си. — Опитахме се да разберем какво би искал Фред и стигнахме до идеята Чарли да си вземе отпуск за шест месеца на половин заплата и след това ще видим как се справя Нели. Междувременно, ако пред Чарли изникне някакво предложение за работа, той ще е свободен да го приеме и в такъв случай тогава ще приключим с двумесечна заплата като бонус и какъвто там следва да бъде бонусът му за Коледа за цялата 1979 година. Всичко това не беше решено на празненството, ходих при него днес, докато ти играеше голф.

Беше вкарал осемдесет и три в последната дупка и след това заби в потока и взе осем. Явно никога няма да удари деветдесет там, освен насън. Спокойните удари на Уеб Мъркет му лазят по нервите.

— Подло — казва той. — Мислех, че се притесняваш да караш крайслера в това движение в Брюър.

— Дженис ме закара.

— Аха. — Той пита жена си: — Как се почувства Чарли, като те видя тръгнала на тази милостива мисия?

— Беше много мил. Всичко това си е между него и мама. Но той осъзнава, че Нелсън е наш син. Което е повече от твоите собствени чувства.

— Не, не, аз знам, че ни е син, и точно това е проблемът — отвръща й Хари, а на старата Спрингър казва: — Значи ще плащаш на Чарли хиляди долари, за да дадеш на Нелсън работа, която той вероятно не може да върши. Как точно ще спестява пари фирмата по този начин? А и без Чарли ще загубиш сделки, аз самият нямам и половината връзки, които той има. И не само гърци. Понеже не е женен, ходи в много барове, а точно там се печели доверието на хората в този град.

— Е, може и така да е. — Мама Спрингър се изправя и леко потупва с крака върху килима, проверявайки дали не са изтръпнали. — Може и да се окаже грешка, но в този живот не бива винаги да се страхуваш от грешки. Никога не съм харесвала в Чарли липсата му на желание да се ожени. Знам, че и Фред се притесняваше от това. Сега трябва да се замъкна горе и да се видя с ангелите ми. Въпреки че не е същото, откакто Фара напусна.

— Аз нямам ли право на глас? — пита Хари, почти крещейки. Чувства се като вързан за креслото. — Аз съм против. Не искам да ме ангажира присъствието на Нелсън там.

— Е — отвръща мама Спрингър и в дългата пауза, която прави, той има време да оцени колко е едра, колко е широка, гледана от определен ъгъл, като дънер на дърво, което внезапно е видяно от гледната точка на всички клечки за зъби, които могат да се направят от него, от всички тези обеди и отминали дни, които са отишли в тази маса, тромавото тежко поклащане на ханша й и изпъстрената с лунички лой на ръцете й — доколкото разбирам завещанието на Фред, той остави фирмата на мен и Дженис, и мисля, че в случая ние сме на едно мнение.

— Във всеки случай, двама срещу трима, Хари — казва Дженис с подкупваща усмивка.

— О, майната ви! — ругае той. — Майната на „Спрингър Мотърс“. Предполагам, че ако не си кротувах, двете щяхте да изгоните и мен.

Не го отричат. Докато стъпките на мама тежко отекват по стъпалата, Дженис, започнала да придобива онова размазано изражение, което се появява, когато изпитият през деня алкохол я застига, се изправя на крака и му доверява:

— Мама мислеше, че ще го приемеш по-зле. Искаш ли нещо от кухнята? Човек наистина се пристрастява към това питие.

Първи октомври се пада в понеделник. Есента започва да показва лошата си страна: от ниските облаци като от съдрани дюшеци сивият дъжд брули листата едно по едно от дърветата. Самотният клен зад вагон-ресторанта от другата страна на шосе 111 вече е оголен до най-долните си клони, които висят като бретон на монах. Не е ден за клиенти. Хари и Чарли заедно зяпат през дебелото стъкло на прозореца, върху който плакатите вече гласят: СКОРО ЧИСТО НОВИ КОРОЛИ, НОВИ 1,8-ЛИТРОВИ ДВИГАТЕЛИ. НОВ АЕРОДИНАМИЧЕН ДИЗАЙН. АЛУМИНИЕВИ ДЖАНТИ НА SR5 МОДЕЛИТЕ. ПАДАЩ ПОКРИВ. НАЙ-ДОБРЕ ПРОДАВАНАТА КОЛА В СВЕТА! Друг хартиен плакат обявява: КОРОЛА ТЕРСЕЛ — ПЪРВИЯТ МОДЕЛ НА „ТОЙОТА“ С ПРЕДНО ПРЕДАВАНЕ. НАЙ-НИСКАТА ЦЕНА НА „ТОЙОТА“ И НАЙ-ИКОНОМИЧНИЯТ МОДЕЛ. ПЕТДЕСЕТ И ПЕТ КИЛОМЕТРА ЗА ГАЛОН. ШЕЙСЕТ И ПЕТ КИЛОМЕТРА НА ГАЛОН СПОРЕД АГЕНЦИЯТА ЗА ОПАЗВАНЕ НА ОКОЛНАТА СРЕДА.

— Е — казва Хари, прочиствайки гърлото си, — отборът на Филаделфия се изложи.

Изключвайки „Експо“ от Монреал в последния ден на сезона с 2 на 0, те бяха дали възможност на „Питсбърг“ да спечели шампионата на националната източна лига.

— Аз бях за „Експо“ — отговаря Чарли. — Да, не е приятно „Питсбърг“ пак да спечели. Те са едни тъпи балами. Всичките тези глупости за семейството.

Ставрос вдига рамене:

— Е, такъв отбор от чернокожи си има нужда от лого. Всички са израснали с телевизионни реклами. Телевизорът е единствената майка, която са имали. Това е трагедията на черните днес.

За Хари е облекчение да слуша Чарли да говори. Беше дошъл, очаквайки да го завари донякъде съкрушен.

— Поне „Орлите“ смазаха „Стийлърс“ — казва той. — Това беше добре.

— Извадиха късмет. С онази бъркотия в крайната зона. От Брадшоу може да се очаква да пресрещне топката, но никой не очакваше Франко Харис да я изпорти, влизайки в крайната зона.

Хари се разсмива с глас, радвайки се на спомена.

— Какво ще кажеш за онзи бос новобранец, когото са взели „Ийгълс“? Не беше ли прекрасно?

— Ритането не е футбол — отговаря Чарли.

— Център-нападател с четирийсет и осем ярдово подаване и при това бос! Сигурно палецът на крака му е от камък!

— Залагам си парите, че могат да върнат всички стари играчи на европейския футбол обратно в Аржентина. Контактът на границата — ето това е футболът. В дупката. Ето къде в крайна сметка „Стийлърс“ ще ви разкажат играта. Не се притеснявам за тях.

Хари надушва гняв и сменя темата, обръщайки внимание на времето. Капките по стъклото се увеличават, а после внезапно ловко се стрелват надолу, оставяйки следи. Както той плаче.

Още от най-ранно детство, когато разумът му се пробуждаше в старата къща на Джексън Роуд, за Хари винаги бе вълнуващо да стои до прозореца, когато вали, лицето му само на сантиметри от стъклото, на сухо, докато отвън всичко е мокро.

— Чудя се дали ще намокри папата.

Папата пристига в Бостън със самолет същия следобед.

— В никакъв случай. Той просто ще размаха ръце и небето ще се изпълни с пойни птички. Пойни птички и конски фъшкии.

Въпреки че не е католик, на Хари това му се струва малко грубо; няма съмнение, че Чарли е доста раздразнителен тази сутрин.

— Видя ли тълпите по телевизията? Ирландците пощуряха. Казаха, че една от тълпите била над един милион души.

— Ирландците са тъпи — казва Чарли и се обръща. — Трябва да се захвана с едни ведомости.

Хари не иска да го пусне да си върви:

— А и вчера върнаха стария канал.

— Да, повръща ми се от новини. Тази държава е жалка, всеки може да ни мачка.

— Ти си този, който искаше да я измъкне от Виетнам.

— И това беше жалко.

— Хей.

— Да?

— Чувам, че си имал разговор с мама Спрингър.

— Последният от дълга поредица. Тя не е толкова жалка. Корава е.

— Мислил ли си къде ще отидеш? Нелсън и Пру трябва да се върнат от Поконос в петък.

— Никъде, за известно време. Ще гледам някой и друг филм, ще отида в някой и друг бар.

— А Флорида? Все говориш за Флорида.

— Хайде де. Не мога да искам от старата да се мести там. Какво ще прави там, покер ли ще играе?

— Нали каза, че имаш някаква братовчедка, която се грижи за нея сега?

— Глория. Не знам, нещо става там, тя и съпругът й може би ще се съберат. Не му е приятно сам да си бърка яйцата сутрин.

— О, съжалявам. — Хари прави пауза. — Съжалявам за всичко.

Чарли вдига рамене:

— Ти не можеш да направиш нищо.

Ето това иска да чуе. Облекчението го облива като топъл душ. Когато се чувстваш по-добре, виждаш по-добре. Той вижда всички хартийки, опаковки и капачки от пластмасови чашки, издухани от другата страна на магистралата от вагон-ресторанта, които лежат в храстите току пред прозореца.

— Може и аз да напусна — изрича.

— Това е луда работа, шефе. Какво би правил? За мен — аз мога да продавам навсякъде — това не е проблем. Вече имам няколко предложения. Новините бързо се разнасят в този бизнес. Това е напорист бизнес.

— Казах й: „Мамо, Чарли е душата на «Спрингър Мотърс»“. Половината от клиентите идват заради него. Повече от половината.

— Оценявам, че си казал добра дума. Но ти знаеш, винаги ти идва времето.

— Предполагам. — Но не и за Хари Енгстръм. Никога. Никога.

— Ами Джен? Какво каза тя за това, че ми показаха вратата?

Труден въпрос:

— Ами, аз не чух кой знае какво. Нали знаеш, че не може да се опълчи срещу старата, никога не е могла.

— Ако искаш да знаеш какво си мисля, че ми е изяло хляба, това беше онова пътуване с Мелани. Това наистина влоши нещата и с двете Спрингърови момичета.

— Мислиш ли, че на Дженис все още й пука толкова?

— Никога не спира да ти пука, братле. Продължава да ти пука за малкото момиченце, на което си видял гащичките в детската градина. Щом веднъж ти е пукало, винаги ще ти пука. Ето колко сме глупави.

Образът, който тези думи предизвикват в съзнанието на Заека, е на скала в Космоса. Той се интересува от Космоса и всеки ден преглежда вестниците за повече информация за тези титанични квазери на ръба на нищото, а в неделната притурка внимателно изучава новите снимки на Юпитер от близък план, очаквайки да открие нещо, което всички онези учени са пропуснали. Бог може би има какво още да каже. Любовта се разпростира завинаги във вакуума на сърцето. Дженис да ревнува Чарли. Човек развива някаква фиксидея и не може да се освободи от нея. Минаха двайсет години, откакто спа с Рут, но всеки път, когато види някоя жена в магазините в центъра или по Уайзър стрийт, чиято червеникава коса е небрежно вдигната с няколко измъкнали се кичура, сърцето му подскача. А Нелсън, той беше млад по това време, но човек никога не е твърде млад, за да се влюби. Той обичаше Джил и като се замислиш, Пру донякъде имаше същия хипи стил — дълга коса, спусната по гърба, и онзи безчувствен поглед, който те предизвиква да я нараниш, въпреки че Джил, разбира се, беше от по-добра класа, а не дъщерята на някакъв бачкатор от Акрън. Хари казва на Чарли:

— Е, сега поне можеш да тичаш до Охайо от време на време.

Чарли отговаря:

— Там няма нищо за мен. Мелани ми е по-скоро като дъщеря. Тя е умна, между другото. Трябва да я чуеш как говори за трансцендентална медитация и за онзи откачен руски философ. Иска да продължи да учи и да вземе докторска степен, ако успее да изкопчи парите от баща си. Той е някъде по Западния бряг, чука индиански девици.

„От бряг до бряг — мисли си Заека, — ние сме една голяма ферма. Навсякъде е еднакво.“

— Все пак — казва той на Чарли, — ще ми се да имах част от твоята свобода.

— Ти имаш свобода, която дори не използваш. Защо ти и Джен все още живеете в тази стара плевня с майка й? Това не е добре за Джен, остава си едно голямо дете.

Стара плевня? Хари никога не е смятал къщата на Спрингър за плевня. Старомодна, може би, но с големи стаи, пълни с най-новите и най-добрите неща, точно както я бе видял първия път, когато започна да излиза с Дженис през лятото, когато и двамата работеха в „Крол“. Всичко изглеждаше толкова ново и миришеше на чисто, а в страничната стая до всекидневната имаше дълга маса от ковано желязо, върху която имаше цял куп тропически растения, беше тяхната собствена джунгла, която му се струваше върха на лукса. Сега масата си стои там празна, оставила ръждиви петна по дървения под. Той се сеща за сивия диван и за тапетите и акварелите, които не са се променили, откакто извеждаше Джен вечер, прекарана в обилни ласки на задната седалка на стария наш, който си беше купил в казармата. Може би наистина е стара плевня. Мама вече няма енергията, която имаше навремето, а какво прави с всичките си пари, никой не знае. Определено не купува нови мебели. А и сега, когато дойде зимата, червенолистият бук пред прозореца на спалнята им ръси плодовете си, малките триъгълни жълъди се пръскат и с всичкото това шумолене и пукане не е лесно да се спи. Тази стая никога не е била идеална.

— Едно голямо дете, а?

— Говорейки за дете — казва Чарли, — спомняш ли си онези две хлапета, които дойдоха в началото на лятото и дето ти хареса момичето? Момчето се върна пак в събота, докато ти беше на голф игрището, не се сещам за името му.

— Нунемахер.

— Купи онази оранжева корола със сгъваемия покрив със стандартно предаване. Отпред на паркинга. Без замяна с доплащане, а и с всичките тези нови модели, които пристигат, му дадох цена с двеста долара по-ниска от ценоразписа. Реших, че би искал да съм мил с него.

— Точно така. Момичето с него ли беше?

— Доколкото видях, не.

— И не искаше да замени онзи стар кънтри скуайър?

— Знаеш ги тези фермери, обичат да държат боклуци в дворовете си. Сигурно ще я държи до някоя дъскорезница.

— Божичко! — реагира Хари. — Дейми е купил оранжевата корола.

— Е, хайде де, не е чак такова чудо. Питах го, защо чака толкова дълго и той каза, че мислел, че ако изчака до есента, цените на моделите от 79-та ще паднат малко. А и доларът ще има по-ниска стойност. И цената също, както се оказва.

— Кога ще си я вземе?

— Утре около обяд.

— Ето това е една от ведомостите, които трябва да довърша.

— По дяволите. Точно тогава съм в Ротарианския.

— Момичето не беше с него, какво ти пука. А ми говориш на мене. Тя беше по-малка от Мелани. Сигурно е на около шестнайсет-седемнайсет.

— На деветнайсет трябва да е — уточнява Заека. — Но си прав. Не ми пука.

Дъждът навсякъде около тях дърпа сърцето му нагоре като с конец и той като Чарли има други възможности.

* * *

Във вторник след Ротарианския, докато питиетата все още оказват въздействие върху него, Хари се връща във фирмата и вижда, че оранжевата корола я няма, и едва успява да се съсредоточи от радост. Бог го е целунал от висините. Около четири и трийсет. Руди е на пода, а Чарли — в Аленвил, за да уреди една сделка с употребявани коли с някакъв тамошен дилър за поразчистване на сметките, преди Нелсън да поеме. Хари се измъква от кабинета си по коридора и през работилницата, където момчетата на Мани все още удрят по метала, но гласовете им се усилват с приближаването на края на работното време, и после през задната врата, като внимава да не изцапа ръкавелите на ризата си, и излиза на въздух. Парагвай. Върху тази част на асфалта меркурият със смачканата си лява броня, калник и решетка все още чака да бъде взето решение. Оказва се, че Чарли е успял да пробута поправения роял за три хиляди и шестстотин на някакъв млад лекар от Ройерсфорд, който дори не бил обикновен лекар, а един от онези хомеопатични или холистични лекари, както ги наричаха сега, които оглеждаха обрива ти от морбили и ти казваха да ядеш моркови или да си тананикаш с определен тон по три пъти дневно. Явно печели добре, защото захапал онзи стар олдсмобил, казал, че някакъв тип, на когото се възхищавал в колежа, карал такъв и че винаги бил искал такъв в точно този цвят — ярко цикламено като лак за нокти. Хари се напъхва в королата си с цвят на застояла доматена супа, тихичко се измъква от паркинга и се отправя по шосе 111 извън Брюър към Галилий.

Когато „Спрингър Мотърс“ остава на прилично разстояние зад него, той включва радиото и тежкият електрически диско ритъм заплашва да унищожи колоните. Метални звуци, свистящи звуци, звуци от детска свирка, излизаща като от телефонна слушалка, връхлитат върху него от четирите ъгъла на тапицираната с винил вътрешност, карайки онова изпълнено с надежда ядро между ребрата му да звънти. Той си спомня за обяда в Ротарианския и Еди Пасторели от Недвижими имоти „Пасторели“ с огромния му гръден кош и вдървените му слаби криви крачета, който навремето пробягваше четиристотин метра за по-малко от петдесет секунди. Той им беше направил презентация с диапозитиви за предложеното планирано развитие в горната част на Уайзър стрийт, която в тези дни беше заета предимно с паркинги, барове и малки фирмички за ремонт на прахосмукачки и храна за домашни любимци, които не са имали средствата да се преместят в търговския център. Еди се опитваше да им внуши, че няколко големи стъклени кутии и бетонен паркинг със спираловидна мантинела ще върнат купувачите, въпреки всички мексиканчета, които бродят наоколо със залепени за ушите слушалки и ножове в ръкавите. Напушва го смях, спомняйки си за Еди, който беше второразреден защитник в отбора на гимназията на Хамингтън, едва ли друга злобна лоена топка е била изключвана от поправителното училище. Дона Съмър запява по радиото: „Приглуши всички светлини, скъпи мой“. На снимките се оказва, че не е толкова черна, колкото си я представя, слабо жълто лице, нахално втренчено в теб. Странното при тези ротарианци е, че ако си ги познавал като дете, не можеш да спреш да виждаш хлапето в тях, обвито в сланина, плешивост и пари, като картонен костюм в пиеса от училищно представление. Как можеш да уважаваш света, когато виждаш, че се управлява от една сюрия деца? Ето това винаги е забавлявало Заека в Ротарианския. С няколко мартинита в стомаха си дори и Еди може да бъде дяволски забавен, особено когато разказваше онзи виц за петимата мъже в самолета и върхът на носа му се изви надолу, сякаш бе закачен за някакъв конец, а смехът му прозвуча като хриптене на стара жена. Хи-хи-хи. Заека трябва да се опита да си го припомни и да го имитира пред тайфата в клуба. Петима мъже: едно хипи, един свещеник, един полицай и Хенри Кисинджър, най-умният мъж в света. Но кой беше петият? Дона Съмър казва да превърнат кафявото й тяло в бяло или поне така му се стори, че казва. Човек не може да е сигурен с всичкото това диско виене, някой надрусан музикален режисьор си е играл с копчетата, за да създаде това звучене. Думите нямат значение, а само ритъмът, който се врязва в ребрата като нож, карайки душата да звънти.

Къщи от варовик. Табела, съобщаваща за някаква естествена пещера. Чуди се кой ли ходи там в днешно време; естествените пещери са отживелица като водопадите. Природни чудеса. Нахаканата млада говорителка — от известно време не я беше слушал, беше решил, че може би са я уволнили от радиостанцията, защото е станала прекалено нахална или е забременяла — се появява и казва, че папата е говорил пред ООН и че ще се отбие в Харлем на път за Янки Стейдиъм. Хари беше видял дръзкия дребен човечец по телевизията снощи, вир-вода в Бостън в белите си роби, човек не можеше да не се възхити на английския му, който май беше седмият му език, а кой ли беше безизразният тип до него, държащ чадъра над главата му? Някоя ватиканска клечка, но Пру явно не знаеше повече от него, каква полза, че е била възпитана като католичка. В Европа златото днес отново бе поскъпнало и вече бе 444 долара за унция, а доларът бе паднал още по-ниско. Гарата се появява и изчезва, докато пътят се вие покрай нивите; Хари изчислява, че покачването с осемдесет долара за по-малко от три седмици прави трийсет по осемдесет две хиляди и четиристотин. Когато си богат, ставаш още по-богат, както казваше татко. В някои от нивите царевицата е израснала, други са само стърнища. Той минава през грозния дълъг град Галилий, озъртайки се за оранжевата корола. Този път няма нужда да пита в пощата. Сергията за зеленчуци е затворена за през зимата. В езерото има няколко диви гъски, тях не си ги спомня, те вече отлитат. Може би затова онзи лекар… Той изключва радиото. Бланкенбилър, Мут, Байър. Паркира на същото разширение на червеното неасфалтирано аварийно платно. Сърцето му бие учестено, ръцете му са отпуснати върху волана, подути и безчувствени. Изключва от контакт и се смъква надолу на седалката. Не че върши нещо незаконно. Когато излиза от колата, във въздуха липсва миризмата на кочина, вятърът духа в друга посока. Жуженето на насекоми също липсва. Измрели са, с милиони. Тишината е прорязана от далечното виене на дърворезачка. Новият национален химн. О-хо, кажи, можеш ли да сечеш… Гората е на осемстотин метра разстояние и едва ли е част от фермата на Байър. Той навлиза в чужда територия. Плетът, който е погълнал каменната стена, има по-малко листа, прикрива го по-малко. Слаб хладен ветрец повява през сплетените клонки на черния клен и дивата череша и близва ръцете му. Отровните листа на бръшляна са станали червени, някои от тях само наполовина, сякаш са били потопени в боята. Докато се промъква през старата овощна градина, той настъпва паднали ябълки, настлани в плътен килим в изсъхналата трева. Трябва да внимава да не навехне глезен, да не остане да лежи тук и също да гние. Бедните дървета, които безсмислено предлагат всички тези проядени от червеи плодове, а може би от тяхна гледна точка не е безсмислено; когато хората не са съществували, те са вършели същото. Странна представа. Хари вече вижда фермерската къща долу, зелената врата, басейнчето за птици до бледосинята колона. От комина се издига дим, изпълнената с носталгия миризма на горящо дърво достига до него. Вече твърде близо, той се скрива зад едно загиващо ябълково дърво с удобно разклонение на височината на главата му. В кадифената светлокафява гниеща сърцевина на дънера енергично се движат мравки, докосват носове, обменят новини, припряно отминават. Дънерът на дървото е разцепен като разкопчано палто, но все още носи живот. През грубата си кора до малките кръгли листа, които трептят там, където клоните са млади и гладни. Пространството сякаш пропада не само пред него, но и от всички страни, дори през твърдата почва, и той се чуди какво прави тук в хубавия си бежов костюм; задните му части са открити за всеки фермер с ловна пушка, който би могъл да се разхожда в нивата зад него, и с лице, разположено в това разклонение като ламаринена кутия за упражнение по стрелба в мишена, ако някой погледне нагоре от сградите долу. Той, който има кабинет с името си на вратата, и визитната картичка, на която пише: ГЛАВЕН ПРЕДСТАВИТЕЛ ПРОДАЖБИ, и който преди няколко часа забавляваше други мъже в костюми с разходите и усложненията по сватбата на сина си, с историята за органиста, който си тръгна с онзи Слим, и за двойката, която се бе появила толкова късно, че бе помислил, че са от „Свидетелите на Йехова“. Не може да си отговори какво прави тук, обзет за няколко секунди от паника. Тук на открито, безименен, той се чувства истински жив. След това си спомня — надява се да зърне дъщеря си. А какво би станало, ако събере смелост, слезе долу и почука на зелената врата, дълбоко хлътнала в стената, и тя се отвори. Тя ще е облечена в дънки по това време на годината и риза или пуловер. Косата й няма да е толкова разпусната и влажна, колкото през лятото, може би ще е пригладена назад и вързана с ластик. Раздалечените й очи ще бъдат като малки бледи, сини огледалца.

Здрасти. Ти не ме помниш.

Разбира се, че те помня. Ти си търговецът на коли.

Мисля, че съм нещо повече от това.

Какво например?

Случайно името на майка ти да е Рут Байър?

Ами… да.

А говорила ли ти е някога за баща ти?

Баща ми е мъртъв. Бил е шофьор на училищните автобуси за жителите на града.

Това не е бил баща ти. Аз съм баща ти.

И тогава широкото бледо лице, в което вижда своето, ще се втренчи в него, ядосано, невярващо, уплашено. Ако накрая все пак я накара да повярва, тя ще е бясна, задето й е отнел живота, който е живяла и който е заменил с друг, какъвто никога вече не ще може да живее. Той вижда, че тези ниви, където семето му можеше да покълне, не съдържат никакъв урожай за него, а единствено, ако се възползва, те са мястото зад гърба му, където да избяга. И въпреки това стои в измачкания си летен костюм — време е да го занесе да го почистят и да го опакова в голямата найлонова торба с дрехи за следващия април — хипнотизиран от гледката долу, неподвижна, с изключение на виещия се дим. Сърцето му започва да бие по-бързо от ужаса, че се е отклонил толкова много от обичайното. Човек има собствен живот и от двете му страни има области, които не посещава; някой ден, скоро, както се е забързал светът, той ще лежи под земята, върху която сега е стъпил, мъртъв като онези насекоми, които вече не чува, а тревата ще продължава да расте, дива и сляпа.

Блуждаещото му сърце подскача при някакво шумолене от градината зад него. Вече е вдигнал отбранително ръце и е съчинил първите думи на обяснение, когато вижда, че другото присъствие не е човек, а куче, старо на вид коли с едно червено око, а козината му е цялата на възли. Заека никога не се е чувствал спокойно с кучета, а знае, че колитата са особено нервни и склонни към нападение, обратно на образа, наложен от Ласи. Това куче е по-черно от Ласи. Стои на разстояние по-дълго от един удар със стика, с наклонена глава, а козината зад ушите му е настръхнала, готово да се разлае.

— Здрасти — казва Хари, а гласът му е дрезгав. По-висок от шепот, да не би да бъде чут в къщата.

Колито накланя тясната си глава под още по-остър ъгъл, сякаш пази болното си око, а дългата бяла козина, подобна на лигавник около врата му, потрепва, докато лекият ветрец я приглажда.

— Ти добро кученце ли си? — пита Хари. Представя си разстоянието до колата, вижда се как тича, как след две секунди кучето захапва краката му, разцепването на плата, острите жълтеникави зъби, начина, по който кучетата повдигат черната си разцепена горна устна, оголвайки ситните предни зъби от омраза. Усеща как глезенът му е приклещен, сякаш между две остри зъбни колела, представя си как пада с вдигнати в отчаян опит да предпази лицето си ръце.

Но в тесния си череп кучето взима решение. Увисналата му опашка предпазливо се поклаща и то притичва напред в тревата в градината с онази ужасяваща безмълвна пъргавина на четириногите. Подушва коленете на Хари и след това обляга лапи на краката му, позволявайки му да го почеше по гърба, докато Хари продължава да му говори шепнешком:

— Хубаво момче, добро момиче, откъде са ти тези възли? Лоооши възли.

Не им позволявай да надушат страха ти. Човек разбира, че действително е в провинцията, когато вижда кучета без нашийници да тичат наоколо, досущ като мечки. В далечината се затръшва врата на кола, звукът рикошира в стената на плевнята така, че първоначално той поглежда в грешната посока. След това вижда през разклонението на ябълковото дърво на известно разстояние надолу по склона, в голямото голо пространство между къщата и гаража, зад който се вижда жълтата черупка на училищния автобус, оранжевата корола.

Следователно една несигурна надежда се потвърждава, но по-голяма част от вниманието му остава съсредоточено върху непроницаемия вързоп от зъби и мускули в коленете му, как да не му позволи да се разлае, да не му разреши да го ухапе. Бегли мисли, които се променят за секунда, едно коли, което принадлежеше на госпожа Цуг в долната част на Джексън Роуд и живееше в един варел, веднъж го бе захапало, когато никой не бе очаквал. Хари все още има белег върху средния и безименния си пръст. Усещането, когато ги бе издърпал от устата му, беше като белене на морков, все още го чувстваше. Кучето също чува затръшването на вратата на колата и, прилепвайки уши към главата си, се втурва надолу през градината. Около королата се разлайва бясно, но лаенето е далечно, забавено от ехото и разстоянието. Хари използва момента, за да хукне назад към едно по-отдалечено дърво. Оттам вижда как шофьорът на колата излиза, дългунестият Джейми, който вече не е облечен в мръсния дочен комбинезон, а в розовеещи чарлстонки и червено поло. Колито подскача, поздравявайки, извинявайки се, че се е разлаяло срещу непозната кола. Провлеченият говор на момчето се носи през градината, докато напевно говори на кучето, но думите не се разбират. За миг Заека свежда очи към земята, където две птичета кълват една изгнила ябълка. Когато отново поглежда нагоре, едно момиче, неговото момиче, не би могъл да сбърка кръглото й бяло лице, косата й, по-къса, отколкото през юни, слиза от мястото до шофьора и кляка до кучето, завирайки се в козината му, и извръща лице от напора на кучешката муцуна и се втренчва нагоре, точно към мястото, откъдето Хари замръзнал гледа. Когато тя се изправя, той вижда, че е спретнато облечена в тъмнокафява пола и ръждивочервен пуловер. Късичко карирано сако оформя раменете й така, че тя изглежда елегантна, по колежански, като градско момиче. Въпреки това, докато прави няколко крачки към къщата, в походката й има известна отпуснатост. Гласът й се извисява, когато се провиква. И двете им млади лица са обърнати към къщата; така че Заека използва възможността да се оттегли към още по-отдалечено дърво, по-тънко от предишното. Но сега е близо до преплетения жив плет и вероятно не се вижда на фона му в светлокафявия си костюм, прикрит сред късчета небе.

Долу, ехтящи между стените от хоросан и циментови блокчета, виковете на приветствие и радост звучат меланхолично, чуждо. От къщата след краткото затръшване на вратата й се е появила дебела възрастна жена, която се движи под собствената си тежест толкова предпазливо, че колито с инстинкта на овчар я побутва напред, въртейки се около краката й. Това може би е жената, която бе зърнал в старото комби, когато бе минало покрай църквата в деня на сватбата, но не може да е Рут, тъй като косата й, която някога беше като мек, многоцветен жилав огън, сега е като желязна сива шапка, положена плътно върху главата й, а тялото й е огромно, толкова голямо, че от това разстояние дрехите й изглеждат широки като корабно платно. Облечена в панталон и риза, тази личност приближава тежко, за да се възхити на новата кола. Не си разменят целувки, но от начина, по който всички се въртят и се плъзгат един покрай друг, е явно, че и тримата се познават добре. Гласовете им се носят към Хари неразбираеми.

Момчето демонстрира подвижния покрив. Момичето потупва възрастната жена, сякаш й казва: „Давай; де“. Явно я закача. След това измъкват от колата два големи кафяви хартиени плика с покупки и кучето, отегчено от тези действия, вдига глава и насочва носа си в посоката, в която Хари с разтуптяно сърце стои толкова неподвижно, като човек, скрит в преплетените линии в рисувания ребус, който навремето прибавяха към неделните вестници.

Кучето започва да лае и се втурва в градината към него. Хари няма друг избор, освен да се обърне и да хукне. Може би ще успее да се промъкне през плета, преди хората да погледнат нагоре и да го видят. Те викат кучето: „Фрици, Фрици!“. Два женски гласа. Клони драскат ръцете му, камъни, отронили се от старата стена, едва не го препъват и издраскват обувката му. Кафявата пръст, набраздена от тракторни вериги, се носи под краката му. Въпреки това кучето, вижда той, когато хвърля бърз поглед назад, ще го застигне, преди да стигне до колата; животното с козина и уши, пригладени назад от скоростта, вече е прелетяло през плета и се носи покрай царевичното стърнище. Божичко! Заека спира, сплита ръце пред лицето си и чака. Къщата не се вижда от едно възвишение на терена, той е съвсем сам. Чува как драскащите нокти на кучето го подминават в устрема, а лаят му замира в тихо ръмжене в гърлото му. Чувства как души краката му през панталоните и след това се обляга на тях. Кучето не иска да го събори, а да го прибере, да поведе и него.

— Хубав Фрици — казва Хари, — добър Фрици. Хайде да отидем до моята кола. Хайде да припкаме.

Внимателно полагайки крак до крак, той изминава краткото разстояние до аварийното платно, а кучето се блъска в него и го души през целия път. Виковете от невидимата къща продължават нестройно, опашката на кучето, поклащайки се неуверено, потупва прасците на Хари, докато издълженият му череп въпросително е вдигнат нагоре с болното червено око. Хари издърпва ръце до височината на реверите си. Мръсните жълти олигавени зъби биха раздрали пръстите му като ренде за моркови. Той казва на Фрици:

— Ти си чудесно момиче, прекрасно момиче. — И се промъква покрай задницата на королата. Дърворезачката продължава да стърже. Той отваря шофьорската врата и се вмъква вътре. Затръшва я. Колито стои върху обраслия насип червена пръст с озадачен вид, овчарските му функции внезапно са приключили. Хари намира ключа от колата в джоба си и запалва двигателя. Сърцето му все още бие учестено. Навежда се към прозореца на мястото до него и драска с пръсти по стъклото.

— Хей, Фрици — вика той и продължава да драска, докато кучето не започва пак да лае. Бау-бау-бау. Смеейки се, Заека отпуска съединителя и потегля, а онова нещо в гръдния му кош е крехко и многоцветно като огромен сапунен мехур. Нека се спука. Не е изпитвал толкова силно желание да избяга от действителността, откакто Нелсън изпотроши онези коли.

Уеб Мъркет проявява сръчност у дома — има мазе, пълно със скъпи електрически инструменти, и е абониран за списания със заглавия като „Изящно дърводелство“ и „Домашно изкуство“. Във всеки ъгъл на колониалния гарнизон, който той и Синди делят през седемте години на своя брак, има ръчно изработени изящни допълнения от заоблено, боядисано и лакирано дърво — рафтове, шкафове, вградени въртящи се подноси с многобройни отделения като раковина, изразяващи търпението и любовта на господаря на дома към къщата. Има начин гнилото дърво да се обработи така, че да стане твърдо като мрамор и също като мрамора със спираловидни и многоцветни ивици. Това изкуство е заложено в основата на няколко лампи и в една малка купичка, съдържаща недокосната спирала от цигари върху бюфета, който също изцяло е направен от Уеб, чак до блестящите му медни панти с форма на пеперуди. Някои от тези предмети явно са дошли от къщите от предишните бракове на Уеб и Хари се чуди какво ли са задържали тези жени фантоми, че да останат толкова много предмети. Предишните бракове са представени в неговата огромна дълга всекидневна единствено чрез цветни снимки в подходящи рамки с необичайни размери, които самият Уеб е изрязал, сглобил и залепил; снимки на Лусит, на деца, които са твърде големи, за да са негови, и на Синди, уловени в някой слънчев момент в покритото преддверие на друга извънградска къща или на платноходка на фона на синевата на някое езеро, което химикалите на „Кодак“ са позволили да избледнее до жълто, или по време на брачна церемония, или на дипломиране. Някои от децата на снимките вече са възрастни, по-големи от Нелсън, а бебета от третото поколение са се втренчили сериозно в камерата, подпрени на много възглавници или държани в стегнати млади ръце сред щастливи усмивки в тези семейни събирания. При предишните си гостувания в къщата на Уеб Хари на няколко пъти крадешком разглеждаше тези снимки, за да зърне някоя бивша съпруга, но въпреки че на снимките има няколко жени, „обезглавени“ или „отрязани“ само като ивица от ръба на рамката или от друга снимка, а тук-там се вижда някоя неидентифицирана зряла длан или ръка, която се протяга зад група детски главички, явно нито едно от лицата на изчезналите господарки на всичкото това мимолетно семейно щастие не е запазено.

Когато Уеб и Синди канят гости, вградените високоговорители къпят стаите на долния етаж с постоянна сладост на инструментална музика и безхарактерни версии на стари мелодии или укротени рок класики, безгласни и незапомнящи се, натрапчиво напомнящи на Хари за зъболекарски кабинет. Зад махагоновия бар, който Уеб е спасил от ресторанта на разрушения хотел на някакъв фермер от Брюър и след това транспортирал заедно с месинговите му перила за всекидневната си, той е устроил нещо като олтар на алкохола — две високи врати със заоблени горни ръбове, които се събират в една точка, и рафтове, които стърчат. Барът е пълен не само с основните питиета като уиски, джин и водка, но и с екзотични напитки като ром, текила и саке, и всички екстри, които би могъл да желае човек, от битерликьори до стари коктейли на прах в малки пликчета. Колкото и да се възхищава на Уеб, Хари си мисли, че когато се сдобие със своята бленувана къща, ще мине и без чуруликащата музика и такова претенциозно хранилище за алкохола.

Банята обаче го очарова с малките си емайлирани поставки за сапун във формата на розови пъпки, с косматия син калъф върху капака на тоалетната чиния и ослепителното огледало, обрамчено с голи електрически крушки, каквито имат актьорите в гримьорните си. Вътре всичко, което не блести, е цветно и ароматизирано. Тоалетната хартия, много фина, е с отпечатани стари ленти от комикси, всяко отделно късче е различен кадър. Бедният Попай яде лайна вместо спанак. А върху кърпите има преплетени букви „У и М“ и „Л“ за Лусинда с такъв голям твърд монограм, че не иска да се замисля какво би станало със сладките интимни части на Синди, ако забрави и се разтърка силно. Но Хари се чуди дали тази баня на долния етаж въобще се използва от Мъркетови и малките им деца с доста болнав вид или е нагласена най-вече заради гостите. Някои загадъчни предмети има в нея: голяма бяла купа като за захар с топка върху капака, на която са изрисувани две жени, облечени в полупрозрачни рокли, седнали върху облаци или върху някакъв диван, който избледнява в нищото. Те са с розови балетни пантофки, глезените им са кръстосани и пръстите на краката на едната жена докосват тези на другата, ръцете им са сплетени над топката, но когато повдига капака, купата е празна, толкова празна, че човек остава с чувството, че никога нищо не е слагано в нея; розова пластмасова дръжка на пръчка, вероятно предназначена за чесало за гръб; буркан с формата на яйце, пълен с лавандулови кристали за баня, и някакъв миниатюрен контейнер за мляко с нещо, което предполага, че са масла за баня, и гъвкав пластмасов цилиндър, пълен с пастелна дъга от пухчета за пудра като планина от палачинки. Всичко това изглежда, сякаш е било поставено там, върху откритите рафтове, по-скоро за да бъде видяно, отколкото използвано. Но като си помисли как малката Синди излива това масло във ваната и после просто се излежава в нея, заиграла се с чесалото за гръб, а зърната й стърчат през покривката от сапунени мехури, Хари се възбужда. В огледалото, което прави нещата твърде отчетливи, очите му се взират с бледност, която е почти бяла, като малките цветчета скреж, които се появяват върху ламарината на колата сутрин, а устните му изглеждат синкави. Пиян е. Изпи две текили с тоник преди вечерята, после пи вино, колкото можа да докопа по време на храненето, след това чаша и половина бренди. По време на второто бренди нуждата да уринира го обзе като още една радостна тежест в добавка към здравето и благоденствието му и привилегията да седи тук, от другата страна на масичката за кафе срещу Синди, и да гледа как тялото й се върти в странната груба материя на екзотичната й, прилична на арабска, дреха, с която е облечена. Китките й и стъпалата й със сандалите са така възбуждащи в това облекло, колкото вътрешната част на бедрата й, когато е по бански. Освен него и Дженис Мъркетови са поканили и Харисънови, заради тръпката от разнообразието, и мрачните Фознахтови, с които се запознаха едва на сватбата на Нелсън преди две седмици. Хари не мисли, че Мъркетови знаят, че двамата с Пеги са имали кратка връзка преди много години, по време на едно от кръшканията на Оли, но може пък и да знаят, хората знаят повече, отколкото човек си мисли, но накрая се оказва, че всъщност това няма голямо значение. Я виж какво пише всяка седмица в списание „Пийпъл“ и въпреки това човек продължава да гледа телевизия и актьорите прелюбодейци, всички пристрастени към наркотици. Чувства непреодолимо желание да надникне в шкафа зад огледалото, обрамчено с обръч от вариететни крушки, и чака, докато от пияната групичка във всекидневната избухне смях, за да заглуши всякакво евентуално изщракване, когато отваря вратичката на огледалото. Щрак. Шкафът съдържа повече неща, отколкото предполагаше — бурканче от дебело млечнобяло стъкло с крем за лице и оцветени в телесен цвят шишенца с лосион, както и кафяви тубички с масло за изкуствен тен. Парапектомин срещу диария, деброх за контрол на ушната кал, ментов хлорасептик, от онази течност за уста, наречена „Целакол“, аспирин на „Байер“, анацин, и тиленол, които не дразнят стомаха, и голяма тебеширена бутилка с течен малокс, чуди се кой ли от Мъркетови има нужда от малокс, и двамата винаги изглеждат толкова отпуснати и спокойни. Лепкавият розов сироп от бръшлян би трябвало да е на долния етаж, за да е подръка на децата, както и лейкопластът, но защо им е малката плоска жълта кутийка с „Препарейшън Х“ срещу хемороиди? Картър, разбира се, има хемороиди, нали е от онези сухи и свръхмотивирани типове, които искат да свършат всичко по план, независимо дали е готов или не, и напъва, напъва. Но старчето Уеб Мъркет със своя сериозен глас и лекия замах в голфа, който певците на сантиментални песни демонстрират по турнирите за знаменитости, да развива някоя от онези малки восъчни свещички и да я вкарва в собствения си задник? Трябва да се клекне, а и мястото не се намира лесно; Заека си спомня от личен опит, отпреди много години, когато седеше по цял ден пред линотипа на онази твърда стоманена пейка, напрегнат, а матриците дрънчаха в отговор на докосването на пръстите му, всяка грешка, всеки провален ред, всички около него нещастни, детето малко, собственият му живот сведен до размер, до който душата му все още не се бе свила достатъчно, че да пасне. Ами тези кехлибарени шишета с хапчета с името Лусинда Р. Мъркет, напечатано с бледосини букви върху етикета с упътването? Бели хапчета, смъртоносно дребни. Трябваше да си вземе очилата за четене. Хари се изкушава да вземе едно от тези шишенца от рафта, надявайки се да разшифрира какво ли заболяване би могло да си проправя път в това закръглено, стегнато, възхитително тяло, но суеверно чувство на страх да не остави отпечатъци го възпира. Шкафовете в банята са трагични, той вижда това на тази сурова светлина и затваря вратичката толкова тихо, че никой не би могъл да чуе щракването. Връща се във всекидневната. Те обсъждат посещението на папата на висок глас.

— Видяхте ли — крещи Пеги Фознахт — какво каза вчера за секса!

Годините, през които Хари я познава, са я освободили така, че тя е престанала да носи тъмни очила, за да прикрива кривогледото си око и е станала немарлива както по отношение на собствената си личност, така и по отношение на възгледите си. Превърнала се е в онези жени, които постоянно изглеждат разхвърляни като вид протест.

— Той каза, че всичко извън брака е грешно, не само ако си женен, но и преди да се ожениш. Какво ли разбира този човек? Той не знае нищо за живота, който трябва да се живее.

Уеб Мъркет вметва с тих глас, опитвайки се да успокои гостенката си:

— Хареса ми какво каза преди няколко години Ърл Бъц, който не играе играта, не бива да пише правилата. — Уеб е облечен със старо сиво-зелено поло под груб сив вълнен пуловер, който има нещо общо, мисли си Заека, със скандинавските рибари. Може би от начина, по който е оформено деколтето. Хари и Рони дойдоха с костюми, а Оли бе достатъчно в час, за да знае, че в събота вечер вече не се носят костюми. Беше дошъл с тесни избелели дънки и бродирана риза, с която изглеждаше като каубой, но е твърде дребен, за да бъде пуснат на пасището.

— Да не играе играта! — крещи Пеги Фознахт. — Я да видим, ако си бременна майка от гетото и не можеш да абортираш законно, дали ще си мислиш, че е такава играта.

Заека й казва:

— Уеб всъщност е съгласен с теб.

Но тя не го чува и продължава да бърбори, лицето й е пламнало от виното и вълнуващата класа на компанията, косата й се развява като карамел, омекнал на слънчевите лъчи.

— Някой друг, освен мен гледа ли — не мога да спра да гледам, така побеснявам — представлението, което разигра във Филаделфия, в което категорично каза „не“ на жените свещеници? И продължаваше да се усмихва, това наистина ме потресе, продължаваше да се усмихва, докато изливаше цялата тая антифеминистка помия, как само мъжете могат да са свещеници и как това било убеждението на църквата и Божие решение, и всякакви такива. Толкова е мазен по тая тема, май именно това ме вбесява. Хората като Никсън и Хитлер поне имаха достатъчно почтеност да бъдат ненормални.

— Той си е един мазен стар поляк — обажда се Оли, обезпокоен от избухването на жена си. Той е самото хладнокръвие, видите ли.

Музика, наркотици. Всякакви крайности.

— Може да ги целуне всички онези негърски бебета — вметва Рони Харисън, вероятно опитвайки се да помогне:

Хари винаги се е шокирал от дължината на тези кичури, които Рони сресва върху плешивото си петно напоследък. Ако човек издърпа един от тях в обратната посока, ще стигнат до под ухото му. В днешно време защо да се бори срещу плешивостта? Тя дори е модерна, нека следва модата. Гладко, розово и извито като задник. Всеки обича задници. Онези восъчни свещи в жълтата кутия — възможно ли е да са били за Синди? Изранена там, но дали Уеб е такъв човек? Хари бе чел някъде, че мъжете хомосексуалисти имат много проблеми с хемороиди. Опитват се да си вкарват невероятни неща — юмруци, електрически крушки. Той се свива върху възглавницата си.

— Мислех, че е много секси — констатира Телма Харисън. Всичко, което казва, звучи като от учителка, произнесено ясно и отчетливо. Той я гледа през увеличителното стъкло на алкохола: тънки устни и нездрав жълтеникав тен. Хари почти никога не може да я погледне, без да си представи члена на Рони, толкова е дебел, че отгоре е плосък като дъска.

— Той е ужасно красив мъж — настоява Телма. Очите й са притворени. И тя е пийнала чашка-две в повече. Гърлото й се източва абсолютни право, като на човек, който се опитва да не хълца.

Така, както се е изпънала, погледът му неминуемо пада върху деколтето на роклята й, която е кадифена в онзи мишосив цвят на старите седалки в киносалоните. Там няма кой знае какво. Онзи дребен набит човечец в бяло с всичките онези златни копчета и различни смешни шарки да го намираш за секси трябва да си монахиня. Всъщност Рони също е така набит, тя харесва здрави мъже. Той отново поглежда в деколтето й. Може би там има повече, отколкото предполага.

Дженис се намесва. Познава Пеги от цяла вечност и се опитва да я спаси от самата нея:

— Това, което ми хареса днес, не знам дали си гледала, Пеги, беше, когато се появи на балкона на онази катедрала във Вашингтон, преди да отиде в Белия дом, пред тълпата, която крещеше „Искаме папата, искаме папата“. Той излезе на балкона, помаха с ръка и извика: „Йоан Павел Втори иска вас!“. Наистина.

„Наистина“ понеже мъжете се засмяха, това явно беше новина за тях. Трима от тях са били на голф игрището днес, лятото бе направило едно последно кръгче над областта Даймънд, изтегляйки дебели цветни пъпки в магнолията до шестото флагче. Младият асистент бе играл като четвърти в отбора, същото хлапе, което бе ударило седемдесет и три в деня на сватбата на Нелсън. Уеб беше прав — на Хари не му харесва как замахва, китката му участва твърде много. След няколко години тлъстини по талията ще удря всяка топка със свит лакът. Напоследък бяха изоставили Бъди Ингълфингър, стилът му на игра бе досаден, а жените им не харесваха префърцунените му приятелки. Обаче Оли Фознахт не би могъл да го замести. Единственото нещо, в което го бива, е синтезаторът, а мърлявата му жена не може да се спре да бърбори.

— Ще ми се да го възприемах като забавен — казва Пеги, издигайки гласа си над смеха, — но за мен въпросите, които той стъпква, са дяволски сериозни.

Синди Мъркет неочаквано проговаря:

— Той е бил свещеник в комунистическа държава. Свикнал е да взима твърдо становище. Какво толкова те обижда, Пеги, след като не си католичка и не е необходимо да се вслушваш в него?

Думите й са придружени от всеобщо мълчание, тъй като всички очакват, че Фознахтови знаят, че допреди да се омъжи за Уеб, Синди е била католичка.

Пеги вече го усеща, но като бяла тъжна юница, втурнала се в една посока, не може да се обърне в обратната.

— Католичка ли си? — пита директно.

Синди повдига брадичка, не е свикнала да бъде център на вниманието, бебето в тяхната група:

— Така съм била възпитана — отговаря.

— Както и снаха ми, както се оказа — престрашава се Хари.

Забавлява го самата представа, че има снаха, нов клон на дървото на неговото богатство. А и се надява да ги разсее. Ненавижда да гледа как се карат жени, а тези конкретно би искал да измъкне от неловката ситуация. Синди излиза от онзи басейн като мокър сън, а Пеги някога бе достатъчно мила да се чука с него, когато бе имал проблеми.

Но не успява да разсее никого.

— След като се ожених за разведен мъж — обяснява равно Синди на другата жена, — вече не можех да приемам причастието. Но все още понякога ходя на литургия. Все още вярвам. — Гласът й омеква, когато изрича това, тъй като тя е домакинята, нищо, че е по-млада.

— А използваш ли противозачатъчни средства? — пита Пеги.

Върнете се обратно в нищожеството си, Фознахтови. Хари е доволен, харесва малката си компания такава каквато е.

Синди се поколебава. Би могла да се държи като малко момиченце, да се разкикоти и да избегне въпроса или пък да остане неподвижно, изразявайки достойнство. Усмихнато, със съвсем лек израз на достойнство, тя казва:

— Не съм убедена, че това те засяга.

— Нито пък и папата, това ми е мисълта! — Гласът на Пеги звучи триумфално, но дори и тя със сигурност усеща, че започва да губи битката. Втори път няма да бъде поканена в тази къща.

Уеб, вечният джентълмен, кацва на страничната облегалка на фотьойла, в който се е настанила тромавата Пеги като анти папистка, и се навежда ловко, за да каже единствено на гостенката си:

— Мисля, че доколкото разбирам, Синди иска да каже, че Йоан Павел Втори адресира доктриналните въпроси към събратята си католици и същевременно изразява добрата си воля към всички американци.

— Що се отнася до мен, може да си запази добрата воля заедно с доктрината — заявява Пеги, опитвайки се да млъкне, но безуспешно.

Заека си спомня как при допир зърната на гърдите й бяха като бонбони и колко тъжен му се беше сторил навремето, преди десет години, фактът, че бе станала добра в чукането, след като Оли я беше напуснал.

Сега Синди леко напада:

— Но той вижда проблемите, пред които е изправена църквата след втората Ватикана. Свещениците…

— Църквата има проблеми, защото е паметник на лъжата, ръководен от шепа престарели шовинисти, които нищичко не знаят. Съжалявам — изрича Пеги, — говоря твърде много.

— Е, това е Америка — обажда се Хари, донякъде притичвайки й се на помощ. — Хайде да си го изкараме един на друг. Днес се сбогувах с единствения си приятел, когото имах — Чарли Ставрос.

Дженис казва:

— О, Хари! — Но никой друг не коментира думите му. Мъжете би трябвало да кажат, че те са негови приятели.

Уеб Мъркет накланя глава, а веждите му се повдигат в посока на Рони и Оли:

— Някой от вас видя ли днес във вестника къде най-после си е купил къща Никсън в Манхатън? Точно до Дейвид Рокфелер. Не съм особено голям почитател на лукавия Дик, но трябва да кажа, че начинът, по който не му позволиха да се обзаведе с апартаменти в един голям град, е позор за конституцията.

— Ако казваше истината право в очите — започва Рони, — всички граждански права…

— А как би ти се харесало на теб — чувства се длъжна да каже Пеги Фознахт, — ако куп агенти на тайните служби ти проверяват дамската чанта всеки път, като се върнеш от магазина?

Фотьойлът, в който седи Пеги, е масивен, квадратен и модерен, тапициран с дебела като шперплат бледа материя в тон с другия фотьойл и с един дълъг диван, аранжирани около една от онези маси, които наричат „Парсънс“ и които се сглобяват в редуващи се блокчета от светло и тъмно дърво, с виеща се възлеста жилка като това, от което правят главите на стиковете за голф. Огромното пространство на стаята, която Уеб беше достроил, когато двамата със Синди се сдобиха с тази къща в модерната част на Брюър Хайтс, е деликатно изпълнена с хармонично подбрани елементи. В тъканта на бежовите тапети има вертикални нишки като тези във вертикалните гънки на малко по-тъмните завеси, репродукциите на акварелите от Уайът, осветени отгоре от отделни, насочени към тях лампи, копират същите нишки, същите цветове, а същото осветление разкрива отблясъци като слюдени частици в пясъка в препокриващите се сводове на грубо измазания таван. Когато Хари раздвижва глава, тези отблясъци по тавана променят местоположението си, вълна след вълна от скрито сребро. Той обявява:

— Чух една донякъде забавна история в Ротарианския оня ден, в която се разказва за Кисинджър. Уеб, ти май не беше там. На един самолет, който всеки момент щял да се разбие, имало петима мъже — един свещеник, едно хипи, един полицай, още някой и Хенри Кисинджър. И само четири парашута.

Рони казва:

— И накрая хипито се обръща към свещеника и казва: „Не се притеснявай, отче, най-интелигентният мъж в света току-що скочи с моята раница“. Всички сме го чували. А като говорим за това, с Тел се чудехме дали сте видели… — Той му подава изрезка от вестник от редакторската колона на Ан Ландърс, която се публикува в брюърския „Стандарт“, уважаваният вестник, а не във „Ват“. Вторият абзац е прилежно отбелязан с химикалка.

— Прочети го на глас — настоява Рони.

Не му се нрави да получава заповеди от потни плешивци като Харисън, който е излязъл да изкара приятно в Мъркетови, но всички очи са обърнати към него и поне ги отвлича от темата за папата. Той обяснява, по-скоро на Фознахтови, отколкото на останалите, тъй като Мъркетови май че вече знаят шегата:

— Това е писмо до Ан Ландърс от някого. Първият абзац е новинарска история за някакъв тип, чийто домашен питон го захапал за корема и отказал да го пусне, и когато лекарите дошли, той им се разкрещял да се омитат от апартамента му, ако възнамеряват да наранят змията му. — Тук се чува лек смях и Фознахтови, озадачени, се опитват да се присъединят.

— Следващият абзац гласи:

Другата новина е за един лекар от Вашингтон, окръг Колумбия, който преби до смърт една канадска гъска със стика си за голф на първата дупка в един извънградски клуб (гъската се появила точно когато той щял да отбележи попадение). Причината, поради която тези писма са отпечатани, е да се демонстрира, че истината е по-странна от измислиците.

След като прочита това на глас, той обяснява на Фознахтови:

— Причината, поради която ме закачат с това, е, че миналото лято чух за същия случай по радиото и когато се опитах да им го разкажа в клуба, не искаха и да чуят. Никой не ми повярва. Ето сега доказателството, че това наистина се е случило.

— Приятелю, не това е идеята — казва Рони Харисън.

— Идеята, Хари — обажда се Телма, — е, че е толкова различно. Ти каза, че бил от Балтимор, а тук пише, че е от Вашингтон, ти каза, че топката ударила гъската случайно и че лекарят я избавил от мъките й.

Уеб изрича:

— Спомни си — милосърдно избавление или най-грозно убийство? Това направо ме разби.

— Тогава не го показа — уточнява Хари, но е доволен.

— Според Ан Ландърс значи наистина е било най-грозно убийство — казва Телма.

— На кого му пука? — отвръща Рони, ставайки груб. Тази изрезка явно е нейна идея. И почеркът с химикалката.

Дженис ги слуша с онзи стъклен тъмен поглед, който добива, когато е прекалила с алкохола. Двамата с Уеб опитваха някакъв нов вносен ирландски ликьор, наречен „Грийнслийвс“.

— Е, не и ако гъската е изкрякала — казва тя.

Оли Фознахт се обажда:

— Не мога да повярвам, че крякането на гъска може да окаже чак такова влияние при лек удар.

Всички присъстващи играчи на голф го уверяват, че би оказало.

— По дяволите — продължава той, — при музиката най-добре се работи в два часа през нощта, надрусан и при това в присъствието на неколцина пияници.

Споменаването на музика напомня на всички, че от високоговорителите на Уеб неспирно звучи музика, в момента някаква хавайска мелодия с електронна арфа.

— Може би не е било гъска — казва Хари, — може да е било момче, което носи стиковете за голф, накичено с пера.

— Ето, това е музика. — Рони сумти с пренебрежение към забележката на Оли. — Хей, Уеб, как така в тази къща няма бира?

— Има бира, има бира. „Милърлайт“ и „Хайнекен“. Какво да донеса на всички?

Уеб се държи малко нервно и Заека се притеснява, че купонът е заплашен от замиране. Липсва му човекът, за когото никога не би и помислил, че ще му липсва — Бъди Ингълфингър. Опитва се да каже нещо, което Бъди би казал, ако беше тук:

— Говорейки за мъртви гъски, забелязах във вестника онзи ден, че някакъв антрополог или нещо такова казва, че около една четвърт от животинските видове на Земята ще изчезнат до 2000 година.

— О, престани — протестира Пеги Фознахт, разтърсвайки се демонстративно, така че обилната плът в горната част на ръцете й се тресе. Носи неподходяща за сезона рокля с къси ръкави. — Не споменавай 2000 година, само от това ме побиват тръпки.

Никой не я пита защо. Най-после Заека се обажда:

— Защо? Още ще си жива.

— Не, няма — категорично заявява тя, готова да спори дори за това.

Червенината, предизвикана от развълнувания спор около папата, все още личи по шията и горната част на гърдите на Синди, които заедно с мъничкото златно кръстче са полуразкрити от разкопчаните две горни копчета или връзки на арабската роба; слабите й предмишници изглеждат по детски крехки в широките й ръкави; под бродирания край на дрехата й се виждат малките златисти сандали. В суматохата, докато Уеб взима поръчки за питиетата, а Дженис нестабилно се изправя, за да отиде до тоалетната, Хари се премества на твърдия стол до младата им домакиня.

— Хей — изрича, — мисля, че папата е доста готин. Наистина знае как да се възползва от телевизията.

С бързо и рязко поклащане на главата, като че ли е ужилена, Синди възразява:

— На мен също не ми харесват половината неща, които казва, но той е длъжен да определи границата. Това му е работата.

— Той е ужасно изплашен — предполага Заека, — както и всички останали.

Тя го поглежда, очите й са малко като на китайче, както беше казала Мими — плътните гънки на долните й клепачи им придават леко присвит вид, сякаш е бита или пък страда от сенна хрема, така че изглежда все едно се усмихва, дори когато е сериозна. Зениците й се уголемяват в този сумрачен център на стаята, отдалечен от периферното осветление.

— О, не мога да мисля за него по този начин, въпреки че вероятно си прав. Явно това мислене е насадено в мен. — Кафявият пръстен около зениците й е гладко шоколадов, без точици или пръски. — Уеб е толкова мил, никога не ме насилва. След като Беси се роди и се съгласихме, че достатъчно е ставал баща, не можех да се накарам да използвам диафрагма, струваше ми се толкова грешно, а той не желаеше да пия хапчета, след всичко, което беше чел за тях, затова предложи да си направи, нали знаеш, дето на мъжете в Индия им плащат, за да си го направят, как се казва — вазектомия. Вместо да го оставя да го направи и да си причини Бог знае какво на психиката, един ден съвсем импулсивно отидох да си поръчам диафрагма. Все още не знам дали си я поставям правилно всеки път, но бедният Уеб, знаеш, че има пет деца от другите си бракове и всички постоянно го преследват за пари. Нито една от тях не се е омъжила, въпреки че живеят с някакви мъже. Ето това бих нарекла неморално, да го използват така заради пари.

Това е повече, отколкото Хари е очаквал. Той се опитва да й отговори с подобно признание:

— На Дженис й вързаха тръбите миналата година и трябва да кажа, че е страхотно да не се притесняваш, когато ти се поиска, през деня или през нощта, без кремове и разни глупости. Все пак понякога започва да плаче без причина. За това, че е стерилна на четирийсет и три.

— Ами, разбира се, Хари, и аз бих плакала — ъгълчетата на устните й в края на всяко изречение се извиват надолу. Не беше го забелязал досега.

— Но ти си дете — отбелязва той.

Синди му отправя мъдър поглед и почти упорито му казва:

— Натам съм се запътила, Хари, този април ставам на трийсет.

Значи сега е на двайсет и девет, трябва да е била на двайсет и две, когато Уеб е започнал да я чука, хитър стар козел. Той си представя тялото й в грубата широка дреха, със сенчести местенца, в които би могъл да пъхнеш ръката си, за да може тялото да диша в тази пустинна жега. Роклята подхожда на златните нишки на сандалите й и на гривните около китките й, все още тънки и гладки като на дете. Силата на желанието пресушава устата му. Той става, за да си вземе брендито, но загубва равновесие и си удря коляното в тежкия квадратен фотьойл на Пеги Фознахт. Тя не е в него, стои на площадката над двете стъпала, водещи към изхода на всекидневната, наметнала на раменете си мрачното старомодно карирано сако, с което беше дошла. Безстрастно гледа надолу към тях, като че ли се издига над всичко.

Оли обаче седи до масата „Парсънс“ и чака Уеб да донесе бирата в пълно неведение, че жена му се е оттеглила; Рони Харисън, толкова пиян, че устните му са мокри, а дългата коса, която причесва върху плешивостта си, стърчи във формата на примка, пита Оли:

— Как върви музикалният бизнес напоследък? Чувам, че манията по китарите вече отмира, откакто революцията приключи.

— Сега на мода са флейтите, странна работа. Не само момичетата, и момчетата също искат да свирят джаз. Пълно е с чернилки. Оня ден дойде един, искаше да купи платинена флейта за осемнайсетия рожден ден на дъщеря си. Каза, че бил чел за някакъв французин, който имал такава. Казвам му: „Човече, ти си луд. Дори не ми се мисли колко би струвала подобна флейта“, а той ми отговаря: „Изобщо да не ти пука“ и ми показа една дебела пачка с банкноти от по сто долара. Или поне тези отгоре бяха стотачки.

Всяко допълнително излияние на чувства със Синди ще му дойде в повече засега. Хари сяда тежко на дивана и се включва в мъжкия разговор:

— Като онези стикове за голф със златни глави отпреди няколко години. Боже, обзалагам се, че те със сигурност са си качили цената.

Подобно на Пеги, и него не го слушат. Харисън продължава да упорства. Тези застрахователни агенти притежават онова качество да накланят глава и просто да продължават упорито напред, докато или се разкрещиш, или кажеш: „Добре, ще извадя още сега 50 000 за подновяване на застраховката си «живот»“. Рони казва на Оли:

— Ами електрическите музикални инструменти? Един тип по телевизията даже има електрическа цигулка. Тия неща сигурно струват скъпо.

— Майка си и баща си — отговаря Оли, вдигайки признателен поглед към Уеб, който поставя кутийка „Хайнекен“ върху едно от светлите квадратчета на масата пред него.

— Точно както усилвателите тръгват от хилядарка нагоре — казва той, доволен, че говори, доволен, че изглежда богат. Бедният, по-голяма част от бизнеса му е да продава плочи на тринайсетгодишни дунди, от които да си подмокрят гащите. Как им викаше Нелсън? Музика — близалка. Нелсън се занимаваше доста сериозно с китарата, онази, дето беше спасил от пожара, и после с другата, която му купиха, с голяма седефена плочка върху лицевата част, но звуците й спряха да се носят от стаята му след училище в момента, в който изкара шофьорска книжка.

Рони е наклонил глава и упорства от друг ъгъл:

— Знаеш, че се занимавам с обслужване на клиенти в „Шуикил Мючуъл“ и онзи ден шефът ми каза: „Рон, миналата година си струвал на тази фирма осем хиляди и седемстотин долара“. Това не е заплата, това са надбавките. Пенсионно осигуряване, здравно осигуряване, различни схеми за участие. Вие при вас как се оправяте с тази част? Ако в днешно време нямате финансирано от работодателя осигуряване, здравата сте загазили. Хората го очакват и отказват да работят без осигуряване.

Оли казва:

— Ами аз сам съм си работодател, един вид. Заедно с партньорите ми…

— Ами пенсионирането? Задължително ви трябва пенсионен проект.

— Опитваме се да задържим нещата простички. Когато започнахме…

— Сигурно се шегуваш, Оли. Ти просто се ограбваш сам. „Шуикил Мючуъл“ има невероятно предложение за пенсионен проект и бихме могли да те включим в корпоративната схема, така че нито един цент да не излезе от собствения ти джоб. Всичко излиза от корпоративния джоб и съответно ще остане по-малко, което да бъде облагано с данъци от Чичо Сам. Онези бедни нещастници, които плащат собствените си премии без участието на фирмата, живеят в Средните векове. Няма нищо нечестно да се уреди по този начин, просто използваш законите, които държавата е установила. Тя самата иска хората да се възползват, всичко в крайна сметка покачва брутния вътрешен продукт. Знаеш какво имам предвид под пенсионен проект, нали? Нещо не ми изглежда да си много наясно.

— Нещо като социална осигуровка.

— Хиляди пъти по-добро. Социалното осигуряване вече е само малка част от ползата на свободните предприемачи; няма да видиш и цент от това, което влагаш. Според пенсионния проект до седем хиляди и петстотин долара не подлежат на данъчно облагане всяка година; просто ги заделяш настрани с наша помощ. Обичайното ни предложение е в зависимост от обстоятелствата — колко хора зависят от твоите доходи?

— Двама, ако броим жена ми. Синът ми Били завърши колеж и е в Масачузетс, следва специализирана стоматология.

Рони подсвирва:

— Братле, ти си умен. Ограничил си се до едно дете. Аз се натоварих с три. Едва през последните години се чувствам по-свободен. Голямото ми момче Алекс се е захванал с електроника, но средният — Джорджи, от самото начало трябваше да ходи в специално училище. Дислексия. Никога не бях чувал за това, но сега, казвам ти, вече знам всичко. Не можеше да проумее нищичко от какъвто и да било писмен текст, а изобщо не си личи, когато говори. Със сигурност може да ме надговори в тази работа, но той не го вижда. Иска да бъде художник, представяш ли си? Там няма пари, Оли, ти го знаеш по-добре от мен. Но дори сам с едно дете не би искал то да умре от глад, ако ти внезапно излезеш от картинката или пък добрата ти женица. Всеки мъж в днешно време, който се застрахова за по-малко от сто, сто и петдесет хиляди долара, не е реалист. Само едно погребение струва четири-пет хиляди.

— Да, но…

— Нека да се върнем на пенсионния проект за минутка. Като цяло препоръчваме съотношение четирийсет на шейсет. Внасяш четирийсет процента от седемдесет и пет хиляди премия за застраховка „Живот“, което горе-долу стига до стоте хилядарки, ако минеш прегледа, естествено. Пушиш ли?

— От време на време.

— Хм. Нека ти дам името на един лекар, който прави такъв преглед, че всеки го минава.

Оли казва:

— Май жена ми иска да си ходим.

— Шегуваш ли се, Фостър?

— Фознахт.

— Шегуваш ли се? Та това е събота вечер, човече. Да не би да имаш концерт или нещо такова?

— Не, жена ми — тя трябва да ходи на някаква сбирка против ядрените оръжия утре сутринта в някаква университетска църква.

— Нищо чудно тогава, че се заяжда с папата. Чувам, че Ватиканът и Тримайл-Айлънд са като дупе и гащи, питай приятелчето Хари. Оли, ето визитката ми. Може ли една от твоите?

— Ами…

— Няма нищо, знам къде си. Горе до мръсното кино. Ще намина. Не се шегувам, наистина дължиш на себе си поне да изслушаш тази възможност. Хората постоянно повтарят, че икономиката се е сринала, но от моя гледна точка това изобщо не е така, направо си цъфти. Хората направо се молят за подслон.

Хари казва:

— Хайде, Рон. Оли иска да си тръгва.

— Не точно, но Пеги…

— Върви, върви си в мир, човече. — Рони се изправя и прави благославящ жест с дебелата си ръка. — Бог да благослови Америка — бавно произнася той с плътен чуждестранен акцент, така че Пеги, която до този момент е разговаряла с Мъркетови, опитвайки се да замаже нещата, се обръща с гръб. Тя също е била заедно с Рони в гимназията и знае какъв отвратителен простак е.

— За бога, Рони — укорява го Заека, когато Фознахтови вече са си тръгнали, — ама че опит за измама.

— Аха — отговаря Рони — исках да видя колко глупости може да понесе.

— Аз също не съм му голям почитател — признава Хари. — Държи се със старата Пеги като с дрипа.

Дженис, която говори с Телма Харисън за Бог знае какво, сигурно за ужасните им деца, чува това, обръща се и казва:

— Хари се чука с нея преди години, ето защо Оли го дразни.

Нищо не може да освежи стари проблеми така, както алкохолът.

Рони се засмива, за да привлече вниманието, и тупва Хари по коляното:

— Чукал си това голямо прасе със странните очи и така нататък?

Хари се сеща за онова тежко стъклено яйце с капката въздух по средата във всекидневната на мама Спрингър, гладката му тежест в ръката си и си представя как го извърта, след като го е треснал в упоритото глупаво лице на Дженис, за да завърши с втори удар, нанесен с една ръка точно върху розовото лице на Харисън.

— Навремето ми се стори добра идея — чувства се длъжен да признае, протягайки крака в подготовка за предстоящата нощ. Тръгването на Фознахтови е разведрило обстановката. Синди чурулика на Уеб, прилепва се към сивия му пуловер със своята, широка арабска дреха, като влюбена двойка, рекламираща почивки в чужбина.

— По онова време Дженис беше избягала с онзи отвратителен гръцки мазник Чарли Ставрос — обяснява Хари за всеки, който желае да го слуша.

— Добре, добре, не е нужно да ни разказваш. Всички знаем историята. Това е стара работа.

— Това, което не е стара работа, смахнат плешивецо, е, че днес трябваше да се сбогувам с Чарли, защото Дженис и майка й го уволниха от „Спрингър Мотърс“.

— На Хари му харесва да говори така — заявява Дженис, — но всъщност идеята беше колкото на Чарли, толкова и наша.

Рони не е толкова пиян, че да не разбере за какво става въпрос. Той накланя глава и хвърля на Дженис поглед, който от мястото, където седи Хари, изглежда се състои предимно от бухнали вежди:

— Уволнила си старото си гадже?

Хари пояснява:

— И то за да може бездарният ми син, който дори не иска да завърши колежа, при положение че му остава само една година, да поеме тази работа, за която не е по-квалифициран, отколкото…

— Отколкото беше Хари — завършва жена му вместо него. Навремето не би се сопнала така, и се изкикотва. Хари е принуден да се засмее дори преди Рони. Членът не е единственото плоско нещо у Харисън.

— Ето това ми харесва — изрича Уеб Мъркет със стържещия си глас. — Стари приятели. Двамата със Синди стоят начело на техния кръг, а часът клони към полунощ. — Какво да ви донеса, Хари? Още бира? Какво ще кажете за едно леко коктейлче? Скоч? Ирландско уиски?

Циците на Синди стърчат в този кафтан или каквото там е облякла като връхчетата на палатка. Пустинна тишина. Сърпът на луната. Да сложим камилата да спи.

— Дообре — въздиша Уеб с такова удоволствие, че явно усеща ефекта от онова питие „Грийнслийвс“. — Какво решаваме за Фознахтови?

— Не стават — отговаря Телма. Хари се изненадва, когато я чува да говори, толкова мълчалива беше цяла вечер. Ако си затвориш очите и си представиш, че си сляп, Телма има най-приятния глас. Чувства се тъжен и омекнал, сега, когато нападението от жалкия свят извън „Летящия орел“ бе отблъснато.

— Оли от самото начало си е бил нещастник — казва той. — Но тя никога не е била такава дърдорана, нали, Дженис?

Дженис отговаря предпазливо, защитавайки старата си приятелка:

— Винаги е имала склонност. Пеги никога не се е смятала за привлекателна и това й беше проблемът.

— За разлика от теб, така ли? — обвинява я Хари.

Тя се втренчва в него неразбиращо, лицето й е влажно като от ситен спрей.

— Разбира се — галантно се намесва Уеб. — Джен е ужасно привлекателна, особено за тази стара компания. — Той минава зад фотьойла й и поставя ръцете си на раменете й, близо до врата й, така че тя се прегърбва.

Синди отбелязва:

— Беше много по-приятна, когато просто си бъбреше с нас двамата с Уеб на вратата. Каза, че понякога просто се увлича.

Рони изрича:

— Предполагам, че Хари и Дженис доста честичко се виждат с тях. Ще пия една биричка, докато още си прав, Уеб.

— Изобщо не е така. Просто противният им син Били е най-добрият приятел на Нелсън и затова се озоваха на сватбата. Може ли да направиш бирите две?

Телма пита Хари:

— Как е Нелсън? Чували ли сте го след сватбата?

— Картичка. Дженис говори два пъти по телефона с него. Мисли, че скучаят.

Жена му го прекъсва:

— Не си мисля, че скучаят, Хари, той ми каза, че скучаят.

Рони се намесва:

— Ако си изконсумирал всичкото си чукане преди брака, предполагам, че меденият месец може да се окаже скучен. Благодаря, Уеб.

Дженис съобщава:

— Каза, че в къщата било студено.

— Явно прекалено много го мързи, за да вкара малко дърва от купчината отвън — заявява Хари. — Да, благодаря.

Съскането при отварянето на металната кутийка вече съвсем не е толкова приятно, откакто сложиха обезопасителната скоба, за да не се задавят идиотите.

— Хари, той каза, че по цял ден поддържат огъня в печката с дърва.

— Изгарят всичко, за да може после някой друг да сече. Той е мамино синче.

Телма, явно отегчена от тона, който семейство Енгстръм установяват, извисява глас и накланя главата си силно назад, разкривайки удивително дълга бледа шия:

— Като говорим за студ, Уеб, вие двамата със Синди ще заминавате ли някъде тази зима?

Те обикновено ходят на някакъв остров в Карибския район. Харисънови веднъж отидоха с тях. Хари и Дженис никога не са ходили.

Сега Уеб минава зад Телма, за да направи коктейл на някого.

— Говорихме си за това — отговаря. През мъглата от бира, изпита след брендито, на Хари му се струва, че между изпънатата й назад шия и приглушения глас на Уеб има някаква очарователна конспирация. „Стари приятели — мисли си Хари. — Пасват си като части от пъзел.“ Уеб се пресяга през рамото й, за да постави висока чаша със слаб скоч и сода върху един тъмен квадрат от масата пред нея. — Ще ми се да отида някъде, където има голф игрище. Може да е много на сметка, ако се намери почивка пакет.

— Хайде да отидем всички — предлага Хари. — Хлапето поема фирмата от понеделник, хайде да се чупим оттук.

— Хари — казва Дженис, — той не поема фирмата. Държиш се неразумно. Рони и Уеб се шокират, като те слушат как говориш за собствения си син.

— Не се шокират, нали техните също ги изяждат живи. Искам тази зима да отида на Карибите и да играя голф. Хайде да се чупим, да поканим Бъди Ингълфингър за четвърти. Мразя зимата тук — няма сняг, не можеш да караш кънки, просто е скучно и студено месеци наред. Когато бях хлапе, през цялата зима имаше сняг, какво стана с него?

— През седемдесет и осма имаше купища сняг — отбелязва Уеб.

— Хари, може би е време да си вървим вкъщи — настоява Дженис. Устата й се е превърнала в цепка, челото й под бретона лъщи.

— Не искам да си ходя вкъщи, искам да замина на Карибите. Но първо искам да отида до тоалетната. До тоалетната, вкъщи и накрая на Карибите. В този ред. — Чуди се дали подобни съпруги умират от естествена смърт. Не и тези мургави, жилави жени.

Виж майка й — още ръководи шоуто. Погреба бедния Фред и изобщо не погледна назад.

Синди казва:

— Хари, тоалетната на долния етаж е запушена. Уеб току-що забеляза, явно някой е използвал прекалено много тоалетна хартия.

— Пеги Гринг, ето кой — отговаря Хари, като се изправя, чудейки се защо мокетът е извит като палубата на пропадащ кораб. — Първо напада папата, после злоупотребява с канализацията.

— Ползвай тази в нашата спалня — предлага му Уеб, — нагоре по стълбите, после вляво, покрай двете врати на дрешниците с летвичките.

— … да си бърше сълзите… — сухо отбелязва Телма Харисън, докато Заека тръгва нагоре.

По двете застлани с килим стъпала главата му се носи високо над краката. След това минава по някакъв коридор и по други стълби, застлани с килим в различен цвят — мръсно лимонено, по-износено, явно това е по-старата част на къщата. Горният етаж на чужда къща винаги е особено смълчан. Уморени нощи. Двойка, която тихичко разговаря помежду си. Гласовете долу заглъхват. Завий наляво, бе казал Уеб. Врати с летвички. Той спира и наднича. Женски дрехи, ивици в много цветове, ухаещи на Синди. Дали ще я докопа там в пясъка? Кой знае, вече му говореше за диафрагмата си. Той открива банята. Всички лампи в нея са запалени. Какво прахосничество на електричество! Потъва с всичките си лампи запалени — големият кораб Америка. Тази баня е по-малка от онази долу и е боядисана в по-тъмен цвят. Плочките по стените, тапетите, килимът и кърпите, цветният порцелан и всичко останало е в кафяво с нюанси на оранжево. Той разкопчава дюкяна си и с радостно облекчение изпълва със струя злато една от ярките чинии в помещението. Мехурчетата се увеличават като монети. Двамата с Дженис бяха отнесли своите кругеранди от чекмеджето на нощното шкафче, заедно бяха отишли в центъра, в тръста „Брюър“ и ги бяха настанили в малките им цилиндърчета, подобни на сини тоалетни чинии от кукленска къща, в солидната дълга депозитна кутия в сейфа, и бяха отпразнували с няколко питиета на обяд в „Креп Хаус“, преди той да се върне във фирмата. Тъй като не беше обрязан, обикновено задържа две-три капки и затова потупва връхчето си с лимоненожълтата тоалетна хартия, едноцветна, значи лентите с комикси бяха сложени, за да забавляват гостите. За кого ли говореше Телма, че си е бърсал сълзите? Шокиращият проблясък на дълга бяла шия с развити гълтателни мускули, явно има нещо в нея, за да задържа Харисън. Сигурно е имала предвид, че Пеги е запушила тоалетната с хартията, с която е бърсала сълзите си. Очите на Синди бяха заблестели влажно, беше прекалено стеснителна, за да се кара с бедната Пеги, и вместо това му беше разказала за диафрагмата си. Господи, да го подтиква да мисли за това, за сладките й червени, тъмни дълбини, дали това е имала предвид? „Напредва, Хари“, гласът й бе по-мъдър и по-гърлен, отколкото бе забелязал по-рано, очите й са подпухнали. Секси е, когато долните клепачи на жените са такива, надигайки се като чашки за яйце.

Долните клепачи на дъщеря му са такива, бе ги забелязал онзи ден. Навсякъде наоколо има повърхности, които са виждали Синди чисто гола. Хари гледа лицето си в това не толкова ослепително огледало, от двете му страни има флуоресцентни тръби и устните му не изглеждат толкова сини. Започва да изтрезнява за шофирането към къщи. Но в очите му все пак има синьо, което огражда малката черна точка, през която светът тече, синьо с бяло и сиво, добавено от скрежа на прадедите му, онези набити руси мъже с шлемове с рога, които смилат на каша с тоягите си косматите мамути и финландците с полегати очи сред снегове, толкова чисти и толкова безкрайни, че белотата им би била болезнена за очи, които не са толкова бледи. Очи, коса и кожа, мъртвите живеят в нас, въпреки че мозъците им са се превърнали в прах, а очните им ябълки са празни. Зениците му се увеличават, когато се накланя по-близо до огледалото, хвърля сянка, търси да види дали наистина съществува душа. Навремето си мислеше, че точно това търсят офталмолозите, когато прилепят онази малка, гореща, подобна на перископ лампичка плътно до окото му. Никога не му казваха какво виждат. Той не вижда нищо друго, освен чернота, разфокусирано, защото очите му стареят.

Измива ръцете си. Кранчето е от онези смесители на фирма „Лавомастър“ с една ръчка с топка на края като носа на клоун или голяма пъпка. Никога не може да запомни на коя страна е топлата и на коя студената вода, какво не им беше наред със старата двойка кранчета, на които пишеше „Т“ и „С“? Мивката обаче е удобна, с широк рафт с няколко грапави вдлъбнатини, които не позволяват на сапуна да се плъзга. Тези малки бразди на повечето мивки в днешно време нищо не задържат — нискокачествен, евтин, псевдомрамор. Той предполага, че ако човек е в производството на покривни повърхности, вероятно познава доставчици на водопроводни материали, които все още могат да осигурят качествени неща, въпреки че за тях няма особено голям пазар. Извитият лавандулов сапун, който държи в ръцете си, вероятно се е разделил с гравирания си надпис, докато е правел пяна върху почернялата от слънцето кожа на Синди и мехурчета по чатала й. Космите й там сигурно са катраненочерни, веждите й са такива. Трябва да се гледат веждите на една жена, а не косата, за да се прецени цветът на срамните косми. Тази баня не е наредена чак толкова като за гости, колкото онази на долния етаж. Върху сламения кош до тоалетната чиния лежи брой на списание „Популярна механика“, кърпите са метнати накриво върху пластмасовите си закачалки и са леко влажни. Мъркетови са се къпали едва преди няколко часа. Хари обмисля дали да не отвори шкафа в тази баня, както направи с другия, но забелязвайки хромирания ръб, си спомня за отпечатъците от пръсти и се отказва. Нито пък си избърсва ръцете, от страх да не използва кърпата на Уеб. Виждал е това дълго жълто тяло в съблекалнята на „Летящия орел“. Човекът има бенки върху целия си гръб и рамене, които вероятно не са заразни, но все пак.

Не може да се върне долу с мокри ръце. Онова лайно Харисън ще пусне някоя тъпа шега. „Още имаш сперма по ръцете, чекиджия.“ Заека остава за миг в коридора, вслушвайки се в увеличаващия се шум от празненството, неразбираема глъч от гласове, които са щастливи и без него. Женските гласове са по-отчетливи, в тях има нещо като буботене, като звука, който човек понякога долавя в неизправен двигател, работещ на празни обороти. Песен, която е толкова далечна, че не очакваш да различиш думи. Коридорът тук е застлан не с жълт, а с килим в убито лилаво и той проследява този цвят до прага на спалнята на Мъркетови. И тук това се случва. Мисълта какъв щастлив глупак е Уеб, дразни стомаха му и предизвиква леко гадене. Леглото е ниско, модерно, нещо като поднос със странични табли от червеникаво дърво, покривката е придърпана набързо, а не гладко опъната. Дали не са го правили току-що? Точно преди да си вземат душ за празненството, и затова кърпите в банята са влажни? Във въздуха над ниското легло той си представя влажните й съвършени пръсти на краката, онези достойни за смучене малки възглавнички, чийто отпечатък върху плочките на „Летящия орел“ често е наблюдавал. Тук краката й са били повдигнати високо, за да разтворят влагалището й, а бебешките им пръстчета се смесват с бенките по гърба на Уеб. Дразнещо е, не е честно Уеб да бъде такъв късметлия. Не само че има млада съпруга, но и няма стара Спрингър от другата страна на стената. Къде ли спят децата на Мъркетови? Хари извръща глава и вижда затворена бяла врата в далечния край на лилавия килим. Ето там. Спят. Той е в безопасност. Килимът поглъща стъпките му, докато тих като призрак, той следва цвета му навътре в спалнята. Мястото е като пещера, забранено чуждо присъствие на някаква сянка разтърсва сърцето му. Един мъж в сини панталони от костюм и измачкана бяла риза с навити ръкави и разхлабена вратовръзка, с опасно здрав вид го наблюдава. Исусе! Това е той самият, собственото му отражение в пълен ръст в голямото огледало, поставено между две еднакви бюра от дърво, което е толкова избеляло, че шарките му прозират като през слой пудра. Хей. Тези двамата. Значи не е било само във въображението му. Те наистина се чукат пред огледало. Хари рядко се вижда от глава до пети, освен когато си купува костюм в „Крол“ или в онзи малък магазин на Пайн стрийт. Дори и там човек стои близо до тристранните огледала, където това странно празно пространство, което го кара да се чувства сякаш среща самия себе си, липсва. Има раздърпан и престъпен вид като взломаджия, който е твърде дебел, за да си върши добре работата.

Удвоена от огледалото, стаята съдържа прекалено малко следи от жизнената топлина на Мъркетови. Няма разхвърлено дантелено бельо, ухаещо на Синди. Завесите са от плътна раирана червена материя, като издуващите се панталони на гигантски клоун. Сложили са си от онези затъмняващи стаята щори на прозорците, които все кара Дженис да си сложат. Сега, когато листата капят, светлината прозира през червенолистия бук право в лицето му в седем часа сутринта. Печели почти петдесет хиляди годишно, а ето как се налага да живеят. Двамата с Дженис все не успяват да се организират. Отсрещният прозорец с щори, спуснати като за следобедна дрямка, сигурно гледа към басейна и малката горичка, които имат всички къщи в този квартал. Хари не иска да влиза толкова навътре в стаята, вече и без това достатъчно наруши гостоприемството. Ръцете му са изсъхнали, би трябвало да слиза. Стои близо до един от ъглите на леглото, безмълвната му плоскост е по-ниско от височината на коленете, сатенената покривка с цвят на праскова е опъната набързо и той импулсивно, спомняйки си за презервативите, които навремето държеше на същото място, пристъпва към нощното шкафче от клен с виещи се жилки и крадешком издърпва малкото чекмедже. То и без това е отворено леко. Няма диафрагма, сигурно е в банята. Химикалка, кутия с хапчета без етикет, няколко кибрита и захвърлени разписки, малък жълт бележник с логото на фирмата за покривни материали и някакъв телефонен номер, надраскан по диагонал, една нокторезачка и няколко кламера и пластмасови стойки за топки за голф и… разтуптяното му сърце заглушава неясния шум на компанията под краката му. В дъното на чекмеджето са пъхнати няколко полароидни моментални снимки с черен гръб. Онзи фотоапарат SX-70, за който Уеб се хвалеше. Хари внимателно повдига малката купчина, обръща я и разглежда снимките една по една. По дяволите. Трябваше да си вземе очилата за четене, те са долу в джоба на сакото му, трябва да иде да ги вземе, преструвайки се, че всъщност не му трябват.

Горната снимка, направена със светкавица в същата тази стая, върху същата тази сатенена покривка, показва Синди гола, легнала с разтворени крака, окосмяването по триъгълника й е още по-тъмно, отколкото си го бе представял. От този ъгъл прилича на буквата „Т“, дългата му част се подгъва навътре в червенина, подобна на рана, а долната част на бледия й задник образува по едно бледо петно отстрани. Той държи гланцираната снимка в изпънатата си ръка, за да е по-близо до нощната лампа, очите му се насълзяват от усилието да види всичко, всяка гънка, всяко косъмче. Лицето на Синди, разфокусирано иззад гърдите й, които са отпуснати настрани, повече, отколкото се бе надявал, се усмихва на камерата с някаква нервна снизходителност. Брадичката й изглежда двойна, толкова косо е погледнала надолу. Стъпалата й изглеждат огромни. На следващата снимка е обърната обратно, разкривайки отпуснати задни части, като риба е, а през цепката й наднича подобно на око разширение. На следващите две снимки фотоапаратът е попаднал в нейните ръце и старият Уеб е застанал, жилест и глуповат, чисто гол, както Хари го е виждал да стои, след като е взел душ, но без ерекцията, която тук поддържа с ръка. Не е кой знае каква ерекция, сочи на десет часа, даже не на десет, а по-скоро малко след девет, но пък не можеше и да очаква мъж над петдесетте да сочи право дванайсет часа, това е за пъпчивите юноши. Когато Заека беше на четиринайсет години в час по социални науки му трябваше само един слънчев лъч, сянката на мишниците на Лоти Бингмън, когато повдигаше ръка, държейки молива си, и вече усещаше сладкото притискане на плат и цип в гъстата кръв. Уеб има дължина, но няма особен обем в основата, но все пак ето го, готов и спокоен с шкембето си, възлестите си кльощави крака и глупавото си изражение, някак елегантен, нито косъм от вълнистата му коса не стърчи. Следващите снимки са един вид експерименти на естествена светлина, явно щорите са били вдигнати, излагайки ги на дръзката светлина. Отрязани форми и плът, сключена една в друга, оцветени във виолетови оттенъци поради лошото проявяване. Хари разпознава бузата на Синди по една изпъкналост и след това пъзелът пасва — тя му духа, този лилавникав ствол е пенисът на Уеб, потънал в разтеглените й устни, а мъхнатият фон са космите по гърдите на Уеб, докато той прави снимката. В следващата е променил ъгъла и светлината и фокусът падат право върху извивката на черните мигли на едното й око. Зад лъскавото тъмно връхче на носа й, пръстите й, сякаш без кости, със сини кокалчета и къси нокти, придържат нещото с изпъкналите вени, а кутрето й стърчи нагоре, сякаш държи флейта. Какво говореше Оли за някакви флейти? За следващата снимка на Уеб му е хрумнало да използва огледалото. Той е застанал странично, а фотоапаратът е точно там, където би трябвало да е лицето му, а милото лице на самата Синди е нанизано, както е коленичила гола върху тази негова кука, сочеща десет часа. В профил носът й е леко сплеснат, а втвърдените й зърна стърчат. Хитрините на старото копеле са възбудили малката кучка, но главата й изглежда толкова малка и кръгла, и смела, забучена върху пениса му като захаросана ябълка. Хари очаква да види на следващата снимка сперма като паста за зъби по цялото й лице, както в порнофилмите, но Уеб я е обърнал обратно и я чука изотзад, пенисът му е изчезнал в рибено бялата извивка на задника й, той я придържа със свободната си ръка, пъхнал палец там, където би следвало да е анусът й. Гърдите й висят, крушовидни от тежестта, а краката й до тези на Уеб изглеждат набити. Натам е тръгнала. Ще надебелее. Ще погрознее. Тя гледа в огледалото и се смее. Вероятно в усилието да запази равновесие, докато едната ръка на Уеб държи фотоапарата, Синди в този момент се е разсмяла с широк червен смях като момиче от плакат с този жълт пенис в нея изотзад. Светлината в стаята явно вече е помръквала в този ден, тъй като плътта и на двамата Мъркетови изглежда златна, а мебелите, отразени в огледалото, са неясна синя сянка, сякаш са под вода. Това е последната снимка, осем са, а фотоапарат като този прави по десет. Преди известно време в „Консюмър Рипортс“ имаше подробна статия за апаратите SX-70 и камерите, но така и не пишеше какво означава съкращението SX. Сега Хари вече знае. Очите му парят.

Шумът от компанията долу е стихнал, може би се ослушват за звуци отгоре, чудейки се какво ли става с него. Той пъхва снимките обратно в чекмеджето с лице надолу, черни ръбове нагоре и се опитва да го плъзне обратно, както бе преди. С изключение на снимките, стаята е недокосната, огледалото незабавно ще изтрие образа му. Единствената следа, която остава, е, че си е докарал огромна пулсираща ерекция. Не може да слезе долу така, опитва се да се отърси от образа на отворената и смееща се уста, гледайки как я чукат. Кой би помислил, че сладката Синди е такава мръсница? Нужен е известен опит, за да осъзнаеш, че и другите момчета са като теб, същите мръсници, а за да асимилираш това, че момичетата могат спокойно да им съперничат, е нужен повече от един живот. Заека се опитва да изхвърли този смях от съзнанието си, но той остава като носна кърпичка. Опитва се да замени това, което току-що е видял, с други свои тайни. С дъщерята, със своето злато, със сина си, който утре се връща от Поконос, за да заеме мястото си във фирмата. Това върши работа и членът му клюмва. Притискайки здраво образа на мрачния Нелсън в съзнанието си, Хари отива в банята и врътва кранчето, все едно си мие ръцете, в случай че някой отдолу се ослушва и междувременно разкопчава колана си, за да си намести долните гащи. Убийственото е, че я е виждал да се смее със същия този смях край басейна на нещо, което той или Бъди Ингълфингър, или дори някой шут извън тяхната компания, е казал. Тя би духала на всекиго.

Докато слиза по стълбите продължава да има чувството, че главата му се носи на връв, дълга метър и осемдесет, която е закачена за големите му обувки. Компанията в дългата всекидневна се е преподредила в по-тесен кръг около масата „Парсънс“. За него, като че ли няма място. Рони Харисън вдига поглед:

— Божичко, кʼво си правил, бастуна ли лъска?

— Не се чувствам много добре — казва Хари с достойнство.

— Очите ти са червени — казва Дженис, — да не си плакал пак?

Твърде са развълнувани от темата, която обсъждат помежду си, за да го дразнят дълго. Синди дори не се обръща. Задната част на тила й е здрава и загоряла, мека и непроницаема. Пристъпвайки тежко към тях с пружинираща стъпка през бледия безкраен мокет, той се спира край лавицата на камината и забелязва нещо, което преди е пропуснал. Там са подредени две моментални снимки от фотоапарат „Полароид“, по една на всяко от децата на Мъркетови: петгодишното момче с твърде голяма бейзболна ръкавица на защитник, застанало унило върху тухлите на верандата им, и тригодишното момиченце в същия този сънливо ярък следобед, преди родителите им да се оттеглят за кратка дрямка, примижало с послушна и глуповата усмивка към някакъв източник на светлина, който я заслепява. Бетси е облечена с горнище и долнище на изцапан от игра бански, а сянката на Уеб, с ръце, вдигнати към главата, сякаш да я изплаши с рога, изпълва единия ъгъл от проявения квадрат лента. Това са липсващите две снимки от онзи комплект.

— Хей, Хари, какво ще кажеш за втората седмица на януари? — провиква се към него Рони.

Всички обсъждат съвместно пътуване до Карибите и жените са ентусиазирани колкото мъжете.

Когато двамата с Дженис си тръгват към къщи с колата, вече е един часът. Брюър Хайтс е квартал с парцели от по осем декара, встрани от магистралата за Мейдън Спрингс, на повече от двайсет минути от Маунт Джъдж. Пътят се вие надолу в стилни завои, строителите са оставили дърветата и когато шест часа по-рано те караха нагоре по същото шосе всяка къща бе осветена сред своето късче неотсечени дървета като украса по фасадата на дълъг сив универсален магазин. Сега всички къщи, освен тази на Мъркетови са тъмни. Опадали листа се вихрят в светлината на фаровете, есенният вятър ги сипе от дърветата като от огромни кошници. Сезоните те настигат. Небето става променливо, дърветата се оголват. Хари не може да измисли никаква тема за разговор, съсредоточен в шофирането по виещите се улици, наречени алеи и булеварди. Звездите, примигващи през голите, полюшващи се върхове на дърветата в Брюър Хайтс, избледняват около осветените от уличните лампи тротоари на Мейдън Спрингс. Дженис дърпа от цигарата си, огънчето се разгаря в страничното му полезрение и угасва. Тя прочиства гърло и изрича:

— Май трябваше повече да се застъпя за Пеги, след като ми е стара приятелка, но сметнах, че наистина говори безсмислици.

— Прекалено много свобода имате жените.

— Прекалено много. Оли, може би. Знам, че все се кани да го напусне.

— Не се ли радваш, че при нас всичко това е минало? — подхвърля той лукаво, само за да чуе как ще се заяде, дали наистина всичко е останало зад тях, но тя отговаря простичко:

— Да.

Той не казва нищо, езикът му е като в капан. Може би точно в този момент Уеб съблича Синди. Или тя него. И коленичи. Езикът на Хари сякаш е залепнал за основата на устата му като на онези бедни хлапета, които всяка зима упорито докосват железни парапети с език.

Дженис казва:

— Идеята ти да отидем заедно на почивка наистина се възприе.

— Ще бъде забавно.

— За вас мъжете, защото ще играете голф. А ние какво ще правим по цял ден?

— Ще се излежавате на слънце, ще си намерите какво да правите. Сигурно ще има тенискортове.

Това пътуване е особено ценно за него, обсъжда го предпазливо. Дженис си дръпва отново:

— Непрекъснато говорят, че излагането на слънце причинява рак.

— Не по-бързо, отколкото пушенето.

— Телма има някакво заболяване, заради което изобщо не бива да се излага на слънце, беше ми казала, че това може да я убие. Учудвам се, че е толкова ентусиазирана да дойде.

— Може би на сутринта, като поразмисли, няма да е чак толкова ентусиазирана. Не виждам как Харисън може да си го позволи, особено с това тяхно хлапе в специално училище.

— А ние можем ли, чудя се? Да си го позволим сега, когато купихме златото.

— Скъпа, разбира се, златото вече се е вдигнало повече, отколкото ще ни струва пътуването. Толкова сме неорганизирани, трябваше да започнем да пътуваме още преди години.

— Ти никъде не искаше да ходиш само с мен.

— Разбира се, че исках. Бяхме уплашени. А и имахме Поконос, където да ходим.

— Мислех си, май ще оставим Нелсън и Пру точно навреме.

— Забрави. Като гледам как се беше вкопчила в Нелсън, ще се вкопчи и в бебето до края на януари. До Свети Валентин.

— Струва ми се гадно. А и ще оставим Нелсън сам във фирмата с прекалено много отговорности.

— Нали това искаше. Сега си го получи. Какво може да се случи? Джейк и Руди ще се навъртат. Мани ще си ръководи неговата част.

Цигарата й проблясва още веднъж и след това я изгася, с онова непохватно, драскащо движение, което винаги го е вбесявало. Мрази да използва пепелника в королата, мирише с дни наред дори след като го е изпразнил. Тя въздиша:

— Някак ми се иска да заминем само ние, щом трябва да заминаваме.

— Нямаме връзки. Уеб ги има, ходил е там и по-рано. Мисля, че ходи много преди Синди, с предишните си съпруги.

— Нямам нищо против Уеб — признава тя, — той е мил. Но ако трябва да съм честна, мога да мина и без Харисънови.

— Мислех, че Рони ти е слабост.

— На теб.

— Мразя го — казва Заека.

— Харесваш го. С цялата му вулгарност. Напомня ти за баскетболните дни. Както и да е, не е само той. Телма ме притеснява.

— Защо? Тя е такава мишка.

— Мисля, че е много привързана към теб.

— Никога не съм забелязал. Как е възможно? — Стои настрана от темата за Синди, защото най-вероятно ще издаде всичко.

Опитва се отново да извика в съзнанието си онези снимки, но те вече избледняват. Как само телата им изглеждаха златисти като на богове.

Дженис казва изненадващо сковано:

— Е, не знам какво си мислиш, че ще се случи там, но няма да има нещо по̀ така. Твърде сме стари, Хари.

Един пикап с високите си ярки фарове кара опасно близо зад тях и го заслепява, след това профучава, чуват се хиляди подигравателни гласове.

— Пияниците са наизлезли — казва той, за да смени темата.

— Какво всъщност прави там горе в банята толкова дълго? — пита тя.

Той отговаря благопристойно:

— Чаках да се случи нещо, което не се случи.

— О, повърна ли?

— Натам бях тръгнал. Поне така мислех. От брендито. Затова минах на бира.

Синди до такава степен е обсебила мислите му, че той не може да проумее защо жена му пропуска да я спомене. Сигурно е умишлено. Всичкото това духане, Господи! Ето ти противозачатъчни. Бели струйки противозачатъчно напират, биват поглъщани; онези дребни кръгли зъби и здравите ниски бебешки венци, които се виждат, когато се смее. Уеб отпред и той отзад, на Хари му е все едно. Рони държи фотоапарата. Членът му отново се пробужда, отново е в живота му и когато завива по Сентрал стрийт, воланът докосва подутия му връх през плата. Дженис би оценила това, ако успее да го качи до спалнята им в този вид.

Но мислите й са твърде далеч от секса, защото когато тръгват надолу през триъгълниците, разпръсната между колоните светлина по продължение на „Уилбър“, тя казва:

— Бедният Нелсън, изглеждаше толкова млад, когато заминаваше с жена си, не мислиш ли?

Този град, който познават толкова добре, всеки бордюр, всеки пожарен кран, всяка пощенска кутия, отстъпва пред тях като воал, къщите му са тъмни, техните фарове — насочени нагоре.

— Даа — съгласява се той. — Човек се чуди, понякога се чудя — чува как гласът му продължава — колко ли ужасно изкривяваме децата си?

— Направили сме, каквото сме могли — изрича твърдо Дженис. Звучи като майка си. — Не сме Бог.

— Никой не е — казва Заека и сам се изплашва.

IV

Заложниците бяха взети. Нелсън работеше в „Спрингър Мотърс“ вече от пет седмици. Тереза е бременна в седмия месец и е огромна колкото цяла къща, къща в къщата, прелива от гащеризона за бременни с надпис „Спандекс“ отпред и старите тениски, които баща му й даде да носи. Когато отива в банята по коридора на горния етаж, тялото й блокира светлината на лампите, а когато се опитва да помогне в кухнята, чупи по някоя чиния. Понеже вече са пет човека, използват скъпия китайски порцелан, който мама Спрингър държи в скрина, и чинията, която Пру счупи, беше от него. Въпреки че маминка не каза нищо, вратът й се изпъстри с червени петна и всички ясно разбраха, че тази чиния й е много скъпа, като онези нещица, по които старите жени изпитват привързаност. Тя непрекъснато повтаряше как двамата с Фред били купили този сервиз от „Крол“ преди петдесет години, още когато по Уайзър стрийт на всеки седем минути минавали трамваи и Брюър бил едно отвратително горещо място за живеене.

Това, което Нелсън не може да понася в Пру, е, че пърди. И когато лежи по гръб в леглото, тъй като не може да спи по корем, хърка. Един лек, но ритмичен хриптящ звук, от който не може да се абстрахира, докато лежи в предната стая, а уличните светлини пълзят по щорите и колите ръмжат по улицата. Липсва му старата му тиха стая в задната част на къщата. Чуди се дали Пру има така наречената „девиация на носната преграда“. Преди да се оженят не беше забелязал, че ноздрите й са различни — едната е по-тясна от другата, като че ли тесният й, остър и гърбав нос, изпъстрен с лунички, е бил притиснат от едната страна, докато хрущялът му е бил още мек. Освен това непрекъснато иска да си ляга рано, веднага след вечеря, когато трафикът отвън е най-натоварен, а той умира да излезе, да се отбие за една бира в „Лейд Бек“ или просто да се разходи до кръчмата на шосе 422, за да види новите лица след клаустрофобичния си ден във фирмата, където е трябвало да се съобразява с баща си. Той обаче се връща вкъщи и отново трябва да се съобразява с баща си, докато голямата му глава оглежда тавана, а глупавият му провлечен глас се произнася по всеки въпрос, ако има кой да го слуша. Баща му непрекъснато го унижава, гледа го нервно с онази тъжна усмивчица, която значи: „Аз ли казах това?“, когато си мисли, че е казал нещо забавно. Проблемът на баща му е, че прекалено дълго е живял в харем, а майка му и баба му са правили всичко за него. Той става злобен всеки път, когато около него се навърта друг възрастен мъж, освен Чарли, който умира пред очите му, или пък ония тъпанари, с които играе голф. Явно никой на света, освен Нелсън не съзнава колко гаден е Хари С. Енгстръм в действителност и понякога му иде да се разкрещи от напрежение. Баща му се перчи из къщата, огромен, космат и хитър, двойно по-едър от сина си, който се влачи след него и се чуди как да не изглежда лош. Баща му вече не иска да изглежда като лошо момче. Навремето едно от нещата, за които човек можеше да му се възхищава, беше, че не му пукаше как изглежда и какво ще си помислят съседите, когато прибра Скийтър например. Той притежаваше някаква неясна лудешка вяра в себе си, останала му от баскетбола или от детството му, когато е бил всеобщият любимец и е можел да казва на хората: „Майната ви!“. Сега тази искра е угаснала и след нея на плещите на Нелсън е останал един огромен мъртвец. Опитва се да обясни това на Пру и тя го слуша, но не може да го разбере.

В Кент тя беше стройна, изправена и пъргава, а страхотната й дълга рижа коса беше прибрана на гладък кок или се спускаше по раменете й, сякаш беше изгладена. Когато се срещаха в пет часа в новата част на „Рокуел“, той се чувстваше някак по-значим от самия факт, че е един нищо и никакъв студент, но извежда тази работеща жена, година по-голяма от него, далеч от пишещите машини и папки, и хладната ярка светлина. По онова време административните кабинети му се струваха част от небето в света на истинския бизнес, което висеше над тунелите с класни стаи, през които се провираше всеки ден. Пру нямаше фалшиви разбирания, не споменаваше имената на разни велики мъртъвци, говореше само за живота си сега, за филми и плочи, за телевизия и ежедневните интриги в работата, за това кой се е разплакал и кой е бил предложен за повишение от деканите. Една от секретарките се чукаше с шефа си, въпреки че не го харесваше особено, просто от безразличие към собствения си живот и тяло, и Нелсън развълнувано си мислеше, че това спокойно можеше да е Пру. Животът в Пенсилвания беше доста суров и тук хората се отпускаха и правеха каквото им хрумнеше. Той харесваше небрежната й суровост и начина, по който се разхождаше до него с непукистко изражение, ухаеща на парфюм и някакъв по-нежен аромат, който се разнасяше от дрехите й, докато вървяха под дърветата. В Кент непрекъснато спореха за тези дървета, както и за гимнастическите салони в студентския комплекс, и най-голямата университетска автобусна система в света. Всичките тези глупости се правеха, за да накарат хората да забравят, че единствената слава, за която щатът Кент някога можеше да претендира, е 4 май 1970 година, когато гвардейците са стреляли от Бланкет Хил. Що се отнася до Нелсън, трябвало е да застрелят онези тъпаци. Когато през 1977 година се вдигаше шум около Тент Сити[22], той си стоеше в общежитието. Тогава още не познаваше Пру, Чак след време, докато пиеше коктейли „Уайт Рашън“ в един от баровете по Уотър стрийт, тя му разказваше за ужасите на собственото си детство, за побоищата и яростта, и необяснимите продължителни отсъствия на баща си, за странното поведение на сестрите си, когато достигнали сексуална зрялост и започнали да срутват къщата. Неговите разкази направо бледнееха на фона на тези истории. Пру го караше да се чувства добре със самия себе си.

Повечето студенти, които познаваше, включително и Мелани, го караха да се чувства подиграван, изпреварен в някаква игра, която не искаше да играе, но с Пру Любел, тази секретарка, той не се чувстваше така. Бяха на едно мнение за нещата, за основните неща. Знаеха, че в действителност светът е брутален, че бащите ни не ни закрилят, че човек умира сам, докато останалите младежи не съзнаваха това, мотаеха се на групички или си играеха на радикали, или правеха каквото там правеха. Нелсън се чувстваше по-зрял пред Пру, защото съзнаваше, че всичко това са глупости. Долавяше, че изглежда добре в нейните очи, докато седяха на масичките в един работнически бар в Северен Акрън, където ходеха с колата й. Тя си имаше собствена кола, един стар „Плимут Валиант“, на който предната броня се ветрееше като знаме, но това беше още нещо, което харесваше у нея. Харесваше му, че Пру нямаше нищо против да кара тази грозна таратайка и че беше работила упорито, за да си я купи. Тя знаеше, че Нелсън е едно стъпало над нея в социалната стълбица. Но тя пък беше едно стъпало по-нагоре в тази среда, в тази география. Имаше не само кола, но и апартамент, малък, но самостоятелен, с печка, на която си готвеше сама, и ликьор, който му наливаше, след като пускаше някоя плоча. Още на първата им среща, без да се броят онези, когато се мотаеха наоколо с Мелани и шантавите й дрогирани приятели, Пру го беше довела в апартамента си в този град на име Стоу, предполагайки, че в крайна сметка и двамата искат да се чукат. Тя свършваше със силни бързи тласъци и го стискаше здраво, на сигурно място, докато самият той свършеше. Беше чукал и други момичета преди това, но не беше сигурен дали бяха свършвали. С Пру беше сигурен. Тя извикваше и дори леко потреперваше като риба, изплувала на повърхността на мрачно езеро. След това се разхождаше гола, докато му приготвяше нещо за ядене, въпреки че в сградата през двора имаше много прозорци, откъдето можеха да я видят. На кого му пука? Всъщност тя обича да я гледат, застава в средата на светлината от прожекторите, когато ходят на танци, а когато бяха сами, му позволяваше да я оглежда от всички страни. Едрото й гладко тяло беше като на кукла, чиито ръце, крака и глава стояха така, както ги поставиш. Огромната му благодарност за всичко това, докато всеки друг би го приел за даденост, го правеха още по-ценен в очите й. Накрая той се изгуби в тях, прекалено скъп, за да бъде пуснат.

Сега тя по цял ден седи с маминка и понякога с майка му и гледа сапунени сериали по телевизията: „В търсене на утрешния ден“ по Десети канал и след това „Дните на нашия живот“ по трети канал. После превключваха обратно на Десети за „Пътеводна светлина“. Нелсън знае навиците им от дните, преди да му разрешат да работи във фирмата. Сега Пру пърди, защото бебето притиска вътрешностите й, изпуска разни неща и казва, че смята баща му за приятен.

Беше й разказал за Беки. Разказа й и за Джил. Реакцията на Пру е:

— Но това е било отдавна.

— Не и за мен. За него. Той е забравил, тъпанар смотан, просто като го гледам, съм сигурен, че е забравил. Забравил е всичко, което ни е сторил. Това, което стори на мама, е невероятно, а аз сигурно не знам и половината. Той е толкова сигурен и самодоволен и това ужасно ме дразни. Ако можех само веднъж поне да го накарам да разбере какво лайно е, може би щях да се поуспокоя.

— Какъв смисъл има, Нелсън? Искам да кажа, баща ти не е идеален, но кой ли е? Той поне вечер си стои вкъщи, за разлика от моя.

— Седи си вкъщи, защото не му стиска. Да не мислиш, че не му се ще да гони мацки навън всяка нощ? Да знаеш само как гледаше Мелани. Не го прави от някаква велика любов към мама, казвам ти. Всичко е заради фирмата. Сега мама играе решаващата роля там, не благодарение на нея самата.

— Защо, скъпи? От това, което виждам, мисля, че родителите ти са привързани един към друг. Щом са останали заедно толкова време, сигурно имат чувства.

Самата мисъл за това отвращава Нелсън. Тапетите на стената, плетеницата от шарки, които се препокриват, му изглеждат зли. Като дете го беше страх да стои в тази стаж, където сега спят, в другия край на коридора срещу стаята на маминка, откъдето се чуваше пращенето на телевизора й. Минаващите по Джоузеф стрийт коли хвърлят островърхи сенки по стените, ярки форми, които бързо се променят като в компютърните игри, които сега бяха на мода. Когато някоя кола удари спирачки на ъгъла, едно червено петно потрепва по тапетите и картината с изображение на блед козар с дървена кофа до някакъв каменен кладенец. В детските му очи този фермер също изглеждаше зъл, подобно на спотайващ се дявол. Сега Нелсън вижда, че картината е глупава, сантиментална. Въпреки това сянката на злината остава, притисната някъде в прозрачността на стъклото. Червеното петно потръпва и изчезва, моторът изръмжава и гумите зацепват. Тръгвай: яростта на тази невидяна кола, която бяга, се превръща в едно бучене в далечината и доставя удоволствие на Нелсън вместо на някого другиго.

Двамата с Пру лежат на старото провиснало легло, което делеше с Мелани. Спомня си за Мелани, небременна, свободна. Сигурно се забавлява в Кент, вози се на университетските автобуси и ходи на курсове по Ориенталска религия. Пру лежи сънена, облечена в една стара риза на баща му, която е закопчана на гърдите и разкопчана на корема. Беше й предложил от своите ризи, сега, когато работеше във фирмата, трябваше да си купи ризи, но тя беше казала, че са прекалено малки и тесни. В стаята е топло. Котлето е точно под тях и топлината се издига нагоре, няма как да се охладят и въпреки че е средата на ноември, те все още се завиват само с чаршаф. Той е напълно буден и ще остане така с часове, раздразнен от изминалия ден. Онези приятели на Били непрекъснато го тормозят да купи още коли кабрио и макар че един лекар купи олдса „Делта-88 Роял“ за 3600 долара, баща му казва, а и Мани го подкрепя, че като извадят парите за застраховката и поддръжката, всъщност не остава никаква печалба.

Сега и меркурият е в магазина, независимо че застрахователният агент искаше да обяви колата за тотално повредена, защото според него това бил най-простият начин за такава истинска антика, на която частите са скъпи, а предницата й е смачкана, като че ли някой я е ударил нарочно. Мани е изчислил, че разходите по поправката са с около четиристотин-петстотин долара над обезщетението, защото застрахователите не изплащаха повече от стойността в каталога си. Когато го беше попитал дали някой от механиците не може да я поправи в свободното си време, той му беше отговорил съвсем сериозно, свъсвайки вежди, а черните точки по носа му го зяпаха в лицето: „Момче, няма свободно време, тези мъже идват тук, за да изкарват хляба си“, намеквайки, че той не го прави, богаташко синче. Не че баща му го подкрепяше в цялата тази история, той се държеше така, сякаш момчето е получило урок, и това му харесваше. Единственият урок, който Нелсън получи, е, че всички се мъчат да спечелят собствения си дял от парите и никой не смее да погледне встрани, за да разбере нещо. Ще им покаже той, когато продаде меркурия за четири и петстотин, познава много хора в „Лейд Бек“, за които подобна сума е нищо. Тази иранска афера ще повиши цените на бензина още повече, но проблемът скоро щеше да се разреши, ония няма да посмеят да държат заложниците още дълго. Баща му непрекъснато му повтаря, че една кола му струва между три и пет долара на ден, но той не разбира защо, след като тя просто си седи в парцела, който и без това беше техен. Беше разбрал, че фирмата дори си плащаше наем сама на себе си, за да мами данъчните.

До него Пру започва да хърка с подпряна на две възглавници глава и корем, лъснал като онези гъби праханки, които можеш да видиш в гората на някой гнил пън. На долния етаж майка му и баща му се смеят на нещо. Напоследък двамата сякаш летят в облаците, по-зле са от деца и все по-често излизат с компанията си богаташи. Децата поне имат извинение, че нямат какво друго да правят. Мисли си за заложниците в Техеран и мисълта му засяда като хапче в гърлото, като един от онези големи сухи витамини, които Мелани непрекъснато му тикаше и той не можеше да преглътне. Трябва им само един голям черен хеликоптер в някоя безлунна нощ, командоси с маски на лицата и една тънка струна от пиано за гърлата на онези луди арабски радикали, гггр, аггр.

Трябва само да прошепнат: „жените и децата първо“, и да се дигнат във въздуха. Няма да е зле да им пуснат една тактическа атомна бомба върху някое минаре. Или пък в някой тунел една от скучните играчки на Джеймс Бонд. Като в онази фантастична сцена в „Мун Рейкър“, когато скача от един самолет без парашут, носи се из въздуха, пада върху един от лошите типове и му взима парашута. Сигурно е почти като делтапланеризма. На лунната светлина пъпът на Пру хвърля мъничка сянка, изпъкнал е, като че ли е обърнат наопаки. Никога досега не беше виждал гола бременна жена, нямаше представа, че ще е толкова зле. Като гюле, заседнало в цевта на оръдие.

От време на време двамата с Пру излизат. Имат приятели. Били Фознахт се е върнал в „Тафтс“, но компанията все още се събира в „Лейд Бек“, разни отрепки от Брюър също се мотаят наоколо, със службици в някоя електрическа фабрика или правителствена организация, или в някой от функциониращите магазини в града. Тези дни в „Крол“, където майка му и баща му се бяха запознали в праисторическите дни, и в горичката на мястото на Уайзър Скуеър човек се чувства все едно е на палубата на някой изоставен боен кораб след бомбардировките на японците над Пърл Харбър. Няколко изплашени продавачки, които зад щандовете изглеждат сякаш са срязани през кръста, се мотаят наоколо. Майка му е работила на щанда за солени ядки и бонбони, но него вече го няма, сигурно са решили след трийсет години, че не е хигиенично да продават такива неща, а освен това петима умрели от глисти. Но ако тогава не е имало щанд за ядки, Нелсън нямаше да съществува или пък щеше да съществува като някои друг, което някак не се връзва. Двамата с Пру не знаят имената на всички свои приятели, те имат имена като Пам и Джейсън, и Скот, и Доди, и Лайл, и Дерек, и Слим и ако ходиш в „Лейд Бек“ достатъчно често, те канят на техни купони. Живеят в разни апартаменти в новите квартали с груби, боядисани дървени стени и стръмни покриви като на хижи, пръснати от едната страна на Маунт Пемакуид близо до „Летящия орел“, или подобно на онези градски имения от тухли и плочи с богати огради и комини, построени с парите от старите фабрики по северния край на „Янгкуист“, или зад паркингите, които сега са разделени на парцели. По-голямата част от тях са застроени с детски градини или офис сгради за ефектни принадлежности като ръчно изработени кожени изделия и „направи си сам“, където работеха млади архитекти, специализиращи в соларни панели и спестяване на енергията, и млади адвокати с бухнали коси и бандитски мустаци, облечени в делови костюми, които таксуваха клиентите си с твърда такса от триста долара, независимо дали за развод или за побой. В тези квартали магазините за здравословна храна никнат като гъби редом с малки ресторанти в приземните етажи, където сервираха вегетарианска храна или израелска кухня, и книжарници с имена като „Карма“ и малки магазинчета, претъпкани с дантели и разноцветни ръчно боядисани памучни платове, мексикански сватбени ризи, индийска коприна и онези скитнически шапки, с които хората изглеждаха така, като че ли онази част от главите им, в която се съдържаше мозъкът, е отрязана. Старите работилници с шперплат сега продават небоядисани мебели, които хората сами си сглобяваха в тези апартаменти, където всички си деляха всичко.

Апартаментът, който Слим дели с Джейсън и Пам, е на третия етаж на висока стара къща в горната част на булевард „Акация“, на няколко пресечки под гимназията в посока към „Мейдън Спрингс“. Трите големи прозореца с двойни стъкла гледат към замрялото сърце на града: там, където навремето неоновите очертания на ботуш, фъстък, шапка и огромен слънчоглед оформяха рекламата над Уайзър Скуеър, сега само насочената към фасадата на „Брюър Тръст“ табела бележи центъра на града. Четири огромни колони стърчат като четири бели пръста, мушнати в сочен черен пай — тъмното петно, образувано от засадените дървета сред така нареченото „пазарче“. От този център обикновените неоново жълти лампи по градските улици продължават навън, една правоъгълна паяжина, която оредяваше близо до извиващата се река нататък към предградията, чиято светлина се слива с хоризонта, погълнат от хълмовете, които се надигат към нощните облаци. В горната част на панорамните прозорци на апартамента на Слим има малки прозорчета от матово стъкло, чиито семпли цветя в лилаво, кехлибарено и млечнозелено, са гордостта на Брюър, наред със солените бисквитки, които всички тук приготвяха. Старите подове с дъбов паркет обаче са покрити с евтин оръфан мокет, изпъстрен с петна като зрънца бахар, а набързо сглобени плоскости служат за преградни стени на предишните просторни стаи. Високите тавани са снишени, за да се пести ток, и преградени с меки бели панели, подобни на дъски. Нелсън седи на земята с отметната назад глава и кутия студена бира между глезените; двамата с Пру са изпушили две цигари с трева и малките дупки в тавана сякаш се опитват да му кажат нещо, част от тях изглеждат ярки и агресивни като черните точки по носа на Мани онзи ден, но след това тази картина избледнява и на нейно място се появява друга, и напрежението като че ли се придвижва по тавана като прозрачна медуза. На стената зад него е окачен огромен гримасничещ плакат на Илие Настасе[23]. Слим е член на един тенисклуб, който се намира до пазарчето в „Хемингтаун“, и обожава Илие Настасе. Настасе е облян в капчици пот, а краката му са дебели като колони. Космати, възлести колони.

Слушат Дона Съмър, някаква песен за телефон, която бумти силно. В центъра на стаята между Нелсън и някаква папрат в саксии и растения с широки листа, като тези, които маминка отглеждаше в онази стая до всекидневната (той си спомня как двамата с баща му седят и втренчено ги гледат един ден, когато нещо ужасно се беше случило, нещо огромно и кухо под тях, докато листата на растенията пиеха слънчевата светлина, както сигурно правеха и тези по-големи растения, когато слънцето ги огрява през панорамните прозорци), има празно място, в което Слим танцува като змия на връв заедно с едно кльощаво момче с късо подстригана коса на име Лайл. Лайл има тесен скалп с вдлъбнатини на тила и е облечен в дънки и риза с дълги ръкави, подобна на тениска за футбол, с широка зелена ивица по средата. Слим е ексцентричен и въпреки че това не би трябвало да дразни Нелсън, той се дразни. Той се дразни и от това, че на купона има двама зализани, които се чукат, дразни се и от това, че едно малко бяло момиче със сивкава заострена брадичка като на поляните от южната страна на Брюър си свали ризата, докато танцуваше, въпреки че няма никакви цици. Сега тя седи в кухнята все още по цици и се налива до припадък с южняшки комфорт[24] и пепси-кола. На такива купони винаги някой повръща в банята или се боцка, или пък смърка и това също дразни Нелсън. Не че му пука, просто е уморен да бъде млад. Това означава толкова много похабена енергия. Той вижда, че приличното на медуза напрежение, което трепка по дупките в тавана, е енергия, подобна на тази, която изтича като двоична информация от компютрите, но не може да направи нищо по въпроса. В Кент се интересуваше от компютри, но още в уводния курс по математика 10061 в „Мерил Хол“ математиката му дойде прекалено много. Както и всички онези еврейчета и коренчета с плоски като дъски за хляб лица, които препускаха из материала, като че ли им беше ясно като бял ден, знаеха какво е функция, въпреки че това явно не беше нещо, което можеш да посочиш, и някак успяваха да схванат основната идея на уравнението. Още една медуза, но как можеше човек да я извади? Изобщо нямаше представа. Така че той реши, че е по-добре да се прибере вкъщи и да участва в поделянето на богатството. През онзи ден баща му го държеше в скута си, усещането за едно голямо, миришещо на тъга тяло, което го е обгърнало и седи под него, не го напуска, заедно със спомена за един слънчев лъч, който си проправя път към заобления крайна едно папратово листо в онази желязна маса от зелени растения.

Сигурно е било, когато Беки умря. Маминка няма да живее вечно и когато хвърли топа, двамата с майка му ще останат да управляват компанията, а баща му ще седи отпред, подобно на онези картонени фигури в естествени размери, които излагаха по автосалоните, преди картонът да поскъпне. Тези чернилки, които се правят на важни, решителният начин, по който те поздравяват и те предизвикват да устоиш на погледа им, макар че не поемат отговорност за нищо, го карат да беснее от яд, въпреки че тревата вече би трябвало да започне да го отпуска и успокоява. Може да пийне още една бира. Тогава се сеща за бирата между краката си. Кутийката е студена и тежка, защото е пълна и току-що извадена от хладилника на Слим. Нелсън отпива една глътка. Той оглежда ръката си — сякаш държи кутийката с ръкавица.

Защо баща му просто не умре? Хората на неговата възраст се разболяват. Тогава остават двамата с майка му. Сигурен е, че ще може да се справи с майка си.

Вече не е толкова млад. Скоро навърши двайсет и три, но фактът, че е женен, го кара да се чувства глупаво сред тези хора. Никой от присъстващите не изглежда женен. Със сигурност никоя друга не е бременна, това поне си личи. Чувства се като изложен на показ, като човек, който не знае какво прави. Откровено казано, Пру не искаше да идва. Нямаше нищо против да си седи като едно от тези зелени растения и да се къпе в светлината от телевизора, да гледа „Лодката на любовта“ и след това „Островът на фантазиите“ заедно с горката маминка, която напоследък не изглежда много добре. Преди баща му и майка му си седяха с нея вкъщи, но напоследък, дори тази вечер, постоянно излизат с онази компания от „Летящия орел“. Направо не може да повярва колко безотговорни стават тъй наречените „възрастни“, когато решат, че играят добре. Майка му му разказа за шантавите им награди. Може би трябваше да предложи двамата с Пру да си останат вкъщи при маминка, нали в крайна сметка тя държи всички козове. Точно тогава обаче Пру беше решила, че дължи на Нелсън малко социални развлечения, защото той работеше толкова упорито, а заради нея трябваше да си седи у дома. Семейство — хората правеха всичко един за друг от някакво измислено чувство за дълг, но всъщност непрекъснато си пречеха, каква каша. Обаче щом двамата с Пру пристигнаха и тя се надруса, щурото момиче от Акрън изплува на повърхността и тя реши да играе до последно ролята на бременна жена, и започна да се мотае наоколо и да танцува, обута с тези обувки, с които дори не трябваше да ходи — огромни дебели платформи, които се държаха на тънки зелени гъвкави връзки, като онзи шнур, от който надзирателите на игрището в Маунт Джъдж ги караха да изплетат въженце за окачване на свирка около врата. Той дори си спомня, че имаше един начин на изплитане, на който му викаха „пеперуда“; така човек можеше да си изплете дори ключодържател, като че ли децата имаха някакви ключове. Може да го прави от злоба. Но той се чувства някак изоставен и дори му харесва да я гледа от разстояние, през дима. Тя има стил, тази Пру, стил и блясък в тази електриковозелена рокля без колан, която си купи от новия магазин на булевард „Акация“, откъдето старите хора бяха изселени в старчески домове, а средната класа се завръщаше в града. Когато се завърта, широките й ръкави се издигат като криле и топчестият й корем стърчи напред и напира под роклята й, разкривайки оранжевите еластични чорапи, които лекарят й каза да носи, за да предпазва младите си вени. Лъскавите платформи на обувките й едва се плъзгат по оръфания мокет, но тя не ги събува, иска да докаже, че може да го направи, от чиста злоба към него. Тялото й, като че ли прободено с шиш между лопатките на раменете, се извива в такт с музиката, докато ръцете й в лъскавия зелен плат се вдигат и страхотната й дълга коса се върти в кръг, отново и отново.

Нелсън не може да танцува, тоест не иска, защото танцуването означава да стоиш на едно място и да позволиш на дявола от музиката да те обладае, а за това е нужна повече вяра, отколкото той има. Не иска да изглежда глупаво. Баща му обаче, баща му би танцувал, ако беше тук, точно както, когато Джил беше при тях, и той се отдаде на Скийтър и така и не се обърна да види какво става, дори когато се случи най-лошото. Той е един глупак, който наистина вярва, че Господ съществува и че той е зеницата на окото му. Дупките по тавана не позволяват на Нелсън да зърне отвъд тях и той извръща поглед към Пру, болезнено ярка в лъскавата си рокля, която пада по тялото й като течно украшение. Лицето й е сънено под звуците на музиката над корема й, който е твърд и не само неин, но също и негов, така че той, сякаш също танцува. За части от секундата изпитва омраза към онова нещо у себе си, което не му позволява да танцува, както когато не можеше да се присъедини към колебливата умствена игра на компютърните науки и на колежа като цяло, и не успя да стане добър атлет като баща си. Мрачната секунда отминава, отмита от сигурността, че един ден той ще отмъсти на всички.

Един от наглите бръюрски негри, по-едрият, с някакъв бебешки комбинезон и каубойски ботуши, започва да танцува с Пру, но тогава Слим изниква замаяно иззад саксиите с растения заедно с Лайл и се завърта около Пру, която продължава да танцува дори когато е сама на дансинга, размахвайки ръце и отмятайки коса. Лицето й наистина изглежда сънено, а гърбавият й нос в профил изглежда остър. Хората на купона непрекъснато пипат корема й, като че ли за късмет: бързите им отпуснати пръсти се плъзгат по тази свещена издутина, където расте нещо, което също принадлежи на него. Но как може да отблъсне докосванията им, как да я защити и опази чиста? Тя е прекалено едра, ще изглежда като глупак. Тя харесва мръсотията, калта, произлязла е от нея. Веднъж минаха с колата покрай старата й къща в Акрън, но тя не го покани вътре. Каква тъжна редица от къщи, къщи с дървени веранди и стари хладилници на тях. Мелани сигурно беше по-богата, брат й играеше поло. Пру поне трябва да си свали обувките. Нелсън усеща, че се опитва да се надигне, за да й го каже, но е прекалено надрусан, за да се помръдне, принуден е да седи там, размекнат сред тлъстите червеи на мокета и дупките от червеи по тавана. Музиката сякаш има въздушни мехурчета, които бълбукат от колоните, и призрачният глас на Дона Съмър се плъзга навътре-навън, повтаря се, играе всички роли. „Залепен за теб, залепен като с лепило.“ Педалът, с когото Слим спря да танцува, предлага на Пру една цигара и тя си дърпа от влажния фас, и задържа дима, без да пропуска и такт от музиката, коремът и краката й продължават да се гърчат. Нелсън осъзнава, че за момиче от бедняшките квартали на Акрън Брюър е едно провинциално градче и че тя иска да им докаже нещо.

Едно момиче, което беше видял преди малко, пристигна на купона с някакъв едър червендалест дръвник, който се беше докарал със сако и вратовръзка, идва и сяда на пода до Нелсън под плаката на Илие Настасе, взима бирата между глезените му и отпива една глътка. Изглежда изгубена на това място, но по усмихнатото й бледо, кръгло лице личи, че иска да се хареса.

— А ти къде живееш? — пита го тя, като че ли продължава разговор, който е започнала с някой друг.

— В Маунт Джъдж — май това беше отговорът.

— В апартамент ли?

— С родителите ми и баба ми.

— И защо? — Приятното й лице лъщи от пот. И тя си е пийнала. Но около нея витае някакво спокойствие, за което той й е благодарен. Краката й в бели панталони се протягат до неговите и сякаш излъчват някакво сияние там, където чудатостта пълзи по тях като медуза.

— По-евтино е — отговаря той по-меко. — Решихме, че няма смисъл да си търсим квартира, преди бебето да се роди.

— Имаш жена?

— Ето я там — посочва към Пру.

Момичето я изпива с поглед:

— Страхотна е.

— Може да се каже.

— Какво означава този тон?

— Означава, че адски ме дразни.

— Не е ли вредно да подскача така? Имам предвид за бебето.

— Е, казаха й да се движи. А ти къде живееш?

— Наблизо. На „Янгкуист“. Нашият апартамент изобщо не е толкова готин, живеем на първия етаж от задната страна на сградата, прозорците ни гледат към един малък двор, където се събират всички котки. Говори се, че къщата ще се събаря и ще се строи жилищен блок.

— Това добре ли е, или не?

— Добре е, ако имаш пари, но май е зле, ако нямаш. Току-що си намерихме работа в града и моят… моят човек иска да се запише в колеж, когато си стъпим на краката.

— Кажи му да забрави. Аз ходих в колеж и това са конски фъшкии.

Горната й устна е леко подпухнала и по нацупената й уста той със съжаление разбира, че не знае какво да му отговори.

— Какво работиш? — пита я.

— Помагам на сестрите в един старчески дом. Едва ли го знаеш — „Сънисайд“, на мястото на стария панаир.

— Не е ли депресиращо?

— Така казват, но на мен не ми пречи. Старците си говорят с мен, хората се нуждаят най-вече от компания.

— С твоя човек женени ли сте?

— Още не. Той иска да се развива. Смятам, че така е по-добре. А и може да си променим решението.

— Хитро. Онази мацка със зелената рокля забременя и аз нямах избор.

На това също няма какво да се отговори. Въпреки това момичето не изглежда отегчено, както повечето хора, с които говори. Във фирмата непрекъснато слуша бръщолевенията на Джейк и Руди и им завижда, че си говорят, без да се чувстват като пълни идиоти. Това непознато лице спокойно виси срещу неговото, слабо заинтригувано. Никога не е виждал толкова бледосини очи, кожата й е млечнобяла, а носът й е леко вирнат. Рижата й коса е привързана отзад. Ушите й се виждат — има дупки, но не носи обици. В надрусаното си състояние ясно вижда белите гънки на тези уши.

— Казваш, че току-що сте се преместили в града — казва Нелсън. — Откъде идвате?

— Близо до Галилий. Знаеш ли къде е това?

— Горе-долу. Когато бях дете, няколко пъти ходихме до състезателните писти.

— Когато е тихо, от нашата къща чуваме форсирането на двигателите. Стаята ми е от онази страна и винаги ги чувах.

— Там, където живея, движението е много натоварено. Стаята ми беше от задната страна на къщата, но сега спя отпред. — Милите малки уши, малки като неговите, въпреки че у нея няма нищо дребно, особено бедрата й, които наистина изпълват лъскавите й бели панталони. — Какво работи баща ти. Фермер ли е?

— Баща ми умря.

— О, извинявай.

— Няма защо, беше тежко, но той беше болен. Беше фермер, прав си, и беше сключил договор с училищните автобуси.

— Въпреки това е гадно.

— Имам страхотна майка обаче.

— И какво й е страхотното?

В глупостта си непрекъснато звучи враждебно. Но тя като че ли не забелязва това.

— Ами, просто е много разбрана. И може да бъде доста забавна. Имам двама братя…

— Така ли?

— Да, и тя никога не ме е карала да отстъпвам само защото съм момиче.

— А защо да го прави? — Усеща пробождане на ревност.

— Някои майки го правят. Смятат, че момичетата трябва да са тихи и хитри. Моята казва, че жените получават повече от живота. При мъжете сякаш, ако не печелиш непрекъснато, си едно нищо.

— Явно е голяма работа. Знае всичко.

— И е по-дебела от мен, за което я обичам още повече.

Ти не си дебела, ти си просто сладка — иска да й го каже, но вместо това казва:

— Допий бирата, ще донеса още една.

— Не, благодаря. Как ти е името?

— Нелсън. — Трябваше да я попита за нейното, но думите засядат в гърлото му.

— Нелсън. Не, благодаря, просто исках една глътка. Ще отида да видя какво прави Джейми. Отиде в кухнята с някакво момиче…

— Което си показва циците.

— Точно така.

— Моята теория е, че тези, които имат какво да покажат, не го правят.

Той поглежда надолу. Вертикалните ластични райета на плетения й кафяво-червен пуловер леко се раздалечават върху пищния й бюст. Белият плат на панталона й се е намачкал там, където коремът и бедрата й оформят блестящ триъгълник, диагоналните нишки на плата и кройката ясно се виждат. Краката й са боси, а кожата от външната страна на палците й е зачервена от обувките, които е захвърлила.

Момичето се е изчервило под изпитателния му поглед.

— Какво правиш, откакто напусна колежа, Нелсън?

— Просто се мотая. Не, всъщност продавам коли. Не онези обикновени лъскави коли, а специални стари модели на кабрио, които вече не се произвеждат. Цената им непрекъснато ще се вдига, просто трябва да се вдига.

— Звучи интересно.

— Наистина е интересно. Оня ден насред града беше паркиран един бял тъндърбърд с червени кожени седалки. Пичът си беше свалил гюрука, въпреки че вече застудява, и аз едва не се спънах. Приличаше на яхта. Когато произвеждаха тези коли, хората не бяха толкова стиснати.

— Двамата с Джейми наскоро си купихме корола. На негово име е, но всъщност я карам аз. До стария панаир вече не ходи никакъв автобус, а Джейми работи наблизо и ходи пеша. Работи в една фирма, която произвежда машинки против насекоми, нали се сещаш, от онези електрически решетки с лилава лампичка, дето хората си слагат покрай басейните или барбекютата.

— Звучи супер. Сигурно обаче сега не му е много силен период.

— И аз така си мислех, но сега произвеждат машинки за следващата година и ги изнасят на юг.

— Аха. — Май си поговориха достатъчно. Не му се слуша повече за Джейми и машинките му против насекоми.

Но момичето продължава да говори, вече се чувства достатъчно отпусната. Толкова е млада и за нея всичко е ново и интересно. Нелсън предполага, че е три или четири години по-малка от него. Пру е повече от година по-стара от него и в този момент това го дразни, заедно с предизвикателното й танцуване, бременността й и всички тези негри и педерасти, от които тя не се притеснява.

— Така че трябва да участвам наполовина — обяснява тя. — При все че той изкарва два пъти повече от мен. Родителите му и майка ми ни дадоха назаем първата вноска, въпреки че знам, че тя не може да си го позволи. Следващата година, ако успея да си намеря почасова работа някъде, ще се запиша в училище за медицински сестри. Медицинските сестри получават цяло състояние за това, което аз върша, само дето им е разрешено да правят инжекции.

— Господи, да не би да искаш да прекараш целия си живот около болни хора?

— Просто съм си грижовна. Преди баща ми да умре, във фермата имахме пилета и животни. Дори сама стрижех овцете.

— Ха. — Нелсън винаги е бил алергичен към животни.

— Танцуваш ли, Нелсън? — пита го.

— Не. Седя, пия бира и се самосъжалявам. — Сега Пру подскача наоколо с някакъв пуерториканец. Мани е наел двама пуерторикански работници в сервиза. Не знае от какво боледуват като деца, но по бузите им има белези като след едра шарка.

— И Джейми не иска да танцува.

— Помоли някой гей. Или просто започни сама и някой ще те покани.

— Обожавам да танцувам. Ти защо се самосъжаляваш?

— О, баща ми е гадняр. — Не знае защо това изскочи от устата му. Сигурно заради превзетия начин, по който това момиче говореше за родителите си. Това, което учудва Нелсън, е, че когато се сеща за баща си, пред очите му изплува голямото му приятно лице, в което се чете някаква тъжна безпомощност. То се издува като в нефокусиран едър план в суматохата на сражението в някой военен филм и след това изчезва — едро, бяло и размазано като в онзи ден, когато го държеше в скута си и двамата не можеха да понесат бремето на света.

— Не бива да говориш така. — Момичето се изправя. Лъскави дълги крака. Порозовелите й ходила, потънали в оръфания килим, са толкова близо, че чак го боли, толкова са секси. Защо бе казала това? За да го накара да се чувства виновен. Нейният баща беше умрял, а тя го караше да се чувства, сякаш е убил своя. Да върви на майната си. Тя отива да танцува. Отначало стои засрамено до стената, но после се отпуска и пристъпва напред. Не иска да я гледа, защото изпитва някаква ревност, затова се надига да си вземе още една бира и да хвърли един поглед на момичето в кухнята. Тъжни самотни гърди на едно момиче, седнало изпъчено. Малки полупразни портмонета. Лицето и ръцете на този Джейми са едри и груби и той е разхлабил вратовръзката си, за да диша свободно. Някакво момиче му гледа на ръка, всички са седнали около стъклена масичка с тъмни петна от чаши и прибори. Това напомня на Нелсън за нещо. Какво? В кухнята виси плакат на Марлон Брандо в черния кожен костюм от „Дивия“. Алис Купър със зелени клепачи и дълги нокти гледа от друг плакат. Сред всичко това — хладилникът с неговите студени рафтове кисело мляко в пластмасови кофички и бира в кутийки със заострени букви — прилича на оазис на реда, Нелсън се сеща за фирмата, за редиците нови тойоти и стомахът му се преобръща. Когато в изложбения автосалон няма клиенти, той усеща как отново го обзема детският му страх, че е попаднал на неподходящото място, че животът му се управлява от закони, които никой не иска да сподели с него. Той се връща в предната стая с фалшивия таван и си мисли, че Пру изглежда смехотворно по-стара от останалите танцуващи — къдрокосо момиче на име Доди Уайнстайн, което работи и живее на щанда за тийнейджърска мода в „Крол“, Слим и този Лайл във футболната тениска, които отново са се появили, Пам, домакинята в огромна провиснала рокля с набор, от онези, които носят бременните, в която тялото й се гърчи, докато бледите светлини на Брюър замират отвъд панорамните прозорци. Момичето без име чака в белите си панталони да бъде поканено на танц, докато стои наклонено на една страна и потропва в такт с музиката. Една нощ в един живот, един живот в една нощ. Изглежда малко притеснена, но щастлива, че е тук, далеч от затънтените пущинаци. Черните мехурчета от колоните се пукат по-бързо и по-бързо, а жена му с корема всеки момент ще падне по очи. Отива при Пру и я дръпва за китката. Нейният партньор с мутра на мексиканец главорез се обръща към момичето с белите панталони и започва да танцува с нея. „Бейби, това е нашата нощ, бейби, това е нашата нощ.“ Нелсън стиска китката на Пру силно, за да я заболи. Когато спира да танцува, тя започва да залита и той още повече се ядосва, че жена му се е напила. Неподходящата й рокля сякаш нарочно се разкривява само за да го дразни. От обиденото й залитане му иде да я размаже.

— Причиняваш ми болка — казва тя. Гласът й долита тънък и сух от една малка кутийка, висяща във въздуха зад ухото му. Гривните й прищипват пръстите му, докато тя се опитва да освободи ръката си, и това направо го влудява.

Иска да я изведе оттук. Дръпва я към един коридор и се оглежда за стена, на която да я подпре. Намира една в малка странична стая; ключът за лампата до рамото й е изрисуван като лице с отворена уста, на което езикът е копчето за включване и изключване. Приближава лицето си до това на Пру и просъсква:

— Слушай! Я се стегни, за бога! Ако не се стегнеш, ще се нараниш. И него също. Какво се опитващ да направиш? Да го изтърсиш ли? Хайде, успокой се.

— Аз съм спокойна. Ти си този, който не е спокоен, Нелсън. — Очите им са толкова близо, че сякаш неясната зеленина на нейните ще погълне неговите. — И откъде си сигурен, че ще е момче?

Пру го гледа самодоволно. Устните й са начервени с модерното вампирско червено червило, но то не й отива, подчертава издяланото й лице и мъртвешки спокойния й безкръвен поглед. Онова пусто предизвикателство на бедните: не можеш да ги уплашиш достатъчно. Той й се примолва:

— Изобщо не трябва да пиеш и да пушиш трева, ще му докараш някакво генетично заболяване. Знаеш това.

Тя бавно произнася думите в отговор:

— Нелсън, на теб изобщо не ти пука за генетичните заболявания.

— Тъпа кучка. Естествено, че ми пука. Нали бебето е мое. Или пък не е? Вие от Акрън сте готови да се изчукате с всеки.

Те са в една странна стая, заобиколени от фигурки на фламинго. Който и да живее в тази стая с изглед към тухлената стена през двете тесни дворчета, явно колекционира фламинго във всякакъв вид. Смешните дълги черни крака на едно фламинго от лъскав розов сатен висят от облегалката на дивана, а по рафтовете на стените са подредени кухи пластмасови фигурки с крака от клечки. В стаята има пепелници и чаши за кафе във формата на фламинго и дори сувенири от Флорида, изобразяващи малките розови птици сред езерца, палмички и залези. Един сувенир представлява три птици в гащи и шотландски шапки върху филцова трева. Някои от по-големите фигурки носят върху кухите си клюмнали човки от онези фалшиви слънчеви очила, които човек може да си купи за центове. В стаята има стотици фигурки, вероятно някой гей му ги подарява. Стаята сигурно е на Слим, този диван е прекалено тесен за Джейсън и Пам.

— Твое е — уверява го Пру. — Много добре го знаеш.

— Не съм сигурен. Тази вечер се държиш доста курвенски.

— Не аз исках да идваме, спомняш ли си? Ти непрекъснато искаш да излизаме.

Той започва да плаче. Нещо в лицето на Пру, притиснато в него, онази акрънска суровост, коремът, който се удря в неговия, едрото й кукленско тяло, което обичаше толкова много и което тя спокойно би могла да го дари на друг, формите и извивките й го карат да се чувства, сякаш не означава нищо за нея. Всичките им нежни моменти, когато я чакаше на хълма и я водеше на разходка под дърветата, баровете по Уотър стрийт, това, че замина преди нея и я остави в Колорадо, го карат да се чувства като истински глупак, докато се задушаваше в Даймънд Каунти. Това не значеше нищо. Той не значи нищо за нея, както не бе означавал нищо за Джил. Едно изчадие, една буболечка, на която да се подиграват, и виж какво стана. Любовта се отцежда от тялото му като боклук надолу по коленете му, които усеща меки като парцал.

— Ще се нараниш — хлипа той, а сълзите му придават допълнителен блясък на лъскавата й зелена рокля на рамото. Пред очите му съвсем ясно изниква собственото му сбръчкано лице като образ по телевизията.

— Държиш се странно — казва му Пру вече шепнешком, усеща гласа й като парцал, натъпкан в ухото си.

— Хайде да се махаме от това гадно място.

— Какво си говорехте с онова момиче?

— Нищо. Гаджето й прави машинки срещу насекоми.

— Говорехте си доста време.

— Тя искаше да танцува.

— Видях те да гледаш към мен и да ме сочиш. Срам те е, че съм бременна.

— Не ме е срам. Гордея се.

— Глупости, Нелсън. Срам те е.

— Не се заяждай. Хайде да си ходим.

— Ето, видя ли, срам те е. За теб бебето не означава нищо друго, освен срам.

— Хайде, моля те. Какво искаш да направя, да ти падна на колене ли?

— Виж какво, Нелсън, аз си прекарвах чудесно, танцувах си и ти дойде да ми се правиш на мъж, и да ме дърпаш за ръката. Китката още ме боли, може и да си ми я счупил.

Той се опитва да повдигне ръката й, за да я целуне, но тя сковано я дърпа. Понякога му се струва, че тялото и душата й са като дъска — плоски и равни, и грапави. Тогава го обзема страх, че всъщност тя е такава — плоска и равна, че не таи нищо в дълбините си, защото дълбини няма, тя е това, което вижда. Понякога изпада в някакво настроение и сякаш не може да се спре. Той пак подръпва китката й, за да я целуне, но тя не иска да го разбере, това я дразни и лицето й почервенява, чертите й се изострят и сковават.

— Знаеш ли какво си ти? — пита тя. — Ти си един жалък Наполеон. Ти си подлец, Нелсън.

— Недей.

Кожата около вампирските й устни е опъната, а гласът й е като на валяк, който не може да се спре.

— Изобщо не съм те познавала. Гледам как се държиш със семейството си и смятам, че си ужасно разглезен. Ти си един глезен хулиган, Нелсън.

— Млъкни! — Не трябва да се разплаква отново. — Никога не са ме глезели, точно обратното. Изобщо не знаеш какво са ми сторили.

— Слушала съм го хиляди пъти и въобще не ми се струва толкова страшно. Очакваш майка ти и бедната ти баба да се грижат за теб, каквото и да направиш. Държиш се ужасно с баща си, а единственото, което той иска, е да те обича, да има поне полунормален син.

— Той не искаше да работя във фирмата.

— Защото не смяташе, че си готов, и ти не беше. И още не си. Нито пък си готов да станеш баща, но това е моя грешка.

— О, дори ти правиш грешки! — Зеленият цвят на роклята й е ужасен, като цветовете, които една дебела чернокожа проститутка би избрала, за да привлича внимание по улиците. Той отвръща очи и вижда върху едно бюро някакви огъващи се фигурки на фламинго, подредени в положение за съвкупление, едното върху гърба на другото, и други две, поставени така, все едно си правят свирка, но клюмналите човки развалят целия ефект.

— Правя доста грешки — продължава Пру. — И това е нормално, никой на нищо не ме е учил. Но ще ти кажа едно нещо, Нелсън Енгстръм — ще родя това бебе, каквото и да направиш, да вървиш по дяволите.

— Така ли?

— Да — отговаря тя по-меко. Дори коремът й сякаш омеква, притиснат в него. — Не искам да го правя, но ако се наложи, ще те пратя по дяволите. Не мога да те спра, нито пък ти мен. Ние сме две отделни личности, въпреки че се оженихме. Ти не искаше да се жениш за мен и явно не е трябвало да те карам да го правиш.

— Но го направих, нали? — казва той, страхувайки се, че лицето му отново ще се сбръчка от това признание.

— Тогава престани да се държиш като грубиян. Накара ме да дойда тук, а сега ме караш да си тръгваме. Тези хора ми харесват. Имат по-добро чувство за хумор от хората в Охайо.

— Тогава да останем.

В тази стая има и други неща, освен фламинги — отвратителни неща, забелязва той. Една гипсова отливка на Елвис Пресли с обредни свещи, поставени в червени чашки в основата. Аквариум без риби, пълен с кукли „Барби“ и подобни на полипи пластмасови неща, които мисли, че се казват „вибратори“. Подпъхнати картички на жени със сатенени триъгълници, които се премятат през глава, мотаят се наоколо, държейки огромните си гърди с облечени в сребърни ръкавици ръце. Пощенски картички от Германия, от онази тънка набраздена хартия, която можеш да гледаш под два ъгъла, при единия картинката е съвсем прилична, а при другия — вулгарна, в зависимост от това как си мръднеш главата. Цялата стая е ясна и разнообразна като повръщано, в което още можеш да различиш целите зелени грахови зърна и оранжевите кубчета моркови от вечерята отпреди час. Не може да спре да разглежда.

Докато поглежда от един ужасен предмет към друг, Пру се измъква, стискайки ръката му, като че ли да се извини за това, което са си казали. Какво си казаха? В кухнята момичето с голите цици си е облякло тениска с надпис ЕРА[25], а Джейми си е свалил сакото и вратовръзката. Нелсън се чувства ужасно висок, толкова висок, че сам не чува какво казва, но това няма значение, защото всички се смеят. В една тъмна стаичка до кухнята някой гледа специалния репортаж за Иран по новините в единайсет и трийсет.

Както на всички купони, времето сякаш е отлетяло в конвулсивна агония. Когато след малко Пру идва да го помоли да си тръгват, тя е мъртвешки бледа, прилича на призрак, а червилото на мястото, където устните й се събират, стои като кръв от филмите. Нещо в главата му оцветява всичко в синьо и зъбите й изглеждат криви, докато едва чуто му казва, че си е свалила обувките, както й е казал, и сега не може да си ги намери. Тя се тръшва на един кухненски стол, изпъва оранжевите си крака така, че коремът й щръква като еректирал член, и започва да се смее с останалите. Прасета. Докато търси обувките й, Нелсън вижда, че момичето с белите панталони е заспало на дивана в стаята със сатена и розовите фламинги. С отпуснато в съня лице тя изглежда още по-млада. Ръката й е подвита под чипия й нос, обърната с бледата длан нагоре. По нежното й, осеяно с лунички чело няма нито една бръчка. Само вълнистата й коса, изплъзнала се от фибите и преливаща в различни цветове, издава онази дълбока женска сила. Той иска да я завие с нещо, но не намира с какво — вижда само списание и куклите „Барби“ в аквариума. Тясна ивица млечнобяла гола плът се показва там, където кафяво-червеният й плетен пуловер се е повдигнал над панталоните й. Нелсън я поглежда и се чуди защо една жена не може да ти бъде приятел дори когато правите секс. Защо е нужно да се занимаваш с егото си, да отвръщаш на обидите, само за да се защитиш? Втренчен в млечнобялата й кожа, Нелсън забравя за какво е дошъл. Съзнава, че трябва да се изпикае.

В тоалетната, след като е изпразнил мехура си с онази неравномерна струя, която означава, че си позволил мехурът ти да се напълни прекалено много, той се заглежда в голяма лъскава книга, оставена върху коша за пране. Това е албум, вероятно на Слим със снимки от времето на фашизма в Германия. Красиви руси момчета пеят в редици пред хубав дебел мъж в униформа, отрупана с медали, а до тях Хитлер на младини, строен и галантен, гледа към Алпите. Този албум е толкова педерастки, колкото онези лъскави картички, на които жените изглеждат толкова грозни, и той чувства, че няма спасение от всичката тази грозота в света, няма спасение за това спящо момиче, за него самия. Пру си е намерила ужасните обувки със зелени платформи и седи в кухнята на един стол, докато онзи пуерториканец с лице като нарязано с малък нож коленичи пред краката й и завързва каишките й като примка. Тя се изправя и се олюлява, какво ли са й дали? Оставя се да й облекат онова червено кадифено яке, което носеше през есента и пролетта в Кент, и със зелената рокля отдолу ще прилича на коледна елха, украсена шест седмици по-рано. Джейсън танцува в предната стая, където сега Джейми и момичето с надпис ЕРА върху отвратителните цици също се опитват да танцуват, и затова те казват „довиждане“ на Пам и Слим. Пам целува Пру по бузата с онази женска целувка, сякаш й прошепва някаква тайна парола, а Слим сключва ръце пред гърдите си и прави будистки поклон. Нелсън се чуди дали този наклонен поглед му идва естествено, или се дължи на перверзните, които прави. Медузата на напрежението пропълзява по устните на Слим. Последни усмивки и махване с ръка, и вратата се затваря, заглушавайки шума от купона. Вратата на апартамента е от стари тежки дъбови дъски, боядисани в жълто. Двамата с Пру сякаш са запечатани в нещо като тишина на площадката на третия етаж. Дъждът барабани по черната капандура над главите им.

— Още ли мислиш, че съм подлец?

— Нелсън, защо просто не пораснеш?

Стабилният дървен парапет отдясно главозамайващо се извива надолу по двата етажа стълби към първия етаж. Поглеждайки надолу, Нелсън вижда горната част на две пластмасови кофи за боклук, поставени в мазето. Пру нетърпеливо го заобикаля отляво, раздразнена и горяща от желание да излезе на чист въздух. След малко той си спомня как широкият й ханш го блъска и ядът му срещу умишлената й непохватност го кара да я блъсне леко — малко отмъстително побутване. От лявата страна на стълбището няма парапет и гипсовата стена е осеяна с ронещи се дупки от пирони, където наемателите са изкъртили ламперията. Така че, когато Пру си изкълчва глезена заради обувките с платформа, тя няма за какво да се хване; тя издава лек вик, но бледото й лице е безизразно както навремето, когато се спускаше с делтапланера. Нелсън се протяга да хване кадифеното й яке, но тя е далеч от него, краката й изпреварват тялото й и той вижда как лицето й профучава покрай дупките от пирони, докато тя се извърта да се хване за нещо, но там няма нищо. Тя се преобръща и се измята настрани с главата напред, металните пръчки на парапета се врязват в корема й. Всичко става толкова бързо и все пак мозъкът му успява да запечата няколко чувства — допира на кадифеното яке до върха на пръстите му, заядливото блъсване с бедрото й, възмущението му срещу отвратителните й обувки и хората, които са изкъртили парапета от стълбището — всичко прецизно се подрежда в съзнанието му. Той ясно вижда оранжевия чорапогащник да потъмнява на чатала й като венчелистчето на яркозелено цвете, когато краката й разтварят роклята й при първия удар. Тя се опитва да обгърне тялото си с ръце и когато пада по средата на стръмното стълбище, едната й ръка застава под ъгъл, обувката й се изхлузва, закачена за крака й на тънката каишка, а главата й е скрита под красивата й разпиляна коса. Издълженото й тяло застива.

Дъждът нежно барабани по прозореца на покрива. Музиката от купона се процежда през стените. Явно шумът от падането й е бил много силен, защото жълтата врата незабавно се отваря и хората се скупчват наоколо, но единственият шум, който Нелсън чува, е тихото изпиукване, което Пру издава, когато пада, като малка гумена играчка за баня, която по невнимание си настъпил.

В болницата ги посреща Супи в страхотно настроение. Шегува се със сестрите и останалия персонал и се разхожда в черните си дрехи из този бял свят като щастлив микроб, едно изключение от всички правила. Пристъпва напред, като че ли да прегърне мама Спрингър, но в последната минута се спира и вместо това самодоволно я потупва по рамото. Палавата усмивка, която отправя към Дженис и Хари, разкрива дребните му зъби. Поглежда Нелсън по-сериозно, но с все така светнало лице.

— Тя се чувства отлично, като изключим гипса на ръката. Но и тук е извадила късмет, защото си е счупила лявата ръка.

— Тя е левачка — казва му Нелсън.

Той е в лошо настроение и се е прегърбил от липсата на сън. Беше стоял в болницата с нея от един до три и сега пак дойде в девет и половина. Бе звънял вкъщи към един и петнайсет, никой не му вдигна и това добави към двайсетте му години тъга. Маминка си беше вкъщи, но беше прекалено стара и унесена в мъглата на съня си, за да чуе телефона, а родителите му бяха отишли с Мъркетови и Харисънови в новия стриптийз бар на шосе 422 зад „Четирите сезона“ по пътя за Потстаун, и след това се бяха отбили в Мъркетови за по едно питие. Така че семейството му не разбра за случилото се, докато Нелсън, който беше припълзял до леглото си в три и половина, не се събуди в девет. На път за болницата в мустанга на майка си той твърдеше, че е заспал чак когато птиците са започнали да чуруликат.

— Какви птици? — беше попитал Хари. — Та те всички са отлетели на юг.

— Татко, не ме занасяй. Точно под прозореца ни има от онези черни птици.

— Скорци — вмъква Дженис, опитвайки се да запази мира.

— Те не чуруликат, а цвърчат. Цвър, цвър.

— Колко е късно, а е още тъмно — прекъсва ги мама Спрингър. Това постоянно напрежение между зет й и внука й я състарява.

Хари не се дразни от Нелсън, който седи до него със зачервени очи, изнервен и вонящ на изпаренията от снощния купон, защото самият той е сънен и махмурлия. Той потиска желанието си отново да каже „цвър“.

В болницата пита Супи с искрено възхищение:

— Как пристигна толкова бързо?

Въпреки непрестанното му хилене тоя човек май наистина беше магьосник.

— С помощта на самата Дева — весело съобщава свещеникът и пристъпвайки леко встрани, бута на земята няколко от натрупаните върху малка масичка списания. „Ден на жената“. „Поля и реки“. Естествено болниците не бяха абонирани за „Консюмър Рипортс“. В един от скорошните броеве имаше убийствена статия за медицинските разходи и невероятното увеличение на лекарства като аспирин и таблетки против грип. Супи се навежда да вдигне списанията и се изправя леко задъхан. Казва им:

— Лекарите са успокоили горкото момиче, наместили са ръката и са я уверили, че плодът изглежда незасегнат, но тя явно много се е притеснила и когато се е събудила в седем часа, и е предположила, че Нелсън още спи, не е знаела на кого да се обади, и се обади на мен. — Супи се ухилва. — Аз естествено все още бях в прегръдката на Морфей, но веднага се стегнах и й казах, че ще намина между Светото причастие и службата в десет часа, и ето ме тук. „Ecce Homo“. Тя искаше да се молим заедно за спасението на бебето и оттогава се моли непрекъснато, и както казват, засега това дава резултат!

Черните му очи прескачат от лице на лице.

— Смяната на лекаря, който я прие, свърши в осем часа, но дежурната сестра тържествено ми обеща, че въпреки нараняванията на майката малкото сърчице в утробата й бие силно, както преди, и няма следи от вагинално кървене и подобни ужасни неща. Тази майка — природа, тя е една жилава стара пуйка.

Той си е избрал мама Спрингър за слушател:

— Сега наистина трябва да тръгвам, иначе гладните овце ще погледнат нагоре и няма да бъдат нахранени. Свиждането тук е чак от един часа, но съм сигурен, че персоналът няма да има нищо против да надникнете при нея. Кажете им, че съм ви дал благословията си. — И той инстинктивно вдига ръка, като че ли наистина да ги благослови. Вместо това докосва ръкава на лъскавото кожено палто на мама Спрингър. — Ако не успееш за службата, непременно ела на срещата след нея. Ще уведомим църковното настоятелство за новия орган и предполагам, че ще се появят доста стиснати хора. Цяла година слагаха по един долар в касичката, а гласовете им струват колкото моя и твоя.

Той хуква по коридора, показвайки знака V за мир. „Господи, тези хора обожават нещастието“ — мисли си Хари. Е, това е мръсотия, която никой друг не иска. Болницата „Сейнт Джоузеф“ се намира в старата северна част на Брюър, на мястото на старата сграда на АМХМ[26], преди да я съборят и да издигнат още една банка, и където на мястото на железопътен мост построиха нов, но този път от бетон, в който веднага се появиха пукнатини. Навремето се говореше, че ще построят тунел, за да покрият железопътните релси в тази част, но тогава влаковете почти престанаха да се движат, така че проблемът се разреши от само себе си. Дженис беше родила Ребека Джун в тази болница, когато всички сестри тук бяха монахини. Може и сега да са монахини, но вече няма как да се разбере. Жената на регистратурата е облечена в сако и панталон с цвят на сьомга. Те тръгват след изпъкналия й задник и отпуснати рамене. През открехнатите врати зърват изтощени пациенти, покрити с бели чаршафи, които зяпат втренчено в тавана, вече с вид на призраци. Пру е в стая с още три жени, две от които, облечени в прозрачни болнични нощници, лежат подпрени в леглата си, обсадени от ранни посетители. Възрастна негърка спи в четвъртото легло. Самата Пру е напълно будна. По миглите й още личат следи от снощната спирала, но иначе изглежда като девица, особено с този прясно бял гипс от лакътя до китката й. Нелсън леко я целува по устните, сяда на единствения стол до леглото й и отпуска главата си в пространството между рамката и извивката на хълбока на Пру, докато възрастните стоят прави. „Като дете е“ — мисли си Хари.

— Нелсън се държа чудесно — разказва им Пру. — Толкова е грижовен.

Хари не беше чувал гласът й да звучи така напевно и гърлено. Той се чуди дали това не е, защото е легнала.

— Да, чувстваше се направо ужасно — казва той. — Не разбрахме какво е станало чак до сутринта.

Нелсън надига глава:

— Били са на стриптийз бар, представяш ли си?

— Господи — обръща се Хари към Дженис, — кой командва тук? Какво иска да правим, да си седим вкъщи през цялото време и да остаряваме достойно?

Мама Спрингър се намесва:

— Можем да останем само минутка, искам да отида в църквата. Няма да изглежда добре, ако отида само на тази среща, както каза преподобният Кампбел.

— Иди на тази среща, мамо — казва Хари, — ще ти измъкнат цяло състояние. Органите не растат по дърветата.

Дженис се обръща към Пру:

— Бедничката ми, как ти е ръката?

— О, не обърнах много внимание на това, което ми каза докторът. Счупена ми е някаква кост, с едно смешно име…

— Бедрена кост — подсказва й Хари. Нещо в цялата ситуация го дразни и го кара да се държи предизвикателно. А и онези стриптийзьорки снощи, някои от тях бяха толкова млади, че можеха да му бъдат дъщери. Барът се казваше „Златната черешка“.

Нелсън отново надига глава от скута на Пру:

— Не бедрена кост, татко. Иска да каже раменна кост.

— Аха — реагира Хари.

Пру изохква:

— Лакътна кост — сеща се тя. — Лекарят каза, че е обикновено счупване.

— Колко време ще бъдеш с гипс? — пита Хари.

— Шест седмици, ако слушам наставленията на лекаря.

— Значи ще ти го махнат до Коледа — отговаря Хари. Тази година Коледа е много важна за него, защото след нея и суматохата около Нова година те ще предприемат онова пътуване, даже вече са резервирали хотела и самолетните билети. Бяха го обсъждали снощи сред въодушевлението в стриптийз бара.

— Бедничката ми — повтаря Дженис.

Пру започва да напява без музика, но думите й звучат като изпети:

— О, Господи, нямам нищо против, даже съм доволна, заслужавам да бъда наказана. Искрено вярвам — тя продължава да гледа право към Дженис с авторитет, който не са виждали преди, — че това е цената, която Господ иска да платя за това, че не изгубих бебето. Щастлива съм да я платя, щях да се радвам дори и ако всички кости в тялото ми бяха счупени, изобщо не ме е грижа. Божичко, когато усетих, че краката ми не ме носят, и осъзнах, че не мога да направя нищо друго, освен да падам по тези ужасни стълби, какви мисли ми минаха само! Ти знаеш най-добре.

Иска да каже, че Дженис знае какво е да изгубиш дете. Дженис изскимтява и се хвърля върху болното момиче толкова тежко, че Хари трепва и я сграбчва за гърба, за да я дръпне. Усещайки твърдия гипс под гърдите си, Дженис извива гръбнак под ръцете му; през плата кожата й е гореща и опъната като барабан. Пру обаче не показва да я е заболяло. Тя се усмихва внимателно с кривата си усмивка и поема тежестта на по-възрастната жена със спокойно затворени очи с остатъци от син грим по тях. Пру измъква здравата си ръка, за да потупа Дженис по гърба, пръстите й почти докосват тези на Хари. Потупване, потупване. Той се сеща за закръглените пръсти на Синди Мъркет и се учудва колко по детски и мръсни изглеждат те в сравнение с тези млади, но кокалести и зачервени ръце. Ръцете на майка му бяха такива груби и захабени. Дженис не спира да подсмърча, Пру не спира да я потупва, останалите две болни жени в стаята не спират да ги поглеждат. Подобни сложни моменти объркват Хари. Той се чувства упрекнат, тъй като официалната версия в семейството беше, че бебето е умряло в ръцете на Дженис заради него. Сега обаче излизаше, че той просто е бил страничен наблюдател.

Нелсън, изтикан на заден план от мъката на майка си, се изправя и се втренчва, горкото изморено дете. Тези проклети жени, решени да се съюзяват, би трябвало да ни изключат от цялата тая работа. Най-накрая Дженис се стяга, след като е подсмърчала толкова силно, че горната й устна е влажна от сополи. Хари й подава носната си кърпичка.

— Толкова се радвам за теб, Пру — казва Дженис, подсмърчайки.

— Хайде, успокой се — измърморва той, взимайки кърпичката си обратно.

Мама Спрингър се опитва да успокои всички:

— Наистина е цяло чудо да паднеш по тези стълби и да не се случи най-лошото. Навремето по горните етажи в тези стари бръюрски къщи живееха само слугините.

— Не паднах чак до долу — обяснява Пру. — Опитах се да се спра и така си счупих ръката. Не си спомням да съм усетила болка.

— Да — потвърждава Хари. — Нелсън каза, че не си усещала болка.

— О, да. — С коса, разпиляна от прегръдката на Дженис, Пру сякаш пропада в някакъв бял космос, пеейки. — Почти не бях пила нищо, лекарите непрекъснато повтарят, че е вредно. Всичко стана заради тези ужасни обувки с платформи, които ни принуждават да носим. Адски тъпа мода. Решила съм да ги изгоря веднага щом ме изпишат.

— И кога ще те изпишат? — пита мама Спрингър, премествайки черната си чанта в другата ръка. Беше се облякла за църквата още преди Нелсън да се събуди и да настане суматохата. Тя е роб на тази църква, един Господ знае защо.

— Лекарят каза до една седмица — отговаря Пру. — Да си почина малко и нали знаете, за да са сигурни. За бебето. Тази сутрин се събудих и мислех, че имам контракции и затова се обадих на Супи. Той се държа чудесно.

— Да — казва мама Спрингър.

Хари се дразни от това, че всички непрекъснато му викат бебето. Той по-скоро си го представя като малко прасенце или голяма тресяща се жаба. А нямаше ли да оживее, ако го беше изтърсила? В днешно време оцеляват дори бебетата в петия месец и много скоро ще започнат да отглеждат бебета в кувьоз още от самото начало на бременността.

— Трябва да закараме мама на църква — обявява той. — Нелсън, ще се събудиш ли, за да дойдеш с нас, или ще останеш тук да спиш? — Главата на момчето отново беше клюмнала върху болничния матрак. — Като дете заспиваше така на кухненската маса.

— Хари — казва Дженис, — не бъди толкова груб с всички.

— Той мисли, че всички се държим глупаво заради бебето — изрича Пру замечтано, дразнейки го.

— Не, напротив, мисля, че бебето е страхотно.

Той се навежда, за да я целуне за довиждане, и иска да прошепне в ухото й за всички бебета, които е имал, мъртви и живи, видими и невидими. Вместо това, изправяйки се, й казва:

— Пази се, ще се върнем след службата и ще останем по-дълго.

— Не се отказвайте от голфа заради мене.

— Приключихме с голфа. По това време не е хубаво да се ходи по затревените участъци.

Нелсън я пита:

— Как искаш, да си тръгна ли или да остана?

— За бога, Нелсън, тръгвай си, остави ме да поспя малко.

— Знаеш ли, извинявай, ако снощи съм казал нещо. Държах се ужасно. Когато ми казаха, че мислят, че няма да загубиш бебето, толкова ми олекна, че чак се разплаках. Наистина. — Той би заплакал и сега, но лицето му помръква, когато засрамено осъзнава, че всички го слушат. „Ето защо обичаме нещастието — осъзнава Хари, — защото то отново напомня вината ни и ни кара да запълзим обратно към Бог. Без чувство на вина ние не сме по-добри от животните.“ Ами ако тя беше абортирала точно когато той гледаше как онази стриптийзьорка с маслинена кожа и палав език смъква бикините си до коленете и поглежда към посетителите през рамо, докато гъделичкаше задника си с щраусовото перо. Щеше да се чувства ужасно.

Пру успокоява разтреперания си съпруг и разтревожените си роднини:

— Наистина съм добре. Обичам ви всички.

Косата й се разпилява, докато тя чака да потъне в съня, в още по-усърдни молитви, в сънените околоплодни течности на собствения си натъртен корем. Раненото й крило, увито в снежнобял гипс, се надига на сантиметри от гърдите й, докато им маха за довиждане. Оставят я под грижите на бившите монахини и се промъкват навън през болничните коридори, а стъпките им отекват сред мълчаливото им решение да отложат споровете си за колата.

— Цяла седмица! — казва Хари, веднага щом потеглят с мустанга. — Някой има ли представа колко струва една седмица в болница в днешно време?

— Татко, как може непрекъснато да мислиш за пари?

— Все някой трябва да го прави. Една седмица в болница струва минимум хиляда долара. Минимум.

— Нали имаш осигуровка „Син кръст“.

— Тя не важи за роднини. Нито пък за теб, след като си навършил деветнайсет.

— Не знам — казва Нелсън. — Но не ми се ще да остане в отделението с тези жени, които пъшкат и охкат по цяла нощ. Едната даже беше негърка, видяхте ли?

— Откъде си наследил тези предразсъдъци? Във всеки случай не е от мен. Както и да е, това не е болнично отделение, а нещо като частна клиника.

— Искам жена ми да лежи в самостоятелна стая — отвръща Нелсън.

— Така ли? Искаш, искаш. А кой ще плаща сметките, умнико? Не и ти.

— Спомням си, че когато ме оперираха от хернията, Фред не искаше и да чуе за нищо друго, освен за самостоятелна стая за мен — обажда мама Спрингър. — И при това ъглова. С прекрасен изглед към градинската беседка, магнолиите тъкмо бяха цъфнали.

Дженис пита:

— Ами фирмата? Той не е ли включен в груповата застраховка там?

Хари й казва:

— Не може да ползваш застрахователни помощи за майчинство, ако не си работил във фирмата поне девет месеца.

— Не бих нарекъл една счупена ръка майчинство — обажда се Нелсън.

— Да, но ако не беше бременна, сега щеше да се разхожда със счупената си ръка.

— Може би Милдред може да направи нещо по въпроса — предлага Дженис.

— Добре — съгласява се Хари неохотно. — Не знам каква точно ни е политиката.

Нелсън би трябвало да спре дотук. Вместо това той се навежда напред така, че гласът му прокънтява в ухото на Хари:

— Ти май нищо не знаеш без Милдред и Чарли. Искам да кажа…

— Знам какво искаш да кажеш, но аз знам много повече за бизнеса с коли, отколкото ти някога ще научиш с това темпо, ако не спреш да се занимаваш със старите детройтски таратайки, от които губим цяло състояние, и не се съсредоточиш върху политиката ни.

— Не бих имал нищо против, ако продавахме датсуни или хонди, но честно казано, татко, тия тойоти…

— Фред е започнал франчайза с тойоти и ние продаваме тойоти. Беси, защо не плеснеш това хлапе през устата? Аз не го достигам.

След кратка пауза гласът на тъща му долита от задната седалка:

— Чудя се дали изобщо да ходя в църквата. Знам, че свещеникът иска да купим нов орган, но останалите не са толкова ентусиазирани. Ако се появя на срещата, може да ме изберат за член на някой комитет, а вече съм прекалено стара за такива работи.

— Тереза не беше ли сладка? — пита Дженис високо. — Сякаш е пораснала за една нощ.

— Да, а ако беше паднала до основата на стълбището, сега щеше да е по-стара от всички нас.

— Господи, татко — казва Нелсън, — ти изобщо харесваш ли някого?

— Харесвам всички — отговаря му Хари, — просто не обичам да ме притискат.

Пътят от болницата „Сейнт Джоузеф“ до Маунт Джъдж продължава право напред над железопътните релси и след това завива надясно по булевард „Акация“, покрай Брюърската гимназия, през Ситивю Парк и после наляво покрай пазарчето. В неделя сутрин по пътищата се движат предимно застаряващи американци, жени с боядисани в синьо или розово коси, като перата на онези великденски пилета, преди да ги забранят, и мъже, стиснали воланите на колите си с две ръце, като че ли те всеки момент ще се изправят на задните си крака и ще започнат да хвърлят къчове. Сега, когато благодарение на аятолаха безоловният бензин беше станал долар и тринайсет, всички се чудеха как да пестят гориво. Всъщност философията им беше да карат, докато все още има с какво, а после Картър да го духа. Четирите филма в киното на пазарчето са: „БЯГСТВОТО“, „НОВО НАЧАЛО“, „БЯГАЩИЯТ“ и „10“. Иска да гледа „10“, защото по рекламите беше видял, че актрисата, която приличаше на шведка, е сплела русата си коса на плитки като някоя заирка. Какъв свят: всеки се чука с всеки. Той седи и бавно умира в тази задушна кола, а като се замисли за всичкото чукане в миналото и за всичкото чукане, което тепърва предстои, но за него чукане няма, сърцето му направо се преобръща. Никога повече няма да чука никого другиго, освен бедната Дженис Спрингър. Той вижда тази перспектива да се простира пред него права и мрачна като добре познатия път. Стомахът му, който още го наболява от снощния купон, го присвива, както когато навремето закъсняваше за училище. Неочаквано казва на Нелсън:

— Как, по дяволите, допусна Пру да падне? Защо не я хвана? Какво изобщо правехте толкова късно? Когато майка ти беше бременна с теб, изобщо не ходехме никъде.

— Не ходехте заедно, искаш да кажеш — предизвиква го синът му. — Чувал съм, че ти доста си си походил.

— Не и когато беше бременна с теб. Седяхме си вкъщи всяка вечер, слушахме „Обичам Люси“ и гледахме семейни комедии, нали, Беси? И изобщо не сме смъркали трева.

— Тревата не се смърка, а се пуши. Кокаинът се смърка.

— О, не знам точно как се оправяхте двамата с Дженис — изрича уморено мама Спрингър, гледайки през прозореца. — Днешната младеж е различна.

— И аз така мисля. Уволнявам хора, за да му намеря работа, а той изпотрошава инвентара.

— Инвентарът си е наред, след като единственото, което искаш, е да се придвижваш от едно място до друго… — започва Нелсън.

Хари яростно го прекъсва, сещайки се за бедната Пру, за Мелани, която слугуваше в „Креп Хаус“ на всички тъпанари от банките, които ходеха да обядват в града, за собствената си сладка, обнадеждена дъщеря, лепната за червендалестия Джейми; за бедната малка Синди, която трябваше да се усмихва, докато старият Уеб я чукаше отзад, за да може после да се хвали с колата си SX-70; за Мим, която толкова години клякаше пред разни италиански главорези; за майка си, която непрекъснато киснеше ръцете си в разни мръсотии и плачеше в кухнята, докато паркинсонът най-накрая не се смилеше над нея и не я принуждаваше да се качи горе, за да си почине; за всички жени по света, които познаваше, които бяха използвани и похабявани, за да могат да се раждат малки отрочета като Нелсън.

— Нека ти кажа нещо за тойотите — вика Хари. — Тях ги сглобяват малки жълти човечета в бели престилки, които работят в един и същи завод от люлката до гроба и които се побъркват, ако в инжекционната система за гориво попадне и една прашинка, а таратайките на Детройт ги сглобяват разни откачалки с уокмени, които слушат шантава музика и така са оглупели от друсане, че не могат да различат отвертка от гайка, и освен това ония от НАПЦ[27] ги учат да мразят компанията. Половината коли, които излизат от поточната линия на „Форд“, умишлено ги саботират. Забравих къде точно четох това, но не беше в „Консюмър Рипортс“.

— Татко, толкова си предубеден. Какво би казал Скийтър?

Скийтър. Хари отговаря с променен глас:

— Казах ли ти, че Скийтър беше убит във Филаделфия миналия април?

— Непрекъснато ми го повтаряш.

— Не виня чернокожите от поточната линия, просто казвам, че правят отвратителни коли.

Нелсън се готви за нападение, въпреки че е капнал от умора и се чувства отвратително, бедното дете:

— И кой си ти да ни критикуваш с Пру, че сме отишли да се видим с приятели, когато самите вие отидохте да гледате тези отвратителни екзотични танцьорки? Мамо, как ги изтърпя?

Дженис отговаря:

— Не беше толкова зле, колкото си мислех. Не преминават границите. Всъщност не беше по-зле, отколкото навремето на стария панаир.

— Не му отговаряй — казва й Хари. — Кой е той, та да ни критикува?

— Най-интересното беше — продължава жена му, — че ние трите със Синди и Телма харесахме едно и също момиче, а на мъжете им харесваха съвсем различен тип жени. Ние си харесахме една висока ориенталка, която беше много грациозна и артистична, а те си харесаха, представяш ли си, мамо, мъжете си паднаха по една дребна блондинка, която нямаше никакви скули и изобщо не можеше да танцува.

— Изглеждаше предизвикателно — обяснява Хари, — искам да кажа, че се вживяваше.

— А онази късокрака брюнетка, която те възбуждаше, онази с перото?

— С маслинената кожа. Тя също беше хубава. Въпреки че можех да мина и без перото.

— Маминка не иска да слуша всички тези отвратителни неща — обажда се Нелсън от задната седалка.

— Маминка няма нищо против — отговаря му Хари. — Нищо не може да трогне Беси Спрингър, тя обича живота.

— Ох, не знам — произнася старата дама с въздишка. — По наше време нямаше такива неща. Спомням си, че Фред понякога носеше „Плейбой“, но на мен тези осемнайсетгодишни момичета ми изглеждаха по-скоро трогателни, та те си бяха почти деца, като изключим телата им.

— Е, та кой не е дете? — пита Хари.

— Говори за себе си — отговаря му Нелсън.

— Нямам предвид сега — настоява мама Спрингър. — Чудя се за какво са ги отгледали родителите им, да ги гледат голи както майка ги е родила. Какво ли си мислят бедните хорица. — Тя въздиша. — Светът се е променил.

Дженис се намесва:

— Май в същия бар всеки понеделник има женско парти с мъжки стриптийзьори. Казват, че младежите наистина се стряскат. Дорис Кауфман ми разправяше, че жените ги сграбчват и се опитват да се качат на сцената. Казват, че жените над четирийсет са най-агресивни.

— Това е отвратително! — възкликва Нелсън.

— Внимавай какво говориш — казва му Хари. — Майка ти е над четирийсет.

— Татко!

— Е, аз не бих се държала така — изрича Дженис, — но разбирам защо някои го правят. Предполагам, че всичко зависи от това доколко съпругът ти те задоволява.

— Ма-мо! — протестира момчето.

Вече са заобиколили планината и завиват по Сентрал стрийт. Часовникът на химическото чистене сочи три без десет. Хари се провиква:

— Май ще стигнем навреме, Беси.

Знамето пред общината е спуснато наполовина заради заложниците. Облечени в празнични дрехи хора се трупат пред църквата, под свода на камбанарията, която ги зове с метален звън, под разкъсаните от вятъра сиви облаци на посребреното ноемврийско небе. Хари казва, подавайки ръка на мама, за да излезе от мустанга:

— И моля те, не продавай фирмата за онзи орган на Супи.

Нелсън пита:

— Как ще се върнеш вкъщи, бабо?

— Ами сигурно ще се кача при внука на Грейс Стул. Той обикновено идва да я вземе. А и нищо няма да ми стане, ако повървя малко.

— О, мамо — казва Дженис, — няма да успееш. Обади ни се, когато събранието свърши, ако няма кой да те докара. Ще си бъдем вкъщи.

В голф клуба са разпуснали по-голямата част от персонала и сервират само готови пакетирани сандвичи. Половината от мрежите по тенискортовете са прибрани и вече са зазимили голф игрището. Хари усеща пробождане на тъга. По пътя за вкъщи с Дженис и Нелсън той си спомня за старото време, когато бяха млади и живееха само тримата. Детето и Дженис още имат някаква връзка. Той я е изгубил. Казва високо:

— Значи не харесваш тойотите?

— Не става въпрос за харесване, татко. Няма какво толкова да им харесвам или да не им харесвам. Снощи на купона си говорих с едно момиче, което току-що си е купило корола, а ние си говорихме само за старите американски коли и колко хубави бяха. Като при волвото, и те вече не произвеждат такива модели, това не е нещо, което можеш да контролираш. Просто нали знаеш, такъв е моментът.

Момчето се опитва да звучи добронамерено. Хари се умълчава замислено. „Такъв бил моментът, така както я караш, напред-назад и с всичките тези наркотици, ще извадиш късмет, ако стигнеш до момента, в който съм аз.“

— Мазди — изрича Нелсън, — ето какво представителство бих искал да имам. Ванкеловият двигател е много по-ефикасен от четиритактовия с вътрешно горене. Ако доизпипат хидравликата, с него можеш да обиколиш цялата страна с половината гориво.

— Тогава що не идеш да помолиш Абе Шафетс да те наеме на работа. Чух, че всеки момент ще фалира, маздите имат толкова много дефекти. Мани казва, че никога няма да доизкусурят хидравликата.

Дженис казва умиротворително:

— Рекламите на „Тойота“ по телевизията са толкова интелигентни и лъскави.

— Е, рекламите са, за да привличат — отговаря Нелсън. — Рекламите им са страхотни, аз говоря за колите.

— Не ви ли харесва оная реклама със скъперника — пита Хари, — където той се кикоти и изчезва в далечината. — Заека имитира, Дженис и Нелсън се засмиват и през останалата част от пътя по Джоузеф стрийт под оголените клони на кленовете тримата се връщат в щастливи общи спомени и реклами на тойоти, за подскачащи мъже и жени, обикновени мъже и жени, с дрехи, ветреещи се като на забавен каданс във водопад от гънки, подобно на ангелски одежди, като при интимното насилие на чифтосването или увеличеното под лупа оголено крило на колибри, което подхвръква и после пада, а след това се захилва и замръзва в пространството, отричайки гравитацията.

— Трябва да се махнем оттук — казва Хари на Дженис в спалнята, няколко дни по-късно, вечерта преди изписването на Пру, която склони да прекара в болницата цяла седмица.

Нощ е, букът с окапали листа и шумолящи шушулки пропуска повече улична светлина в стаята им, отколкото през лятото.

Едно от стъклата на прозореца откъм улицата, където Заека спи, има малки неравности, вълнообразни петънца и продълговати мехурчета, които едва се забелязват през деня, но през нощта хвърлят отражение върху отсрещната стена — подобни на пеперуди сенки върху тапетите на кръгчета, увеличени до неузнаваемост. Сенките по стъклото също изсветляват, така че ефектът на матирано стъкло витае над разхвърляната махагонова тоалетка на Дженис, наследство от Коернерови, поставена до четворната врата, която ги отделя от останалия свят. Десет години съжителство в минутите или часовете между изгасването на нощната лампа и съня са оформили тези светли правоъгълници в съзнанието на Хари като безценни същества, разпръснати бижута, притиснати от въздуха — присъствие, което ще му липсва, ако напусне тази стая. Той трябва да я напусне. Тревожните сенки на клоните на бука потръпват и се поклащат в студа навън, преплитайки се с тези абстрактни петна и отраженията от неравните стъкла.

— И къде ще отидем? — пита Дженис.

— Ще си купим къща като всички останали — отговаря Хари с нисък дрезгав глас, като че ли мама Спрингър ще чуе този предателски шепот през стената, през пращенето и тихото бучене на телевизора, преди някоя реклама да гръмне с пълна сила, последвана от друг сублимен момент от сериала. — От другата страна на Брюър, по-близо до фирмата. Пътуването през центъра всеки ден направо ме влудява. Освен това само хабим бензин.

— Само не в „Пен Вилас“, не ме карай да се връщам в „Пен Вилас“.

— И аз не искам. Какво ще кажеш за „Пен Парк“? С онези бракоразводни адвокати и дерматолози? Винаги съм си мечтал, още откакто ги биехме на баскетбол, да живея някъде там. В някоя къща с каменна фасада и всекидневна на приземния етаж, за да каним Мъркетови в подходяща обстановка. Тук не е удобно да каним никого, мама се качва горе след вечеря, но къщата е толкова мрачна, а и вече сме притеснени от Нелсън и семейството му.

— Той ми каза, че смятат да си наемат апартамент, когато нещата се оправят.

— Нещата няма да се оправят с това негово отношение. Много добре знаеш. Тук всичко му е безплатно, а и така няма да се чувстваме гадно, че оставяме майка ти. Това е шансът ни.

Ръката му се е промъкнала нагоре под нощницата й. В желанието си да сподели мечтите си с нея той сграбчва гърдата й, толкова добре позната, въпреки че се е поотпуснала с възрастта, като спукан балон. И все пак благодарение на тениса, плуването и гените на Фред Спрингър тялото й е доста стегнато в сравнение с тези на други жени. Зърната й се втвърдяват, а пенисът му, без да му обръща особено внимание, започва да расте.

— Или пък — продължава той с все още дрезгав глас — една от онези псевдотюдорски къщички, които приличат на печени сладкиши със стръмните си заострени покриви като къщички на вещици, Господи, как би се гордял татко, ако ме видеше в такава къща.

— Можем ли да си го позволим? — пита Дженис. — Сега ипотеките са се вдигнали на тринайсет процента.

Той плъзга ръката си по гладките сребристи стрии по корема й към косъмчетата й, които сякаш настръхват от допира му. Някой път трябва да я поцелува там. Да я сложи по гръб на леглото с висящи настрани крака, да коленичи пред нея и просто да я целува, докато свърши. Навремето го правеше, когато бяха гаджета и ходеха в апартамента на онова момиче с изглед към старите сиви бензинови резервоари до реката. Коленичеше пред нея и просто пасеше от тучната ливада с часове, търкайки нос и очи в тази магия. Всяка жена трябва да бъде целувана там от време на време, те не свършват така, че устата ти да се пълни като със скариди. Как ли издържат проститутките, пенис след пенис, а и трябваше да гълтат, сигурно гълтаха по цели литри на седмица. На Рут не й хареса онзи път, но сега някои жени, ако прочетеш някоя секс рубрика, една даже беше казала, че има вкус на шампанско. Може кабинетът да бъде на приземния етаж, а не всекидневната, просто да има една стая, до която да се слиза по едно-две покрити с мокет стъпала, така че да се разбира, че си в модерна къща.

— Това й е хубавото на инфлацията — казва той прелъстително на Дженис. — Колкото повече имаш, толкова по-добре си живееш. Питай Уеб. Плащаш в обезценени долари, а Чичо Сам взима лихвата като намаление на данък върху печалба. Дори след купуването на южноафриканските монети и плащането на септемврийските данъци имаме достатъчно пари в банката. И без това сега само глупаците си държат парите в банка. Вложи ги в първоначалната вноска за къща и остави банката да се притеснява за обезценяването на долара. В същото време цената на къщата ще се вдига с десет-двайсет процента годишно.

Вулвата й се овлажнява, а срамните й устни се отпускат.

— Изглежда ми несправедливо спрямо мама — изрича Дженис с приглушен глас, както когато прави любов. — Някой ден ще ни припише къщата и знам, че дотогава очаква да живеем с нея.

— Тя ще живее още двайсет години — казва Хари, пъхайки средния си пръст в нея. — След двайсет години ти ще си прехвърлила шейсетте.

— А на Нелсън няма ли да му се стори странно?

— Защо? Нали точно това иска — да се махна. Нали депресирам момчето?

— Хари, не съм сигурна, че ти го депресираш. Просто детето е изплашено.

— От какво има да се плаши?

— От същото нещо, от което и ти се плашеше на неговата възраст. От живота.

Животът. Прекалено много живот и въпреки това не ни стига. Страхът, че утре всичко може да свърши, и страхът, че утрешният ден може да бъде същият като вчера.

— Ами тогава не трябваше да се връща вкъщи, след като се чувства така — казва Хари. Ерекцията му спада.

— Не е знаел — отговаря Дженис. Пръстът му е още в нея и той усеща, че нейните мисли също я разсейват от плътта и я носят в тъжното царство на семейството. — Не е предполагал, че ще си толкова суров с него. Защо се държиш така?

Гадното хлапе още не беше станало на тринайсет години и се опита да му отнеме Джил, когато живееха в „Пен Вилас“ и Дженис си беше тръгнала.

— Той е суров с мен — казва Хари. Вече не шепне. Заслушва се и чува, че телевизорът на мама още е включен — чува един бучащ, тътнещ шум, но не от човешки гласове, а по-скоро като шума на природата в дърветата или по брега на океана. Станала е почитателка на специалния репортаж по телевизия АБВ в единайсет и половина и всяка сутрин им съобщава последната версия за развитието на събитията. Хомейни и Картър са притиснати от шепа хлапета, които още не се бръснат и нищо не разбират, и говорят за стари мъже, които изпращат на война деца. Ако изтриеш тези идиотски хлапета от света, той може и да стане едно по-разумно място за живеене.

— Той се мръщи всеки път, когато си отворя устата да кажа нещо. Във фирмата прави всичко наопаки. Оня ден дойде някакъв тип да купи меркурия, една от колите кабрио, които потроши, и наместо това му предложи една моторна шейна. Отначало си помислих, че това е някаква шега, но на другия ден отивам на работа и гледам, че меркурият го няма и на негово място до новите терсели се мъдри жълто кавазаки. Направо побеснях, а Нелсън ми каза да не се стискам толкова, бил намалил цената с четиристотин долара и това щяло да ни популяризира и да ни донесе двойно повече печалба от рекламите. Шантава е фирмата, която прави бартер с моторни шейни.

Дженис издава тих звук, който ако не беше толкова уморена, би бил смях.

— Татко правеше такива неща.

— Освен това зад гърба ми е купил коли кабрио на стойност десет хилядарки. Никой няма да ги купи, харчат бензин като луди и тая работа с Пру ми струва цяло състояние. Тя няма никакви осигуровки.

— Шшшт, мама ще те чуе.

— Искам да ме чуе, тя дава на хлапето тия велики идеи. Снощи ги чух да си говорят как двамата с Пру щели да си купят кола, при положение че старата й таратайка стои в гараж шест дни от седмицата.

Приглушено припяване долита през стената — иранците правят демонстрация пред посолството за пред телевизионните камери.

— Трябва да се махна оттук, мило.

— Разкажи ми за къщата — казва Дженис, притегляйки ръката му към влагалището си. — Колко стаи ще имаме?

Той започва да я масажира, плъзгайки пръсти в гънката от едната страна на триъгълника й и после от другата, и след това замислено я гали, търсейки опорната й точка, онова топченце, ядрото й. Косата на Синди изглеждаше по-тъмна от косата на Дженис, не толкова къдрава, искряща от игличките на светлината, като старото коженото палто на мама Спрингър.

— Няма да ни трябват много стаи — отговаря, — само една голяма за нас, с огромно огледало, което да виждаме от леглото…

— Огледало! Откъде ти хрумна това за огледалото?

— Вече всички имат огледала. За да се гледат как правят любов.

— О, Хари, не бих могла.

— Мисля, че би могла. И поне още една спалня, в случай че се наложи майка ти да дойде да живее при нас, или когато имаме гости, но не точно до нашата, а разделена поне с една баня, за да не чуваме телевизора. А на долния етаж ще имаме кухня с нови мебели, включително и кухненски робот…

— Страх ме е от тях. Дорис Кауфман казва, че през първата седмица, след като си беше купила такъв робот, всичко й ставало на каша. Едната вечер била розова каша, а другата — зелена.

— Ще се научиш — напява той, описвайки кръгчета по корема й, които се разширяват, за да обхванат гърдите и брадичката й, и след това намаляват, за да погъделичкат пъпа й, както онова перо гъделичкаше задника на мацката с маслинената кожа в бара на шосе 422.

— Има упътване. Ще имаме и хладилник с автоматично устройство за лед и от онези стенни фурни на равнището на лицето, за да не трябва да се навеждаме. Не знам за микровълнова, някъде четох, че ти изпържват мозъка дори от другата стая…

Влажна е, толкова влажна, че той се стряска, когато я докосва, като гол охлюв под градинско листо. Пенисът му пулсира така силно, че го заболява.

— И ще имаме огромна всекидневна на приземния етаж с лампи от едната страна, където ще правим купони.

— И кого ще каним? — гласът й потъва във възглавницата като прах върху лицето на мумия, толкова е тих.

— О. — Ръката му продължава да описва кръгове и той плъзга пръста си, за да навлажни зърната на гърдите й, първо едното и след това другото, като снежен прашец по връхчетата на коледна елха. — Всички. Дорис Кауфман и останалите лесбийки тенисистки от „Летящия орел“, Синди Мъркет и верния й ухажор Бъди Ингълфингър, всички готини момичета, които си скъсват задниците от работа за една по-добра Америка в „Златната черешка“, всички мъжкари в сервиза и отдела за резервни части в „Спрингър Мотърс“…

Дженис се засмива и в същия момент входната врата на долния етаж се трясва. След свижданията при Пру Нелсън се отбиваше в бара, който навремето се казваше „Феникс“, и се наливаше с тълпата, която си губеше времето там. Това потиска Хари, цялата тази свобода — това, че вечерната охрана не му разрешаваше да ходи при Пру тази седмица, не означаваше, че трябва да излиза и да се напива през цялото време. Ако се беше стреснал толкова много от падането й, трябваше да прави нещо по-ценно, поне от благодарност или за наказание, или от каквото и да било. Нелсън шумно тропа, докато минава между дивана и креслото във всекидневната, и покрай основата на стълбището, карайки порцеланът във витрината да звъни, на път към кухнята, за да си вземе още една бира.

Дъхът на Хари излиза бързо на пресекулки и той си представя как киселото озадачено лице сърба пяната от още една кутийка бира, пиейки и изяждайки света, и то само от чиста злоба. Усеща как до него майката на момчето се ослушва за стъпките му и поставя ръката й върху пениса си. Тя инстинктивно започва да я движи нагоре-надолу. Едновременно със стъпките на Нелсън на долния етаж, докато той се влачи обратно към креслото във всекидневната, Хари силно тласка пениса си в кухината, образувала се от съпружеската ръка на Дженис, представяйки си, че е в задника на танцьорката с маслинена кожа, и завързва гладките хипнотични кръгове, които описва по разтворената в очакване вдлъбнатина под корема й, убеждавайки я дрезгаво за къщата, която иска.

— Ще ти хареса. Ще ти хареса.

Нелсън казва на Пру, докато кара към Брюър във величествения стар морскосин крайслер на мама Спрингър:

— Познай какво. Успял е да убеди мама да си купят къща. Тя ми каза, че вече са ходили да видят около шест. Всички й се струват прекалено големи, но татко й казал, че трябва да се научи да мисли на едро. Аз пък мисля, че е откачил.

Пру тихо отговаря:

— Чудя се дали това няма нещо общо с нашето идване. — Искаше да си намерят самостоятелен апартамент в квартала на Джейсън, Пам и Слим и не можеше да разбере защо Нелсън иска да живее с баба си.

Някаква отбранителна ярост започва да се надига в него:

— Не виждам защо всеки нормален баща не би се радвал да сме наоколо. Има достатъчно място, а и баба не бива да живее сама.

— Сигурно е нормално — предполага жена му — за хора на тази възраст да искат да живеят сами.

— Кое му е нормалното да оставят старата жена да умре сама?

— Е, нали сега ние сме в къщата.

— Само временно.

— И аз така си мислех отначало, Нелсън, но сега не ми се вярва, че искаш да живеем сами. Ще ти дойда прекалено много, само ние двамата, ти и аз.

— Мразя гадни апартаменти и кооперации.

— Няма нищо, не се оплаквам. Сега се чувствам като у дома си там. Баба ти ми харесва.

— Мразя претъпканите блокове в центъра, обновени с малки магазинчета за удобството на разни педерасти и надрусани смесени двойки. Напомнят ми за Кент. Върнах се тук, за да се махна от оня фалш там. Такива като Слим се държат толкова ултракултурно, смъркайки кокаин и пиейки меск и разни други, а знаеш ли как си изкарва хляба? Касиер е в „Даймънд Каунти Лайт и Пауър“, лепи пликове с писма и ще стане началник на отдела си, ако работи там още десет години. Какво ще кажеш за тази кариера?

— Той не се прави на революционер, просто харесва хубави дрехи и други момчета.

— Хората трябва да са последователни — ядосва се Нелсън. — Не е честно да доиш обществото и в същото време да му се подиграваш. Една от причините да те харесвам повече от Мелани е, че тя беше толкова отдадена на всички тези радикални въпроси, не като теб.

— Не съм знаела — казва Пру още по-тихо, — че двете с Мелани сме се състезавали за теб. Докъде стигнахте двамата през лятото?

Той се втренчва напред, съжалил, че доверяването му е довело до това. Коледната украса в Брюър вече е сложена, червено, зелено и трепкащи гирлянди, които изглеждат изсъхнали и повехнали над улиците без сняг. Цялата украса е бледа сянка на коледното величие, което си спомня като дете, когато имаше изобилие от енергия и малко вандалщина. Тогава всеки стълб беше украсен с огромни естествени венци от борове, отсечени от местните хълмове, и един усмихнат Дядо Коледа с човешки ръст и сребристобяла шейна и осем елена със стъклени очи, облепени в нещо като истинска кожа, висяха от въжета, опънати от втория етаж на „Крол“ и покрива на сградата на цигарения склад отсреща. Прозорците в центъра от Четвърта до Седма улица бяха великолепно украсени с боядисани дървени войници и камили, и златни гайди се преплитаха с облаци стъклени нишки, а вечер тротоарите бяха претъпкани с купувачи. Коледни песни долитаха от затоплените магазини и се носеха из въздуха, който боцкаше като коледна елха. Беше невъзможно да не повярваш, че някъде в тъмнината зад града бебето Исус се ражда. Сега всичко беше толкова жалко. Градският бюджет беше орязан и половината магазини в центъра бяха празни. Пру настоява:

— Кажи ми. Знам, че е имало нещо.

— Откъде знаеш?

— Просто знам.

Решава да нападне: ако позволиш на тези млади съпруги да те командват отсега, след време направо ще те контролират.

— Нищо не знаеш — отсича той. — Единственото, което знаеш, е да се криеш зад това проклето нещо в теб. В това си много добра. Господи.

Сега тя се втренчва напред, шината на ръката й е едно неясно петно в крайчеца на окото му. Очите му смъдят от свределите на празничните светлини в декемврийския мрак. Нека се прави на мъченица, колкото си ще. Човек се опитва да каже истината и какво получава — само мъка.

Усеща старата кола на баба си лъскава, но мързелива под него, заради всичкото това желязо, което навремето слагаха, дори жабката е обточена с метал. Когато Пру млъкне така, някакъв вкус се появява в гърлото му, вкусът на несправедливостта. Не я е молил да зачева това бебе, никой не я е молил, а сега, когато се ожени за нея, има наглостта да се оплаква, че не е наел самостоятелен апартамент. Дай им едно нещо и те веднага искат друго. Жени, те са като дупки, пъхаш в тях едно след друго и никога не стига, пъхаш там целия си живот, а те се усмихват с онази крива, малко тъжна усмивка и съжаляват, че не си се справял по-добре, когато всичко вече е казано и направено. Вече достатъчно е хлътнал, тя няма да го принуждава да затъва още повече. Понякога, когато я погледне отзад, не може да повярва колко дебела е станала, хълбоците й са големи като на крава, готова да роди не някакво малко розово създание, а някакъв рогат бял носорог, който има толкова общо с Нелсън, колкото някой от Луната. Ето какво ти докарват жените, когато природата те управлява — излизаш от контрол.

Стягането в гърлото му е прекалено силно, трябва да каже нещо:

— Като си говорим за чукане, какво ще кажеш за нас двамата?

— Не мисля, че трябва да го правим сега. А и без това се чувствам толкова грозна.

— Грозна или не, ти си моя. Ти си старата ми женичка.

— Толкова ми се доспива, не можеш да си представиш. Но си прав. Хайде да направим нещо довечера. Да си тръгнем рано. Ако някой ни покани на гости след „Лейд Бек“, няма да ходим.

— Видя ли, ако имахме собствен апартамент, както толкова настояваш, ние трябваше да каним гости. При баба поне се спасяваме от това.

— Аз наистина се чувствам добре там — казва тя с въздишка.

Какво означава това? Означава, че не би трябвало да я извежда вечер — вече е женен, работи и не би трябвало да се забавлява.

Нелсън мрази работата, всяка сутрин се събужда с човъркане в корема, като че ли в него расте нещо, този бял носорог. Тези коли кабрио го гледат всеки ден, без никой да ги купува, а Джейк и Руди не могат да преживеят, че взе онова малко кавазаки, като че ли беше някаква голяма шега, която беше изиграл на баща си. Изобщо не искаше да става така, но онзи тип толкова го умоляваше и Нелсън искаше да разкара меркурия от фирмата, защото всеки път, когато го видеше, се сещаше как баща му му се присмиваше и не искаше да го изслуша, и се наложи да изпотроши двете коли, за да изтрие онази самодоволна усмивка — „сигурно се шегуваш“ — от лицето му. Не беше честно. В изложбения салон се чувства като на сцена, без да е научил репликите си достатъчно добре. Може да е от дрогата, която взема, от кокаина изтъняват стените в носа, а сега се говори, че тревата наистина разгражда мозъчните клетки, ТНС задръства мастните клетки и те кара да оглупееш за месеци наред, като всички тези младежи, на които им порастват гърди, защото нещо е било потискано, когато са станали на тринайсет. Напоследък Нелсън получава разни видения — дори когато стои изправен с широко отворени очи на хора с дупки на мястото на ноздрите от прекалено много кокаин или на Пру, лежаща в болницата с онова бебе носорог с червени очи. Сигурно има нещо общо с гипса на ръката й, който вече се беше захабил и се ронеше по краищата, а марлята под шината прозираше. И баща му, който ставаше все по-дебел, защото вече не тичаше, а кожата му свети, сякаш порите му абсорбират храна от въздуха.

В една от книжките, които Нелсън имаше като дете, с твърди лъскави корици и черен гръб, подобен на електрически кабел, имаше картинка на великан с подпухнало зелено лице с косми, които се подават отвсякъде. Още по-лошо беше, че великанът се усмихваше, хилеше се с онази лигава усмивка и раздалечени зъби, каквито великаните обикновено имаха, докато надничаше в една пещера, където две деца — момче и момиче, вероятно братче и сестриче, които бяха героите от приказката — пълзяха като силуети в сенките. На картинката се виждаше само задната част на главите им, това си ти, гледаш навън, гонен, прекалено уплашен да помръднеш и мускулче или да дишаш, докато огромното радостно, подпухнало лице изпълва слънчевия отвор на пещерата. Точно така си представя баща си тези дни — той, Нелсън е в някакъв тунел и баща му запълва отвора, откъдето може да излезе на слънце. Старият дори не знае, че го прави, той просто върви редом с онази жалка крива усмивка, махването, с което го отпраща, докато се врътва и излиза разочарован. Ето това беше, беше разочаровал баща си, трябваше да бъде нещо различно от това, което е, и сега всички мъже във фирмата, не само Джейк и Руди, а и Мани, и механиците, покрити с грес, на които само кожата около очите беше бяла, го гледаха втренчено и също го бяха разбрали. Той не е баща си, не е толкова висок, не може да хвърля топката така, както Хари Енгстръм може. И в света няма друг свидетел, освен Нелсън, който да заяви, че баща му беше виновен, подлец, страхливец и убиец, и когато се опитва да го обяви, нищо не се получава, целият свят му се присмива, докато седи с отворена уста, от която не излизат думи. Великанът поглежда вътре и Нелсън се навира още по-навътре в тунела. Харесва „Лейд Бек“, защото му прилича на уютен тунел, харесва дима, пиячката и цигарите с трева, които се подават от ръка на ръка под масите и приемането, чувството на принадлежност в задимения тунел, плъхове, неудачници, на кого му пука, не е нужно да слушаш какво ти говорят, защото и без това никой няма да си купи тойота или застрахователна полица, или нещо друго. Защо не измислят общество, в което хората да получават това, от което се нуждаят, и да правят каквото си искат? Баща му би казал, че това би било фантастично, но че животните живеят така през цялото време.

— Все още смятам, че си чукал Мелани — обажда се Пру със сухия си равен котешки глас от бедняшките квартали.

Без да натиска спирачките, Нелсън завива с големия крайслер покрай ъгъла, където паркът препречва пътя по Уайзър стрийт. Пайн стрийт е еднопосочна, така че той трябва да влезе по нея откъм блоковете, за да не ходи Пру дълго.

— И какво, ако съм я чукал? — казва той. — Ние не бяхме женени, така че какво значение има това сега?

— Въпросът не е в теб, всички знаем, че би сграбчил всичко, до което се докопаш, толкова си алчен, въпросът е в това, че тя ми беше приятелка. Вярвах й. Вярвах ви и на двамата.

— За бога, не почвай да хленчиш.

— Не хленча.

Но той си представя как ще седне до него в заведението намусена, без да казва нищо, без да слуша никого, освен онова подритване в корема си. Счупената й ръка я прави да изглежда още по-смешна — издут корем и гипс, и като си я представя така, малко му дожалява за нея, но после си казва, че така проявява загриженост, като я взема със себе си, което повечето мъже не биха го направили.

— Хей — казва той дрезгаво, — обичам те.

— И аз те обичам, Нелсън — отговаря му тя, повдигайки здравата си ръка от скута си, когато той маха едната си ръка от волана, за да стисне нейната. Странно, колкото по-дебела става около кръста, толкова по-тънки и съсухрени изглеждат ръцете и лицето й.

— Ще си тръгнем след две бири — обещава й той. Може момичето с белите панталони да е там. Понякога идва с онзи грамаден тъпанар Джейми и Нелсън подразбира, че тя е тази, която го кара да идват тук, на нея мястото й харесва, а на него не.

Под името „Лейд Бек“ барът е толкова нашумял, че е трудно да се намери място за паркиране по Пайн стрийт. Иска да спести на Пру поне дългата разходка в студа, въпреки че лекарят им беше казал, че движението е полезно. Мрази студа. Когато беше дете, обичаше декември, защото Коледа беше в края му и той толкова се вълнуваше от всички неща в света, които човек можеше да получи, че никога не забелязваше как тъмнината и студът настъпват все по-близо и по-близо. А сега баща му щеше да води майка му на някаква луксозна почивка на един остров заедно с тъпите им приятели, за да се излежават и да се пекат на слънце, докато Нелсън мръзне тук и държи фронта във фирмата. Не беше честно. Момичето невинаги е с белите панталони, последния път, когато я видя, носеше от онези модерни поли с огромни цепки отстрани. Вижда едно място за паркиране пред дългата ниска тухлена сграда, която навремето беше на „Венити Прес“, между една стара двутонна кола марка „Фейрлейн“ и една бронзова хонда пикап, където може да успее да се мушне. Номерът с паркирането на малко място беше да извиеш задницата на колата право срещу предните фарове на колата зад теб и да не заставаш прекалено далече от бордюра, иначе ще си правиш маневри до безкрай. И да не се притесняваш да режеш завоя наляво, винаги имаш повече място, отколкото си мислиш. Той застава толкова близо до фейрлейна, че Пру рязко извиква: „Нелсън“.

— Виждам го, виждам го, млъкни и ме остави да се съсредоточа.

Той извърта тежкия волан на крайслера, с това движение на волана можеш да маневрираш цял кораб, за да вкара колата в гладкия процеп подобно на кънкьор, който спира на леда. Боже, костюмите на фигуристките са толкова секси, малките им полички се ветреят нагоре, когато карат с дупето напред и той си спомня, докато се опитва да види ниските фарове на хондата, как цепката на полата на онова момиче се беше разтворила, за да разкрие дългото й лъскаво бедро, преди да се настани на бар стола, усмихвайки се срамежливо на Нелсън. Луксозният крайслер на маминка се плъзга назад и очакването му за идеалното точно движение е толкова силно, че той не чува стърженето на метал в метал, докато не остъргва колата по половината й дължина, и Пру изскимтява, като че ли в този момент ражда.

Уеб Мъркет твърди, че златото е достигнало пределната си стойност; обикновените американци са обзети от златна треска, а като станат прекалено самоуверени, лесно могат да загубят спечеленото. Виж, среброто е друго нещо: братята Хънт от Тексас си купуват бъдеще в сребро за милиони долари на ден, а едри риби като тях сигурно знаят нещо. Хари решава да обърне златото си в сребро.

Дженис и без това щеше да слиза до центъра за коледни покупки, така че двамата се срещат в „Креп Хаус“ (тя все още го нарича „Пърженото на Джони“) за обяд и след това могат да отидат в брюърския трезор с ключа от сейфа и да изтеглят трийсетте златни монети, които Хари беше купил за 11 314,20 долара преди три месеца. В кабината, която банката ти предоставя, за да се разпореждаш със сейфа си, той изважда изпод застрахователните полици и американските облигации два синкави цилиндъра, които приличат на кукленски тоалетни, и ги подава на Дженис, по един във всяка ръка. Усмихва се, когато по лицето й прочита, че е изненадана от тежестта на масивното злато. Чувствайки се още по-достойни граждани, двамата минават между величествените гранитни колони на „Брюър Тръст“ под слабото декемврийско слънце и пресичат горичката с пресъхнали фонтани и бетонни пейки с изписани със спрей имена на младежи. Продължават по източната страна на „Уайзър“ покрай две пресечки с магазини, които не правеха много оборот дори по Коледа. Единствените хора, които минават през ниските им входове, са дребни недохранени пуерториканки и хлапета, които би трябвало да са на училище, и гуреливи пенсионери в мръсни подплатени якета и ловджийски шапки с брадясали лица. Фабриките са употребили тези старци и са ги изплюли.

Гирляндите, окачени по металните стълбове, потрепват и Хари ясно долавя трептенето им, докато минава покрай стълбовете. Злато, злато, пее сърцето му, усещайки тежките цилиндри, разпределени в двата дълбоки джоба на палтото му, които се поклащаха заедно с крачките му. Дженис припка до него — една спретната и стегната жена, сгушена в палтото си от овча кожа, което стигаше до ботушите й, а вятърът, който кара гирляндите да трептят, шумоли в хартиените пликове в ръката й. Той зърва отраженията им в зацапаното и напукано огледало до входа на един магазин за обувки: той е висок, изправен, с бяло лице, а тя — ниска и мургава, припка до него, обута в червени кожени ботуши с високи токчета. Елегантният й силует и черното му палто и ирландска шапка ясно показват, че той е улегнал, че и двамата са улегнали, че могат да си позволят с усмивка да отминат горчивите празни погледи, отправени към тях по улицата.

„Фискал Алтърнативс“ с дългите си прозрачни венециански щори се намира на следващата пресечка, която навремето не се славеше с много добро име, но с всеобщия упадък на централната част на града кварталът вече не е по-лош от останалите. Момичето с платиненоруса коса и дълги нокти го познава, усмихва му се и придърпва един пластмасов стол от приемната за Дженис. След кратък разговор по телефона с някой от търговските етажи тя изписва няколко цифри на малкия си калкулатор и им казва, докато те седят в огромните си палта в ъгъла на бюрото й, че цената на една златна унция е достигнала петстотин рано сутринта, но сега не може да им предложи повече от 488,75 долара за монета, което прави — пръстите й танцуват по калкулатора, въпреки дългите й нокти върху сивия дисплей на машинката се появява неясният магнитен отговор — 14 662,50 долара. Хари изчислява наум, че е направил по хилядарка на месец от златото, и я пита колко сребро може да купи за тази сума сега. Младата жена плъзга поглед изпод миглите си, като че ли е маникюристка, която се чуди дали да не признае, че освен това прави и масажи в задната стаичка. До него Дженис си е запалила цигара и димът й се носи над бюрото и замърсява връзката, която тази лъскава изкусителка и Хари бяха установили. Момичето обяснява:

— Ние не работим със сребърни кюлчета. Работим със сребро под формата на сребърни долари отпреди шейсет и пета година, които продаваме като разтопена стойност.

— Разтопена стойност? — пита Хари. Беше си представял един спретнат слитък, който ще се плъзне в кутията на сейфа гладко като пистолет в кобур.

Продавачката търпеливо изчаква, но в безстрастието й прозира някаква жар. Част от копринената тежест на ценните метали се е предала и на нея.

— Нали се сещате, старите американски монети — и тя описва кръг с острите си като ками палец и показалец, — монетите, които са се секли допреди петнайсет години. Всяка от тях съдържа по 0,75 тройунции сребро. По обяд среброто се продаваше по… — тя поглежда един лист на бюрото си до телефона с бутони с цвят на ванилия — 23,55 долара на тройунция, което означава, че всяка монета, независимо от колекционерската й стойност струва… — и тя пак взима калкулатора — 17,66 долара. Някои от монетите са стари, така че ако двамата със съпругата ви решите да купувате сега, ще ви ги продам с по една квота под тази цена.

— Това стари монети ли са? — пита Дженис с острия глас на мама Спрингър.

— Някои са стари, някои не — хладно отговаря момичето. — Купуваме ги според теглото им от колекционери, които са ги задържали заради колекционерската им стойност.

Хари не си беше представял нещата точно така, но Уеб Мъркет беше сигурен, че големите печалби са в среброто.

Пита:

— Колко бихме могли да си купим със златните монети?

Следват бесни изчисления и сумата 14 662,50 долара се превръща в магическото число 888. Осемстотин осемдесет и осем сребърни долара на стойност 16,50 долара всеки с включена комисиона и данък продажба за щата Пенсилвания. На Заека осемстотин осемдесет и осем му изглеждат като едно голямо нищо, пък било то и кибритени клечки.

Поглежда към Дженис:

— Скъпа, какво мислиш?

— Хари, не знам какво да мисля, инвестицията си е твоя.

— Но парите са общи.

— Нали не искаме да държим златото.

— Уеб твърди, че цената на среброто може да се удвои, ако не върнат заложниците.

Дженис се обръща към момичето:

— Чудя се, ако си намерим къща и искаме да платим първоначалната й вноска, до колко конвертируемо е това сребро?

Блондинката й отговаря с уважение, което преди липсваше, с по-мек глас, като жена на жена:

— Доста конвертируемо, много по-конвертируемо от колекционерски предмети или земи. „Фискал Алтърнативс“ гарантира да закупи обратно всичко, което е продала. Ако днес ни бяхте върнали тези монети, щяхме да ви дадем — и тя отново поглежда документите на бюрото си — по тринайсет и петдесет за всяка.

— Значи ще сме на загуба с три долара по осемстотин осемдесет и осем — казва Хари. Дланите му почват да се потят; сигурно е от палтото. Човек изкара малко печалба и целият свят започва да крои планове как да му я измъкне. Ще му се да си върне златото. Монетите бяха толкова красиви с изящното изображение на елен от обратната страна.

— Да, но така както цената на среброто се покачва — казва момичето, спирайки, за да почеше малката пъпка в ъгъла на устните си, — ще си възвърнете тези пари за седмица. Смятам, че постъпвате правилно.

— Да, но както казвате, ако предположим, че тази история с Иран се разреши — притеснено казва Хари, — тогава балонът няма ли да се спука?

— Ценните метали не са балон, ценните метали носят най-голяма сигурност. Аз самата смятам, че арабите си влагаха парите в злато не заради Иран, а заради окупацията на Голямата джамия. Истинският удар може да се направи, когато саудитците имат проблеми.

Да се направи удар, ха.

— Добре — казва Хари, — ще го направим. Купуваме среброто.

Блондинката изглежда изненадана, въпреки че досега ги беше убеждавала, и се заема с продължителни разговори по телефона, за да намери толкова много монети. Най-накрая едно момче, когото нарича Лайл, донася сива платнена торба, от тези, в които разнасят закъснелите писма. Той се олюлява от усилие, вероятно заради крехкото си телосложение. Изглежда преуморен, сигурно заради късата си коса, и мърморейки, вдига торбата и я слага на бюрото. Интересно как се бяха обърнали нещата — свещениците си пускаха дълга коса, а педалчетата и пънкарите си я подстригваха късо. Хари се чуди как ли изглеждат морските пехотинци — сигурно с коса до раменете. Този Лайл си тръгва, хвърляйки подозрителен поглед на Хари, като че ли той си е платил не само за масажа, а и за номера с кожите и камшика.

Отначало Хари и Дженис си мислят, че само момичето с платиненорусата коса и почти идеална кожа може да докосва монетите. Тя премества листовете от бюрото си в единия му край и се опитва да повдигне края на торбата. Доларите се изсипват.

— По дяволите — засмуква единия си пръст. — Може да помогнете с броенето, ако искате.

Те си събличат палтата и започват да ровят в торбата, подреждайки монетите на купчинки от по десет. Цялото бюро е обсипано със сребро, стотици „Мис Свобода“, някои изтънели от употреба, други новички като девственици, от монетния двор. Докосването до това осезаемо богатство от профили, гербове и орли кара Дженис да се подсмива и Хари разбира защо — играят си в калта. Богати са. Купчините се увеличават и се подреждат в колонки от десет по десет. Най-накрая от торбата се изтърсва и последната монета, на която се е закачил мъх от плата, който момичето перва с пръст. Без да се усмихва, тя прокарва червените си нокти по колонките с монети.

— При мене има триста и деветдесет.

Хари потупва своите и докладва:

— Двеста и четирийсет.

Дженис казва:

— Двеста петдесет и осем.

Повече от него, гордее се с нея. Може да стане касиерка, ако той ненадейно пукне. Консултират се с калкулатора — 888.

— Абсолютно точно — казва момичето изненадано, колкото и те.

Тя попълва документите и дава на Хари десетдоларова банкнота и две монети от по двайсет и пет цента ресто. Той се чуди дали да не й ги върне като бакшиш. Монетите се събират в три картонени кутии с размерите на дебели тухли. Хари ги слага една върху друга и когато се опитва да ги вдигне, Дженис и момичето се засмиват на изражението му.

— Господи — възкликва, — колко тежат.

Платиненорусото момиче изчислява на калкулатора.

— Ако предположим, че всяка тежи поне една тройунция, излиза, че тежат трийсет и четири килограма. В половин килограм има само дванайсет тройунции.

Той казва на Дженис:

— Носи една.

Тя вдига една кутия и сега е негов ред да се засмее на изражението й с широко отворени очи.

— Не мога — отговаря тя.

— Ще се наложи — казва той. — Само до банката. Хайде, трябва да се връщам във фирмата. За какво играеш толкова тенис, като нямаш никакви мускули.

Той се гордее с тениса, нарочно се перчи пред момичето, играе ролята на ексцентричен богаташ от „Пен Парк“. То предлага:

— Може Лайл да ви помогне.

Заека не иска да го виждат по улицата с тоя педераст.

— Ще се справим. — А на Дженис казва: — Само си представи, че си бременна. Хайде да тръгваме.

На момичето казва:

— Тя ще се върне за торбите с покупки.

Вдига две от кутиите и отваря вратата с рамо, принуждавайки Дженис да го последва. Навън на студеното слънце и искрящ вятър по Уайзър стрийт се старае да не гримасничи и да не отвръща на погледите на минувачите, които с учудване оглеждат двете малки кутии, които ожесточено стиска на височината на дюкяна си. Някакъв чернокож със син каскет и кървясали очи като късчета мрамор в портокалов сок спира на тротоара и се поклаща към Хари:

— Хей, приятел, да ти помогна ли?

Какво им става на тия чернокожи, че винаги се насочват към Хари. Той се извърта, за да предпази среброто с тяло, и от тежестта му при движението се спъва и прави една крачка. Отдалечава се и не смее да погледне назад да види дали Дженис идва. Спирайки на ъгъла до един наклонен монетен автомат за паркиране, той долавя дишането й и усеща как се мъчи до него.

— И това палто е толкова тежко — задъхва се тя.

— Дай да пресечем — казва той.

— По средата на улицата?

— Не ми противоречи — измърморва той, усещайки учудения поглед на негъра зад гърба си.

Слиза от тротоара, принуждавайки един автобус, който се задава от пресечката, да изсвири със спирачки. Хари спира, за да изчака Дженис по средата на платното, където разделителната ивица се е разкривила от сгорещения през лятото асфалт. Момичето й беше дало пощенската торба, за да сложи в нея третата кутия със сребро, но вместо да я преметне през рамо, Дженис я е гушнала в лявата си ръка като бебе.

— Как си? — пита я той.

— Ще се оправя. Продължавай да вървиш, Хари.

Стигат до отсрещния тротоар. В магазина за ядки сега продават само порносписания, част от които са изложени отпред на поставка. Млади мускулести мъже, намазани с олио, позират сами или по двойки под заглавия като ТЪРГОВСКИ АГЕНТ и КОЖА. Някакъв японец с костюм на райета от три части и сиво бомбе елегантно излиза от магазина, пъхвайки сгънатите „Ню Йорк Таймс“ и „Уолстрийт Джърнъл“ под мишница. Как изобщо са дошли японците в Брюър? Вратата плавно се затваря и старата циркова миризма на топли печени фъстъци се разнася над студения тротоар. Хари казва на Дженис:

— Можем да сложим и трите кутии в торбата и аз ще си я метна на рамо. Сещаш ли се, като Дядо Коледа. Хо-хо-хо.

Докато си говорят, около тях се насъбира малка тълпа от черни като нощта хлапета и навлечени, рошави пияници. Хари стиска двете кутии още по-силно. Дженис прегръща третата и отговаря:

— Дай да минем оттук. Банката е само на една пресечка.

— На една и половина — поправя я Хари.

Двамата минават покрай прашната витрина на компанията за тапети на Брюър, на която мострите висят като колосани покривки, покрай сандвичите на „Билмлайн“ и магазина за офис доставки на едро на Бандербах и някакво натъпкано с плоски кутии тясно магазинче с надпис ЦАРСТВОТО НА ХОБИТО; покрай цигарения склад с огромната му ръждясала табела Y-B; минават покрай прозорците с декоративни метални решетки на рибния ресторант, който обещава жива музика с отчаяни червени букви, изписани върху тъмната врата; пресичат Четвърта, когато светофарът най-накрая светва зелено; минават покрай дългата фасада от стъклени тухли на „Акме“, които, както се говори, щели да фалират до края на годината, покрай магазина за козметика „Холивуд“, „Кралски подови настилки“ и магазина за авточасти и аксесоари „Зенит“ със сладникавия си мирис на нови гуми и витрина с хромирани ауспуси. Вятърът се усилва, а искрящите плочки по тротоара сякаш се уголемяват.

Квадратният товар на Хари се превръща в непосилно бреме, което изгаря дланите му и се удря в чатала му. Сега, когато почти му се ще да го ограбят, усеща, че минувачите от лявата страна на улицата се отдръпват от тях, извъртайки се в причудливи форми, като че ли застрашени от въздействието на спретнатите им кутии. Непрекъснато трябва да изчаква Дженис, докато собственият му товар, двойно по-тежък от нейния, разтяга ръцете му. Увитите около стълбовете гирлянди яростно се ветреят. Поти се под скъпото палто, а яката на ризата му е студена и влажна. Докато я изчаква, той гледа нагоре по „Уайзър“ към лилаво-кафявия масив на Маунт Джъдж; като дете си беше представял, че Бог си почива по склоновете на тази планина, и сега може да си представи как изглеждат двамата с Дженис в очите на Господ — като две мравки, които се опитват да се изкатерят по стените на мивка.

Минават покрай фотоателие, рекламиращо филмчета „Агфа“, покрай бутика „Хексерей“ с манекени, изпъчили гърди без зърна под прозрачните блузи и златисти ризи, покрай украсената с памук и снежинки витрина на „Рексал“, на която сред коледните предложения бяха изложени вибратори в пастелни тонове, покрай „Креп Хаус“ с обядващите двойки, известния местен магазин за цигари, който не беше съборен заради запазването на историческите паметници, и някакъв нов магазин на име „Педализ“ за мъжки и дамски обувки за джогинг и тенис и дори за федербал и скуош, които бяха на мода сред младежта, ако се съди по големите картонени реклами на витрината. Меднорусата коса на облеченото в дрехи с марка „Дакрон“ момиче се ветрее като втечнен въздух, докато то усмихнато хвърля топка, обуто с обувки на магазина. До него най-накрая се извисява първата от четирите гранитни колони на брюърската банка. Хари подпира вдървения си гръб върху римската колона, изчаквайки Дженис да го настигне. Ако я ограбят в разстоянието между тях, това би им струвало една трета от 14 652 или почти 5000 долара, но в този момент опасността не му се струва толкова реална. На облегалката на една бетонна пейка в далечината сред горичката до пазара вижда напръскан със спрей надпис СКИЙТЪР Е ЖИВ. Ако можеше да се приближи, щеше да е сигурен, че пише точно това, но той не може да се помръдне. Дженис доближава до него. Със зачервеното си лице прилича досущ на майка си.

— Да не стоим тука — задъхва се тя.

Дори обиколката на колоната им изглежда огромно разстояние, когато тя го повежда и минава през въртящите се врати.

В трезора с огромни сводове ехтят коледни песни. Всеки сезон високият сводест таван се боядисва в синьо и се изпъстря с равномерно разпределени златни звезди. Когато Хари тръшва двете кутии върху един от рафтовете за писане на чекове, освободеното му тяло сякаш полита към това изкуствено небе. Касиерката — дама в костюм с панталон с цвят на орхидея, се усмихва, че толкова скоро отново ги допуска при сейфа им. Кутията им е четири на четири — по-тясна, както се оказва, от кутиите със сребро с поне три реда монети. Матираното стъкло на вратата на кабинката ги запечатва вътре и все още с разтреперани сърца и уморени ръце Хари и Дженис бавно осъзнават несъответствието. Хари няколко пъти сравнява широчината на хартиените капаци с металната кутия, преди да отбележи:

— Трябва ни по-голям сейф.

Дженис е изпратена да се върне в банката и да поиска сейф. Баща й беше приятел на управителя. Връща се с новината, че наскоро всички сейфове били запълнени и че единственото, което могат да направят, е да ги запишат в списъка на чакащите. Управителят, който баща й познаваше, се беше пенсионирал. Сегашният й се сторил много млад, въпреки че не се държал точно грубо. Хари се изсмива:

— Е, не можем да ги продадем обратно на блондинката. Ще ни струва цяло състояние. Дали не можем да върнем всичко в торбата и да я натикаме вътре.

Притиснати в малката кабина, двамата с Дженис непрекъснато се блъскат един в друг и той за първи път долавя у нея мирис на съмнение, че ги е подсигурил в тази инфлация; или може би този мирис идва от него. Прехвърлят сребърните монети от кутиите в чантата. Когато среброто шумно издрънчава, Дженис трепва и казва: „Шшшт“.

— Защо, кой ще ни чуе?

— Хората отвън. Касиерките.

— Какво ги интересува?

— Мен ме интересува — казва Дженис. — Много е задушно тук.

Сваля палтото си от овча кожа и понеже няма закачалка, го сгъва и го оставя на пода. Той сваля черното си палто и го пуска върху нейното. От потта косата й още повече се е накъдрила и кичурите разкриват високото й лъскаво чело, което не се е променило през изминалите двайсет години. Той го целува, вкусвайки солта. Чуди се дали някой се е чукал в тази кабинка, трезорът му се струва доста подходящо място за някоя натруфена млада касиерка и стар развратен ипотечен инспектор, които могат да нагласят часовника на алармата за сутринта и да започнат да се чукат. Дженис внимателно пъха монетите в сивата торба, за да приглуши звъна им.

— Толкова е притеснително — казва. — Представи си, че някоя от касиерките влезе.

Като че ли среброто е гола плът; и не за първи път от двайсет и три години той усеща плах порив на любов към нея, заклещена с него в тясното пространство, което животът отрежда. Той взема една сребърна монета и я пуска през цепката на памучната й риза в сутиена й. Както очакваше, тя изписква. Любовта му към нея се усилва, когато тя разкопчава едно копче на ризата и смръщвайки се, бърка в сутиена си, за да извади монетата. Въпреки че вече е стар, все още се възбужда, като гледа как жените си оправят бельото.

След малко тя заявява:

— Просто не влизат.

Колкото да ги пъхат и бутат, дори половината от чантата с монети не може да се побере. Застрахователните полици и ценните книжа, свидетелството за раждане на Нелсън и неизхвърлените документи от ипотеката на къщата в „Пен Вилас“, която изгоря — всички листове хартия, пазени като доказателство за живота им през една икономика и определено време на законност, биват извадени и пренаредени без резултат. Дебелият плат на торбата, пръснатите в нея монети, които се струпват на купчинки, и дългата гладка сива метална кутия ги изнервят, докато дърпат и бутат един до друг като хирурзи при безнадежден случай. Осемстотин осемдесетте и осем монети непрекъснато се измъкват през отвора на торбата, падат на земята и се търкалят по ъглите на кабинката. След като са препълнили кутията, така че металните й страни се издуват, все пак остават триста сребърни долара, които Хари разпределя по джобовете на палтото си.

Когато излизат от кабинката, любезната касиерка в орхидеения костюм посяга да вземе препълнената кутия от ръцете му.

— Доста е тежичка — предупреждава я Хари. — По-добре аз да я сложа.

Веждите й се повдигат; тя отстъпва и го повежда към трезора. Минават през една голяма врата с блещукащи терасовидни ръбове в стая, облепена с малки полирани правоъгълници, и с восъчнобял под. Мястото не е подходящо за чукане, беше сгрешил. Тя го оставя да плъзне продълговатата кутия в празния правоъгълник. ЩРАК. Хари е облян в пот, приведен от усилие. Изправя се и се извинява:

— Съжалявам, че така я препълнихме с боклуци.

— О, няма нищо. — Орхидеената дама казва: — Много хора в днешно време… с всичките тези обири.

— Какво ще стане, ако крадците влязат тук? — шегува се Хари. Не е никак смешно.

— О, не могат…

Навън следобедът преваля и сенките на сградите приглушават блещукането на гирляндите. Дженис игриво потупва пълния му джоб, за да чуе дрънченето.

— Какво ще правиш с тия монети?

— Ще ги раздам на бедните. Повече няма да купувам нищо от тая кучка.

Студът обгръща лицето му, докато потта засъхва по него. Някакви негови познати от Ротари клуб излизат от „Креп Хаус“ след обилен обяд, той им кимва и продължава да крачи. Един Господ знае какво става във фирмата без него, хлапето може да приеме и ролкови кънки на бартер.

— Може да използваш сейфа във фирмата — предлага Дженис. — Ще се съберат в една кутия. — И тя му подава празните картонени кутии.

— Нелсън ще ги открадне — казва той. — Вече знае комбинацията на сейфа.

— Хари! Как може да говориш така?

— Знаеш ли колко ще струва тая драскотина, която направи на крайслера на майка ти? Поне осемстотин шибани долара. Сигурно се е побъркал. Личеше си, че горката Пру се чувства унизена, чудя се колко ли дълго ще го търпи, преди да се разведе с него. И това също ще ни струва скъпо.

Натежалото му палто дърпа раменете му надолу. Сега има чувството, че тротоарът е с наклон и през цялата година му се е изплъзвал, загуба след загуба. Среброто му е разпръснато като прашец. Сейфът му ще се счупи, портиерът ще измете монетите. И без това са само боклуци. Голямата тъжна лъжа, която разиграват на децата, че е Коледа, омърсява Уайзър стрийт и през тъмата той зърва истината, че да си богат, означава да си обран, да си богат, означава да си беден.

Дженис го връща към действителността с думите:

— Моля те, Хари. Престани с това трагично изражение. Пру обича Нелсън и той също я обича. Няма да се разведат.

— Не мислех за това. Мислех си, че цената на среброто ще падне.

— Е, и какво ако падне? И без това всичко е хазарт.

Бедната глупачка, не се предаваше. Дъщеря на стария Фред Спрингър, местния комарджия. Беше се вкарал в обшит със сатен ковчег. Едно време са заравяли среброто, а труповете са слагали в дупки в стената.

— Ще дойда с теб до колата — казва Дженис с глас на притеснена съпруга. — Трябва да си взема покупките от тази кучка, както я наричаш. Между другото, колко ти се искаше да спиш с нея?

Опитваше се да намери тема, която да му допадне.

— Почти не ми се искаше — признава той. — Всъщност това дори ме плаши. Видя ли й ноктите? Драаас.

В седмицата между празниците няма много продажби на коли: хората са се охарчили след Коледа и пред настъпващата зима с лед и луга по пътищата, когато всеки може да изкриви броня, те са по-склонни да си останат със старите бракми. Опитват се да изкарат с тях до пролетта. Добре поне, че моторната шейна е преместена отзад да не я гледат хората, вместо да се мъдри отпред като някоя братовчедка на малките нови модели „Терсел“ с предно предаване. Откъде им измислят тия имена? Дори в името „Тойота“ има прекалено много „о“-та, човек се сеща за октопод. А откъде ли са измислили „Датсун“ и „Хонда“. Датсун звучи немско, „дада“, „тата“, изгряващо слънце. Бизнесът на фургона през шосе 111 също не върви, прекалено е студено да се яде на открито, освен ако не оставиш двигателя на колата запален. Всяка зима така умират хора, докато се опитват да се чукат. Теренът около фургона обаче е осеян с опаковъчни хартии и чашки от шейкове, които се носят в прахта към фирмата. През декември прахта е различна, по-ситна и песъчлива, отколкото през лятото, вероятно от по-студения въздух. По-тежка, както студеният въздух съдържа по-малко вода, затова сутрин от вътрешната страна на прозорците има толкова много влага. Като се замисли само за всички проблеми, които причинява — ръжда, сухо гниене, двигатели, които сутрин не палят, докато не махнеш капачката и не избършеш кабелите. Без конденз светът би съществувал вечно. На Луната например няма проблеми, нито пък на Марс, както се оказва. Нова година. Бъди Ингълфингър дава купон, явно се притеснява тайфата да не го зареже покрай приготовленията за почивката на островите, на която не го канят. Чуди се коя ли ще бъде домакинята този път, онази вечно недоволна плоскогърда мацка с права черна коса, която има екстравагантен магазин в Брюър, или момичето преди нея, с пъпките по вътрешната страна на бедрата и дори между гърдите, както се виждаше от банския й. Как й беше името? Джинджър, Джорджийн? Двамата с Дженис ще отидат от куртоазия. Когато стигнеш една определена възраст, разбираш, че по купоните не се случва кой знае какво, и ще си тръгнат веднага след полунощ, и после само още шест дни и фюю… островите. Само шестимата. Малката Синди сред всичкия този пясък. Има нужда от почивка, беше започнал да се изморява. В този бизнес, ако продаваш по-малко от една кола на ден, без да броим съботите, ще загазиш. Всички тия тенекии, които събират прах и ръждясват, а по хрома се надигат мехурчета. Металът корозира. Среброто спадна с по два долара на унция минута след като го купи от оная кучка.

Нелсън досега беше в сервиза с Мани и слушаше тюхканията му за ремонта на крайслера. Момчето искаше отстъпка от пълната клиентска цена от 18,50 долара, а Мани му обясняваше отново и отново като на идиот, че ако намалиш процента на работниците, това се отразява в счетоводните документи и накрая влияе върху поощрителния бонус в края на месеца. Сега момчето се приближава и застава до баща си при прозореца. Хари още не може да свикне да го гледа в костюм, с него изглежда някак още по-нисък, като онези дребни конферансиета в смокинги; с поизрасналата коса, която бухваше със сешоара на Пру след всеки душ, Нелсън му прилича на малко конте със зъл поглед, което никога не е познавал. Когато хлапето беше малко, Дженис казваше, че има ушите на Хари, леко надиплени в гънката на върха им, като че ли някой от онези стари кондуктори му ги беше пробил. Ушите на Нелсън обаче са покрити с меки снопчета коса, а Хари не се е занимавал със своите уши откакто на около четирийсетгодишна възраст не приключи с пубертетската суета. Вече се бръсне възможно най-бързо и се маха от огледалото. Спомня си, че Рут имаше сладки малки спретнати ушенца. Ушите на Дженис толкова почерняват, че върху тях се появява малка дъга от тъмни точици. Преди да умре, месестата част на ушите на баща му беше провиснала като на китаец. На светлината, струяща през витрината на автосалона, Хари забелязва, че в гънката над ноздрата си Нелсън има една зачервена пъпка, която всеки момент ще забере. На косите слънчеви лъчи по това време на годината прахът по стъклото на прозореца изглежда плътен като злато, толкова къси са станали дните. Момчето се опитва да се държи дружелюбно. Хайде. Пречупи се.

— Остана ли да гледаш финала на 76-те? — пита го Хари.

— Нее.

— Оня Гервин, от отбора на Сан Антонио, е голяма работа, а? Сутринта чух по радиото, че завършил с четирийсет и шест точки.

— Баскетболът е отвратителна игра, ако питаш мен.

— Доста се е променила от мое време — признава Заека.

— Реферите поне от време на време свиреха крачки, а сега, божичко, изяждат половината игрище и никой не вижда.

— Аз обичам хокей — казва Нелсън.

— Знам. Когато гледаш ония проклети „Флайърс“, няма къде да се скрием от виковете ти. Ония маймуни от публиката ходят на мачовете само за да гледат побоищата и как на някого му избиват зъбите. Кръв по леда — това е идеята. — Нещо не върви както трябва, той опитва друга тема: — Какво мислиш за заложниците в Афганистан? Направиха си голям коледен подарък.

— Голяма тъпотия — казва Нелсън. — Искам да кажа, Картър много се притеснява. Не е по-зле от това, което направихме във Виетнам, още повече че са ни толкова близо, а и те са си марионетна държава от години.

— Марионетните правителства, а?

— Ами, всички ги имат. Правителствата на цяла Южна Америка са наши марионетки.

— Бас ловя, че това е голяма новина за мексиканците.

— Поне руснаците, татко, го правят, когато кажат, че ще го направят. Ние само се опитваме и после политиката се намесва. Вече нищо не можем да направим.

— Не и ако младите смятат, че не можем — отговаря Хари на сина си. — Какво ще кажеш да отидеш да се биеш в Афганистан?

Момчето са засмива:

— Татко, вече съм женен мъж. И отдавна съм преминал възрастта за военна повинност.

Възможно ли е? Хари не се чувства прекалено стар, а през февруари ще стане на четирийсет и седем. Винаги малко беше съжалявал, че не го изпратиха в Корея, докато беше в армията, въпреки че по това време му беше добре да се мотае из Тексас. Там гледаха на света по доста интересен начин: пари, пиячка и жени, това е. До мозъка на костите. Какво казваше Мим? Господ не е отишъл на запад, умрял е по пътя.

— Искаш да кажеш, че се ожени, за да не участваш в следващата война? — пита той Нелсън.

— Няма да има следваща война, Картър ще вдигне доста шум, но няма да им позволи война, точно както оставя Иран да държи заложниците. Всъщност Били Фознахт казва, че единственият начин да си върнем заложниците, е Русия да нападне Иран. Така ще ни върнат заложниците и ще ни продават петрол, защото им трябва житото ни.

— Били Фознахт — тоя кретен пак ли се мотае наоколо?

— Само през ваканцията.

— Не се обиждай, Нелсън, но как го търпиш?

— Той ми е приятел, но знам защо не го понасяш.

— Защо? — пита Хари, а сърцето му се разтуптява при възникналия спор.

Обръщайки се право срещу баща си до обсипаното със златен прах стъкло, лицето на момчето сякаш се сбръчква от омраза, омраза и страх да не го ударят за това, което казва:

— Защото Били е бил там в нощта, когато си чукал майка му, докато Скийтър е горил Джил в къщата, а ние трябваше да сме там да я спасим.

Онази нощ преди десет години, а момчето още я помни, гризе го като червей, който пречи на растежа му.

— Това още те тормози, нали? — меко казва Заека.

Синът му не го чува, очите му са хлътнали като пръсти в глина:

— Ти остави Джил да умре.

— Не съм. Нито пък Скийтър. Не знаем кой е запалил къщата, но не бяхме ние. Сигурно са били съседите с тяхната идея за гостоприемство. Трябва да го преживееш, момче. Двамата с майка ти го преживяхме.

— Знам, че сте го преживели.

Почукването на Милдред Круст върху пишещата машина приглушено долита от далечината, мъж и жена в червено-кафяви палта се разхождат из автосалона, проверявайки етикетите с цените, залепени от вътрешната страна на прозорците. Момчето се втренчва, като че ли зашеметено от бащиния си глас, който достига до него.

— Миналото си е минало — продължава Хари. — Трябва да живееш в настоящето. Джил щеше да умре, каквото и да бяхме направили. Още първия път, когато я видях, около нея витаеше смъртта.

— Знам, че ти се ще да си мислиш така.

— Това е единственият начин да се мисли. Когато станеш на моята възраст, ще разбереш. На моята възраст, ако носиш цялото това нещастие на гръб, няма да можеш да се събуждаш сутрин — някакъв проблясък за частица от секундата, когато чувства, че момчето го слуша, окуражава Хари да продължи с по-плътен, по-топъл глас. — Щом се роди момченцето ти — казва на сина си, — ще се почувстваш по-пълноценен, ще гледаш на нещата по друг начин.

— Знаеш ли какво? — пита Нелсън бързо с мъртвешки глас, гледайки през него с вдигнати очи, от които ко̀сата светлина е откраднала цвета.

— Какво? — Сърцето на Заека се свива.

— Когато Пру падна по стълбите. Не съм сигурен дали не я бутнах. Просто не си спомням.

Хари уплашено се изсмива:

— Естествено, че не си я бутнал. Защо да я буташ?

— Защото съм луд като теб.

— И двамата не сме луди. Просто понякога сме изнервени.

— Така ли? — Сякаш момчето му е благодарно за тази информация.

— Естествено. Както и да е, нали всичко мина добре. Кога ще се роди той? Той или тя.

От сина му струи толкова много страх, че Хари не иска да говори повече с него. Очите му на мига стават прозрачни, всичкото кафяво в тях изчезва.

Нелсън свежда очи:

— Казаха още три седмици.

— Чудесно. Ще сме се върнали тъкмо навреме. Виж, Нелсън, може би не съм правил всичко както трябва. Сигурно съм грешал. Но не съм извършил най-големия грях. Не съм легнал да умирам.

— Кой казва, че това е най-големият грях?

— Всички го казват. Църквата, правителството. Това е срещу природата — да се предадеш. Трябва да продължаваш напред. Това ти е грешката — не продължаваш напред. Не искаш да си тук да продаваш таратайките на стария Спрингър. Искаш да си някъде по света, да учиш нещо. — Той посочва запад, отвъд Западен Брюър. — Как да караш делтапланер или да работиш с компютър, или каквото и да било.

Казал е прекалено много и е затворил малкото пространство в съпротивата на Нелсън, което се беше открехнало за секунда. Синът му го обвинява:

— Ти не ме искаш тук.

— Искам те там, където ще си щастлив, а тук не си. Не искам да кажа нещо, но проверявах цифрите с Милдред и резултатите не са добри. Откакто ти си тук и Чарли замина, брутните печалби са намалели с около единайсет процента в сравнение със същия период миналата година, ноември-декември.

Очите на момчето се навлажняват:

— Старая се, татко. Опитвам се да се държа любезно и полуагресивно, когато идват клиенти.

— Знам, Нелсън, знам.

— Не мога да изляза навън на студа и да ги принудя да дойдат да купуват.

— Прав си. Забрави какво ти казах. Работата при Чарли беше, че той имаше връзки. Аз съм живял в този щат през целия си живот, освен през двете години в армията, и нямам никакви връзки.

— Аз познавам много хора на моята възраст — протестира Нелсън.

— Да — отговаря Хари, — познаваш хора, които ти продават старите си кабрио на висока цена. Чарли обаче познаваше хора, които идваха да си купят коли. Той очакваше това от тях и не се изненадваше; те също не се изненадваха. Сигурно защото е грък, не знам. Каквото и да говорят за нас двамата, синко, ние не сме гърци.

Тази шега не помага, момчето е наранено повече, отколкото баща му искаше.

— Не мисля, че аз съм виновен. Виновна е икономиката.

Движението по шосе 111 се усилва; хората са тръгнали на път към къщи в мрака. Хари също може да си тръгне, Нелсън е дежурен до осем. Може да се качи в королата, да пусне радиото с четири колони и да чуе как върви цената на среброто. Ха-ха, сребро! Казва с тон, който звучи мъдро дори в собствените му уши, почти като Уеб Мъркет:

— Е, това си има своите предимства. Петролната криза е ударила японците по-лошо от нас, а това, което е лошо за тях, би трябвало да е добре за нас. Йената пада, колите струват по-малко в истински долари, отколкото миналата година, и това би трябвало да се отрази на продажбите ни.

Хари не може да прогони от съзнанието си изражението на Синди от снимката — някаква тревожна плаха радост, като че ли се носеше из въздуха с балон и току-що беше усетила земята да й се изплъзва.

— Цифрите — сериозно казва той на Нелсън в заключение. — Цифрите не лъжат. И не прощават.

Хари и Дженис бяха избрали новогодишния ден, за да отидат при мама Спрингър и да й съобщят новината, която криеха вече цяла седмица. Отлагането беше предизвикано от страха от реакцията на старата жена, както и от стремежа им за някаква церемониалност, желание да покажат уважение към свещените връзки на семейството, обявявайки раздялата в този важен ден, първия от началото на новото десетилетие. Сега обаче, когато денят настъпи, те се чувстват изтощени от седенето при Бъди Ингълфингър до три сутринта. Закъснението им се увеличи още повече и от шумната неразбория с колите в алеята — колата на братовчедката на Телма Харисън, която й гостуваше от Мериленд, не искаше да запали. Последваха пиянски викове и множество падания пред фаровете, докато се опитваха да намерят кабели за ток. Волвото на Рони беше докарано пред колата на братовчедката, всички навираха фенерчетата си, за да се уверят, че Рони свързва плюса с плюс и няма да взриви батериите. Хари беше виждал как в подобни случаи могат да се стопят кабелите. Някаква жена, която почти не познаваше, имаше толкова голяма уста, че успя да напъха фенерчето в нея и бузите й горяха като лампион. Бъди и новата му приятелка — отчаяна, кльощава, висока сто осемдесет и два сантиметра жена с къдрава коса и три деца от несполучлив брак — бяха направили нещо като пунш от ананасов сок, ром и бренди и той още усещаше вкуса на ананаса в устата си по обяд. За капак на главоболието на Хари Нелсън и Пру, които си бяха останали вкъщи с маминка и бяха гледали прякото излъчване от Таймс Скуеър за брата на Гай Ломбардо, сега, когато Гай Ломбардо беше мъртъв, са окупирали всекидневната и гледат парада по случай фестивала за купата от Тексас, така че двамата с Дженис трябва да замъкнат мама Спрингър в кухнята, за да поговорят насаме. Новото десетилетие има дъх на мъртвешки застоял въздух. Докато седят около кухненската маса и разговарят, той има чувството, че вече са провели този разговор и сега го повтарят отново.

Джени, със сенки под очите, прекъсва унеса му и казва:

— Хари, започни ти.

— Аз?

— Божичко, какво става? — преструва се на сърдита мама Спрингър, докато всъщност се забавляваше от официалния начин, по който двамата я бяха подхванали за лактите и я бяха насочили към кухнята. — Държите се, като че ли Дженис е бременна, но всъщност знам, че й вързаха тръбите.

— Обгориха ми ги — изрича дъщеря й нежно, с болка.

Хари започва:

— Беси, нали знаеш, че напоследък оглеждаме къщи?

Игривостта се отдръпва от лицето на старата жена, като че ли е изтрита с гума. Кожата в ъгълчетата на стиснатите й устни е изпъстрена, забелязва Хари изведнъж, от множество тънки, сухи бръчки. В съзнанието му тъща му се беше запазила така, както я беше видял за пръв път; обаче, без да забележи, кожата на Беси се беше отпуснала и напукала като маджуна на прозореца на избата, беше придобила вида на хартия, която е била смачкана и след това отново пригладена. Малко черно петно на отвращение се появява и се разраства, като че ли бързо се приближава от огромното засъхнало пространство на строгото й очаквателно мълчание.

— Сега — трябва да продължи и като преглъща казва — мислим, че открихме една, която ни харесва. Малка двуетажна къща в „Пен Парк“. Агентът смята, че може да е била къщичка за градинаря, която някой е продал, когато именията се разпродаваха, и после е била разширена, за да се пристрои по-голяма кухня. Намира се на едно малко колело близо до Франклин Драйв, зад по-големите къщи. Много е уединена.

— Само на двайсет минути разстояние, мамо.

Хари не може да спре да изучава кожата на старата жена на студената светлина на кухнята. Тъмната паяжина от вени, които й придаваха зачервения, смугъл вид, който Дженис беше наследила, е покрита с нещо като прах от тънки сиви нишки, бръчки, гравирани върху осветената повърхност на бузата откъм него като редове неразбираеми драсканици по далечна глинена скала. Той усеща как се извисява замаяно и жалките му засрамени думи падат през голямо разстояние, огромна бездна, докато мама неподвижно слуша присъдата си.

— Буквално сме врата до врата — казва й той — и имаме три спални на горния етаж, всъщност има една малка стаичка, която децата, които са живели там, са ползвали за игра, и две истински спални. С удоволствие ще те приемем всеки път, когато се наложи, за колкото време е нужно.

Усеща, че говори глупости: старата жена и без това живее с тях, непрекъснато чуват телевизора й през стената.

Дженис се намесва:

— Мамо, наистина точно сега ни е времето с Хари.

— Въпреки това трябваше да я уговарям, мамо, идеята беше моя. Когато двамата с Фред толкова любезно ни приехте, след като отново се събрахме, никога не съм смятал, че ще е за постоянно. Смятах, че ще е временно, докато отново си стъпим на краката.

Сега разбира, че му е харесвало това, че ще може да изостави Дженис по-лесно — можеше просто да си тръгне под уличните светлини и да я остави при родителите й. Но той не я беше изоставил, а сега вече не можеше. Дженис беше неговата съдба. Тя се опитва да прекъсне мълчанието на майка си:

— Това е и един вид инвестиция, мамо. Всички двойки, които познаваме, си имат собствена къща, както и ергенът, у когото бяхме снощи, а повечето от тях печелят по-малко от Хари. Недвижимото имущество е единствената добра инвестиция, ако имаш пари, при тази инфлация.

Мама Спрингър накрая проговаря, извисявайки глас, въпреки желанието си:

— Когато си отида, това място ще стане ваше, ако можехте да изчакате. Защо не можете да изчакате още малко?

— Мамо, много си жестока, като говориш така. Не искаме да чакаме за твоята къща, двамата с Хари искаме да си имаме собствена къща сега.

Дженис се опитва да си запали цигара, клечката така трепери, че тя подпира лакътя си на масата. Хари уверява старата жена:

— Беси, ти ще живееш още сто години. — Но след като е видял каква е станала кожата й, знае, че това не е вярно.

Изведнъж тя пита с широко отворени очи:

— Какво ще се случи с тази къща тогава?

Заека едва не се разсмива, толкова детински са изражението на старата жена и тонът й.

— Всичко ще бъде наред — отговаря й той. — Когато са строели тези къщи, са ги правели солидно, не като бараките, които сковават сега.

— Фред винаги беше искал тази къща да остане на Дженис — заявява мама Спрингър, втренчила присвити очи в пространството между главите на Хари и Дженис.

Сега Дженис се засмива:

— Мамо, имам достатъчно сигурност. Нали ти казахме за златото и среброто.

— Така както си играете с пари, лесно можете да ги загубите — възразява мама. — Не искам тази къща да бъде продадена на брюърски евреи. Сега са се насочили насам, нали знаете, след като черните и пуерториканците се изнасят към северната част на града.

— Хайде, Беси — казва Хари, — какво те е грижа? Както казах, имаш още живот пред себе си, но когато си отидеш, си отиваш. Остави това, нека другите да се грижат за някои неща. Нали така пише в Библията, пише го на всяка страница. Просто се остави, Господ знае най-добре.

По конвулсивните жестове на Дженис разбира, че е казал прекалено много:

— Мамо, ние може да се върнем тук…

— Когато старата гарга умре. Защо двамата с Хари не ми казахте, че присъствието ми толкова ви тежи? Опитвам се да си стоя в стаята възможно най-много. Ходя в кухнята само когато виждам, че никой друг няма да приготви яденето…

— Мамо, престани, ти беше чудесна. И двамата те обичаме.

— Грейс Стул щеше да ме приеме, толкова пъти ми е предлагала. Въпреки че нейната къща е два пъти по-малка от тази и с тия стълби отпред — тя подсмърча толкова силно, че прозвучава като зов за помощ.

Нелсън се провиква от всекидневната:

— Бабо, кога ще обядваме?

Дженис настоятелно казва:

— Виждаш ли, мамо? Забравяш Нелсън. Той ще бъде тук със семейството си.

Старата жена отново подсмърча, не толкова трагично, и отговаря със стиснати устни и зачервени очи:

— Може да бъде, а може и да не бъде. На младите не може да се разчита.

Хари й казва:

— Абсолютно си права. Не могат да се борят и не искат да се учат, знаят само да се излежават и да се друсат.

Нелсън влиза в кухнята с днешния брюърски „Стандарт“ в ръка. За първи път изглежда весел, спал е добре през нощта. Сгънал е вестника на страницата с някакъв тест за събитията през седемдесетте и пита всички:

— Колко от тези хора можете да разпознаете? Рене Ричардс, Стефан Уид, Меган Маршак, Марджъри Гортнър, Грета Райдаут, Спайдър Сабич, Д. Б. Купър. Аз разпознах шестима от седем, а Пру — само четирима.

— Рене Ричардс беше гадже на Пати Хърст… — започва Заека.

Нелсън вижда лицето на баба си и пита:

— Какво става тук?

Дженис казва:

— Ще ти обясня по-късно, миличък.

Хари му съобщава:

— Двамата с майка ти си намерихме къща, в която ще се преместим да живеем.

Нелсън гледа втренчено първо към единия и после към другия си родител и гушата му побелява, сякаш всеки момент ще се разкрещи. Вместо това той тихичко казва:

— Как само се измъквате. Вие сте двойка артисти, които искат да се измъкнат. Е, добре, майната ви. Мамо, татко, майната ви и на двамата!

И той се връща във всекидневната, където тътенът на барабани и тромпети се смесва с мърморенето на нечути думи, докато двамата с Пру се съвещават в тесния тунел на младия си брак. Момчето се чувстваше изплашено. Чувстваше се изоставено. Нещата излизаха извън контрола му. Заека познава това чувство. Въпреки всички недоразумения между тях понякога има моменти, когато сърцата им може да са на срещуположните краища на една къса метална пръчка, той знае точно как се чувства момчето. Но само защото хората се боят да не останат сами, не означава, че той ще стане голямата, дебела жертва на всички, както каза Мим.

Дженис и майка й се държат за ръце. Когато Дженис плаче, лицето й губи формата си, превръща се в грозното дете, което е била. Майка й казва, вайкайки се:

— О, знаех, че оглеждате къщи, но така и не вярвах, че наистина ще си купите къща, след като имате тази безплатно. Не може ли да направим някаква промяна тук, та да си промените решението, или поне да ме изчакате аз да свикна с мисълта? Въпросът е, че съм прекалено стара, прекалено стара, за да поема отговорност. Момчето не е лошо, по негов си начин, а момичето, ох, не знам. Иска да направи всичко, но не съм сигурна, че ще може. Да ви кажа честно, така се притеснявам за бебето, искам да си спомня как беше с тебе и Нелсън, но колкото и да се опитвам, не мога. Спомням си само, че млякото ти не дойде, така както всички смятаха, и докторът беше толкова груб с тебе, че Фред трябваше да му каже някои неща.

Дженис кима, кима, сълзите блещукат по носа й, колието на шията й подскача при всяко хлипане:

— Може би трябва да изчакаме, въпреки че казахме, че ще подготвим документите, щом се чувстваш така. Поне докато бебето се роди.

Двете се поклащат в някакъв ритъм, стискат ръцете си на масата, докосвайки главите си.

— Направете каквото трябва за собственото си щастие — казва мама Спрингър. — Ние ще се справим. Най-много може да умра, а това може да се окаже благословия.

Кара Дженис да се обърка: лицето й е подпухнало от плач, торбичките под очите й стават синкави от вина. Тя се обляга силно на майка си, отказва се от къщата, моли за прошка:

— Мамо, ние смятахме, Хари беше сигурен, че няма да си толкова самотна с…

— С грижа като Нелсън в къщата?

Корава стара гъска. Той трябва да се намеси, преди Дженис да развали всичко. Гърлото му се стяга:

— Чуй, Беси. Ти го искаше и го получи.

Свободни! Макадамът се изгубва под колелата, докато се издигат над пистата, която се вижда; под заобления, прикован с нитове край на огромното крило зърват стар жълто-кафяв форт. Петролните танкери на Южна Филаделфия се смаляват и заприличват на елементи от дама. Колелата се тресат при прибирането и жестоките фотони неподвижно искрят по алуминия до илюминатора. От бързото изкачване на самолета кръвта им натежава; ръката на Дженис се поти в неговата. Беше пожелала той да седне до илюминатора, за да не гледа тя навън. Под тях има блато, повехнало жълто-кафяво и синьо от солената вода. Хари се удивлява на индустриалните сгради отвъд Делауеър: плоски, посипани с чакъл покриви, широки колкото паркинги, и паркинги, изпъстрени с искрящи автомобилни покриви като подове на бани с инкрустирани бижута. В автоморгите ефектът е почти толкова лъскав. Знакът ПУШЕНЕТО ЗАБРАНЕНО изгасва. Зад Енгстръмови долита бърборенето на Мъркетови и Харисънови. Всички пиха по едно питие в бара на летището, въпреки че беше единайсет часът сутринта. Хари беше летял и преди, но до Тексас, когато беше в армията, и до Кливланд и Олбани на конференции на дилърите, но никога на такава почивка, на изток към слънцето.

Колко бързо и тихо самолетът „Боинг 747“ изяжда десетките мили отдолу! Ослепителните слънчеви лъчи пътуваха с него през езера и реки за секунди. Зимата е била странно мека по тези места, напук на аятолаха; зеленото на игрищата за голф изглеждаше като живи дискове и овални форми между белите апарати за изхвърляне на топки и по затревените участъци можеха да се видят движещи се прашинки — хора, които играят голф. От тази височина тенискортовете са като плочки от домино, автокината имат формата на ветрило, бейзболните игрища приличат на пръснати пари. Колите се движат неимоверно бавно и в странно съвършенство, като че ли по пътищата имаше релси. Къщите в Камдън се разпръсват, отдръпвайки се, за да разкрият разорано поле или имение с островърха къща и басейн, подобен на око, сгушено в мъгливата горичка; само след минута, докато все още се изкачват, Хари се намира над тъмния килим на Джърси Пайнс, набразден с жълтеникави пътища и петна с отпадъци, но голяма част от него все още не е обезобразен; подобни на вени, бледи, оголени дървета следват стръмнината и потока на водата сред по-тъмните вечнозелени борове, нюансите на съревнование върху земята са ясно различими за едно око, издигнало се на такава голяма височина. Дженис пуска ръката му и издава признаци, че е преглътнала ужаса си.

— Какво виждаш? — пита го тя.

— Брега.

Вярно е, с още една стъпка двигателите са ги приближили до ръба на океана от дървета. Пясъчната ивица под тях, отделена от сушата с пръстен искряща вода, е опасно изпълнена с разтегнали се летни градчета, гравирани там от строители, които не можеха да видят, както Хари виждаше, колко лесно огромните блещукащи рамене на океана могат да се повдигнат и да потопят и изтрият всички следи от човечеството. Там, където морето се блъска в белия пясък, къдравите вълни се разбиват като дантелена змия, закачена на ревер. След това самолетът се насочва над Атлантика на височина, от която белите вълни не могат да бъдат различени сред синкавото полукълбо долу, и необятността се превръща в пустота. Самолетът, сериозното му бръмчене отвън и веселото бърборене и подрънкване отвътре, е единственото нещо на този свят.

Една емайлирана стюардеса им сервира обяд, запечатан в поднос. Въпреки че е с тежък грим, Хари мисли, че под него разпознава, когато тя се навежда усмихнато да го попита какво питие би желал, сенки от трескава нощ. Чукат се при всяко кацане, беше го прочел в „Клуб“ или „Уи“, с различни гаджета във всеки град, с по двайсет или трийсет мъже; тези жени бяха прочутите възбудени моряци на нашето време. Откакто излетяха от летището, той беше очарован от другите хора: застланите с мокет коридори сякаш бяха претъпкани с откачалки, хора с налудничави форми и дрехи, момичета с мъртвешки бледи кожи и огромни слънчеви очила и коси, накъдрени така, че можеха да запълнят цяла кошница, чернокожи мъже, които се перчеха в дълги кожени палта и кадифени костюми, високо бледо момче с тюрбан и потник, някакво джудже с плетена барета, една жена, която беше толкова дебела, че не можеше да се побере в пластмасовите столове в чакалнята и трябваше да стои права, подпряна на алуминиев бастун. Животът извън Брюър беше крещят, див. Всички бяха клоуни в костюми. Хари и петимата му приятели също бяха с костюми, тънки летни дрехи под зимните палта. Синди Мъркет носи чехли с високи токчета на бос крак. Телма Харисън се мотае наоколо с вълнени чорапи и кецове. Всички непрекъснато се смеят с онзи издайнически смях от областта Даймънд Каунти. Хари няма нищо против да се понапие малко, но не иска да пожертва остротата на цветовете около себе си, на разкритието, че извън Брюър съществува свят, където рутината не се е насадила. В такива моменти той губи търпение с тялото си, дразни се, че петте му прозореца не са достатъчни, за да възприеме целия свят. Радостта кара сърцето му да бие силно. Боже, след като на тази възраст се е сбръчкал като стафида на седалката на колата, изведнъж отново се чувства велик, като волен вятър. Свободни: живите и мъртвите са изоставени на пет мили по-надолу в мъглата, която е изтрила земята като дъх по огледало.

Хари извръща поглед от двойното стъкло на илюминатора на самолета, направено от някакъв мек боядисан материал, който е надраскан хоризонтално, като че ли от метеоритен град. Дженис разглежда списанието на самолета.

Той я пита:

— Мислиш ли, че ще се справят?

— Кои?

— Майка ти, Нелсън и Пру, кой друг?

Тя обръща една лъскава страница. Майка й присъства в тези стиснати устни, които сякаш току-що са произнесли някаква тъжна истина и не искат да си вземат думите обратно.

— Предполагам, че ще се оправят по-добре, отколкото когато и ние сме там.

— Казаха ли ти нещо за къщата?

Те подписаха документите преди два дни, във вторник. Предния ден, понеделник, седми, бяха продали среброто си обратно на „Парични алтернативи“. Ценният метал, чиято стойност се беше вдигнала покрай паническото купуване заради Афганистан от големи притежатели на петролни долари, в онзи ден се продаваше за 36,70 долара, което означаваше, че всеки от сребърните долари, купени за 16,50 долара с включени данъци, вече струваше 2337 долара, според изчисленията на платиненорусата жена. Дженис, която не беше работила напразно от време на време във фирмата на баща си, придърпа калкулатора към себе си и след кратки изчисления посочи, че ако една тройунция сребро струва 36,70 долара, то седемдесет и пет процента от тази сума правят претопена стойност 27,52 долара. „Да — заяви младата жена, — но не може да очаквате «Парични алтернативи» да продава по-ниско от претопената стойност и да не купува обратно пак на по-ниска цена.“ Сега тя не изглеждаше толкова елегантна, колкото предния път, а малката пъпка в ъгъла на устните й се беше превърнала в нещо, което трябваше да бъде скрито с изрязан на кръгче лейкопласт. Но след един телефонен разговор с някакъв офис, скрит зад по-дебели стени от тънките венециански щори, тя се съгласи на 24 долара. По 888 правеше 21 312 или печалба от 6660 за по-малко от месец. Хари искаше да си запази осем от красивите сребърни монети като сувенири и това намали сумата на 21 120, което и без това беше по-магическо число. Те изтеглиха тежкото си богатство от сейфа в брюърския трезор и от сейфа в „Спрингър Мотърс“, като този път взеха мерки да намалят разстоянието за пренасянето му, като паркираха королата на Уайзър стрийт. На следващия ден, докато унцията сребро падаше на 31,75, те подписаха в същия брюърски трезор двайсетгодишна ипотека за 62 400 долара при лихва от 13,5%, което беше с 1,5% по-ниско от настоящия лихвен процент, и с един процент такса от 624 долара и тригодишна клауза за предоговаряне. Малката каменна къща в „Пен Парк“, бивша къщичка на градинаря, струваше 78 000 долара. Дженис искаше да платят 25 000 първоначална вноска, но Хари я убеди, че при тази инфлация дълговете са добро нещо, че ипотечните лихви се изваждат от данъците и че шестмесечните 10 000 минимум сертификати за пазарна цена в днешни дни изплащаха почти 12 процента. Така че те избраха 20-процентния минимум, или 15 600 долара, което банката с удоволствие им предостави, имайки предвид отличното положение на господин Енгстръм и семейството му в обществото. Минавайки между величествените колони, примигвайки на светлината на зимното слънце, Хари и Дженис притежаваха къща и след ден отлитаха към лятото. Години наред нищо не се случва, докато един ден всичко се случва наведнъж. Водата кипи, кактусите цъфтят, ракът се появява. Дженис му отговаря:

— Мама като че ли се е примирила. Надълго и нашироко ми разказа как родителите й, които, както знаеш са били по-заможни, отколкото Спрингърови, са им предложили да живеят с тях за известно време и как татко, който по онова време още учел счетоводство, отговорил: „Не, щом не мога да осигуря покрив на жена си, не е трябвало да се женя“.

— Трябва да разкаже тази история на Нелсън.

— Не бих притискала Нелсън прекалено много тези дни. Нещо го измъчва.

— Не го притискам аз, той ме притиска. Направо ме изтика от къщата.

— Може нашето преместване да го плаши. Сега неговите отговорности явно му изглеждат по-истински.

— Крайно време беше да се събуди. Какво мислиш, че си мисли Пру за всичко това?

Дженис въздъхва и въздишката й се изгубва сред огромния шепот на машината, която ги носи. Малки еднообразни отвори над главите им изпускат въздух. Хари иска да чуе, че Пру мрази Нелсън, че съжалява, че се е омъжила за него, и че бащата кара сина си да изглежда глупаво.

— О, сигурно се чуди какво да мисли. Понякога си говорим и тя знае, че Нелсън е нещастен, но все още вярва в него. Въпросът е в това, че Тереза толкова много е искала да се измъкне от своите роднини, че не може да е прекалено придирчива относно хората, при който е попаднала.

— Продължава да крие ментовия ликьор.

— Малко е непредпазлива, но на тази възраст е нормално. Въобразяваш си, че ще се справиш каквото и да се случи и че дяволът не може да ти навреди.

Той успокоително побутва лакътя й със своя, за да й покаже, че си спомня. Дяволът й беше навредил преди двайсет години. Споделената им вина лежи в скутовете им като безопасните колани, пристяга ги, ожулвайки ги само когато се опитват да мърдат.

— Хей, влюбените гълъбчета — силният глас на Рони Харисън се извисява над тях. Той гледа иззад облегалките на седалките им, лъхащ на алкохол. — Обърнете ни внимание, ще се прегръщате вкъщи.

През следващите три часа от бръмчащото пътуване те се забавляват с останалите четирима, разменят си местата, стоят на пътечката между седалките и се разхождат из дългото тяло на самолета, сякаш са в дългата всекидневна на Уеб Мъркет. Поддържат настроението си с питиета и спомени за общи случки, като че ли, ако тишината и забравянето се настанят между тях, балонът на приключението ще се спука и шестимата ще се запремятат в бездната, която заобикаля и носи тръпнещата кожа на самолета. В това объркване Синди изглежда любезна, но отдалечена, като тяхна по-млада сестра или случайна спътничка, споделяща ваканционното им настроение. Тя се изправя на края на свалената си седалка, за да чуе всяка шега; трудно е да се повярва, че външните й форми, облечени в спретнат черен костюм с увиснала бяла вратовръзка, която напомня на Хари за Джордж Вашингтон, имат тайни кътчета, гънки и кожа, и влажни мембрани, където може да се пъхне диафрагма, и че влизането в тези кътчета е целта на неговото пътуване и сигурното предназначение.

Самолетът се спуска, стомахът му се присвива, мощният тексаски глас на пилота им казва да се върнат по местата си и да се подготвят за кацане. Алкохолът е отпуснал Дженис и Хари я пита дали иска да седне до илюминатора, но тя отказва, не иска да гледа, докато не кацнат. През надраскания плексиглас той вижда млечно тюркоазеното море, изпъстрено с лилаво-зелени сенки, които идват отдолу, острови под повърхността. Една-единствена рибарска лодка. След това нащърбена камениста ивица като ръка в ръкава на белия плаж. Малки къщи с надиплени червени покриви се надигат към него. Колелата на самолета простенват, спускат се и застават на мястото си. Прелитат ниско над едно езеро. Замисля се да каже една молитва, но мислите му се пръскат, Дженис търка кокалчетата на пръстите му едно в друго. Къща с ветропоказател, трактор без шофьор, оголели дървета, които са палми, проблясват покрай тях, усещат тътен, лек завой, силно свистене, бучене, което отлита назад, пищящо бучене. Звукът спира, забавят се и един нисък розов терминал се появява пред погледите им, докато самолетът „Боинг 747“ се приближава към него. Пътниците се раздвижват, изведнъж започват да се потят, стискат зимните си палта и ровят за слънчевите си очила на път към изходите. В началото на сребърните стълби, спускащи се до пистата, тропическият въздух, топъл, влажен и всеопрощаващ, съставен от тънки малки кръгчета, удря лицето на Хари като от пулверизатор, но Рони Харисън разваля момента, като ясно възкликва зад ухото му:

— О, Боже, това е по-готино дори от свирка!

Още по-лошо от мръсния глас на Рони, който проваля безценния момент на първото впечатление от един нов свят, е, че жените се засмиват, чули шегата, както Рони искаше. Дженис също се засмива, тъпа глупачка. Стюардесата с изгубен блясък се поти на жегата до вратата, където позира, и казва „довиждане“, усмихвайки се.

Момичешкият смях на Синди се носи над другите и бързо е последван от провлеченото: „Рони“. Заека се възбужда въпреки отвращението си, спомняйки си онези моментални снимки, пъхнати в чекмеджето.

С отминаващите ваканционни дни Синди придобива същия махагоново кафяв цвят, какъвто има през лятото край басейна на „Летящия орел“, и излиза с капчици вода от Карибско море в същите бикини с черни връзки, с единствената разлика, че солта блещука по кожата. Телма Харисън изгаря лошо още първия ден и получава някакви болки, свързани с онова нейно заболяване. Прекарва целия втори ден в бунгалото им, докато Рони скача и изскача от водата и надзирава доставките на питиета от сламения бар, издигнат на плажа. Възрастни чернокожи жени се разхождат по плажа, предлагайки мъниста, раковини и плажни дрехи, и на сутринта на третия ден Телма си купува от една от тях широкопола сламена шапка и розов, дълъг до глезените халат с дълги ръкави. Така покрита, със защитен крем на лицето и хавлиена кърпа на краката, тя седи на сянка под дърветата и чете по цял ден. Когато поглежда към Хари, който лежи на слънцето, лицето й под шапката изглежда бледо, изпито и палаво. В сравнение с нея той почернява по-бавно, но е решен да почернее като останалите. Болката от изгарянето го кара с носталгия да си спомни за мускулната треска след физическо натоварване. Плува в морето кучешката, като тайничко се страхува от акули.

Мъжете прекарват всяка сутрин на игрището за голф до курорта, придвижвайки се в колички с навеси по изсъхналите затревени площи, простиращи се между къпинови джунгли, от които няма спасение, и дори съществува опасност да паднеш в дълбока дупка, когато търсиш някоя изгубена топка. Островът е коралов, надупчен с пещери. Нощните забавления са организирани в неизменен седмичен ритъм. Бяха пристигнали в четвъртък, когато се провеждаха състезанията с раци, на следващата вечер гледаха лимбо танци, а по-следващата — в събота, самите те танцуваха под звуците на оркестър. Всяка вечер има музика и танци до басейна с олимпийски размери на открито под звездите, които тук изглеждат по-близо и висят от небето някак заплашително, като частици замръзнала експлозия. Някои от съзвездията са странни; Уеб Мъркет, който познава звездите от годините във военноморската флота — беше се записал през четирийсет и пета, когато е бил на осемнайсет, и беше прекосил Тихия океан на самолетоносач в края на войната — им показва Южния кръст и някакво призрачно петно в небето, за което твърди, че е напълно нова галактика, и всички виждат, че Голямата мечка тук сякаш е разположена по начин, по който никога не можеш да я видиш от Югоизточна Пенсилвания.

О, тази малка Синди, все по-загоряла на вечеря, молеща за любов. Виждаше се по зъбите й, изглеждаха все по-бели, и от това, че всяка вечер откъсваше по един олеандър от храста пред бунгалото им и го закичваше в косата си, която беше пухкава от плуването, и от почернелите пръсти на краката й с бледи като на листенцата на цветето нокти. Облича бели рокли, които блестят чак от другата страна на басейна — нощем осветен отвътре, като че ли е погълнал Луната, — когато се връща от дамската тоалетна зад бамбуковия бар. Твърди, че е напълняла от тези пина колади, бананови дайкирита и пуншове с ром, които са натъпкани с калории, безсрамие! Въпреки това никога не отказва питие, никой не го прави, като се започне от блъди меритата, с които се подкрепят сутрин, преди да отидат на голф игрището, та чак до чашките със стинджър след полунощ, всички се наливат. Дженис се чуди:

— Хари, каква ли ще бъде сметката ни? Непрекъснато плащаш питиетата.

Той й отговаря:

— Просто се отпусни. По-добре да ги изхарчим, отколкото да ни ги изяде инфлацията. Чу ли, когато Уеб Мъркет каза, че сега доларът струва двойно по-малко от стойността си преди десет години — през 1970? Така че тези долари на практика са петдесет цента, отпусни се.

В съзнанието му тези харчове оправдават целта му — да спи със Синди, преди да изтече едноседмичната им почивка. Той усеща как моментът наближава, наближава към всички тях, как преградите между тях изтъняват, знае точно кога Уеб ще се прокашля или ще си запали цигара, погледите и мълчанието част по част разяждат стеснителността, под слънцето и звездите те изтягат тела върху сгъваемите шезлонги с винилови възглавнички, пръснати навсякъде. Ръцете им се докосват, когато си подават питиета, кибритени кутийки и кремове против слънце, разхождат се из бунгалата си и Хари дори случайно видя голия задник на Телма Харисън, когато един следобед им връщаше крема против изгаряне. Тя лежеше на леглото, за да може изгорялата й кожа да подиша малко, и се беше втурнала към банята, щом чу гласа на Хари на вратата, но не беше достатъчно бърза. Той видя стройното й бледо тяло, докато тичаше към банята, и подаде крема на Рони, който също беше гол. Та те по цял ден се разхождаха полуголи, с изключение на Телма, свряна под дърветата; Дженис втриваше крем в кръстовидните гънки на врата на Уеб, едрият пенис на Рони издуваше неприлично малките му бански, сладката Синди развързваше черната си презрамка, за да може гърбът й да почернее равномерно, разкривайки цялото зърно на гърдата си, когато се протягаше да си вземе питието, което сервитьорът й носеше на поднос. Тук чернокожите са с по-кадифена кожа, отколкото в Америка, по-черни, а телата им се поклащат в по-нежен ритъм. Към четири часа, когато сенките на дърветата пълзят като костеливи пръсти по пясъка, а лицата на мъжете са се зачервили въпреки навесите на количките за голф, те се преместват от плажа (Хари се дразни от шумоленето на палмите и нощем си мисли, че вали, но всъщност никога не вали) към сенчестата част до олимпийския басейн, където млади островитяни, облечени в бели сака, кръжат около тях и взимат поръчките им за питиета, а за твърдата бяла топка на слънцето, бавно се снижава към хоризонта на морето, с което се среща точно в шест в едно розово-лилаво петно. Оглупял и опиянен от удоволствие, Хари наблюдава как Синди претъркулна тялото си на друга страна върху шезлонга, а лентите му са се отпечатали върху страхотната й пухкавост като отпечатъци от гуми в кал. Телма бди сред тях, увита в хавлията си, Уеб продължава да бърбори, Рони завързва нови запознанства на бамбуковия бар. Това е търговецът в кръвта му, трябва да поддържа нивото си. Гласът му се носи над бученето като на някакво русокосо дете, гъбясало от водата и отегчено, гмурка се и запълва времето до вечерята. Дженис, колкото и да я обича от време на време, тук е като неизменното постоянно присъствие, застанала между Хари и сигналите, които Синди може би му праща; за щастие Уеб непрекъснато я забавлява, говори с нея като член на дребната брюърска буржоазия по неуморната тема за парите:

— Мислиш, че четиринайсет процента инфлация са много ли? В Израел живеят със сто и единайсет процента, а цветните им телевизори струват по хиляда и осемстотин долара. В Аржентина годишната инфлация е сто и петдесет процента, вярвай ми, не се шегувам. В Токио половин кило месо струва двайсет долара, а в Саудитска Арабия пакет цигари върви по петарка. Пет долара за пакет цигари. Сигурно си мислиш, че сме зле, но американският консуматор все още получава най-доброто в сравнение с която и да било индустриална страна.

Дженис захласнато го слуша и пуши от цигарите му. Косата й е поизраснала през лятото и тя я връзва на опашка. Сега седи в краката му, потопила ходила в басейна. Космите по дългите, кльощави крака на Уеб са се навили спираловидно като пружинки, а набразденото му от мъдрост лице е почерняло като лакиран бор. Хари се сеща, че Дженис по същия начин слушаше и глупостите на баща си, и това му харесва.

В неделя вечерта всички са отегчени от еднообразието в станцията им и решават да наемат такси до казиното в другата част на острова. Минават през селца с чернокожи дечурлига, на които само бялото на очите блещука в тъмнината покрай пътя. Стадо кози, завързани с въжета, се появява пред фаровете на таксито. През открехнатите врати на разнебитени барачки разбират, че това всъщност са кръчми с претъпкани с бутилки рафтове и шепа правостоящи клиенти. Бързо минават покрай стара каменна църква, която пръска светлина от свещи през заострените си прозорци без стъкла, от които се носи монотонно припяване. Таксито — „Понтиак“ от 69-а година с наредени по таблото вуду кукли, безмилостно профучава по неправилната страна на пътя — навремето островът е бил английска колония с ляво движение. Пречупените конусовидни форми на изоставени захарни фабрики на фона на осеяното със звезди небе още носят спомени от миналото, от измрели роби. Дженис, Телма и Синди бърборят в мрака за останалите в Брюър познати, за ужасната нова приятелка на Бъди Ингълфингър с височината й и трите деца — Бъди беше от типа жертва, и за невъзможната Пеги Фознахт, която според слуховете се обидила, че двамата с Оли не са поканени на тази почивка на Карибите, макар всички да знаят, че не могат да си я позволят.

Казиното е прилепено до друг плажен курорт, по-величествен от техния. Дървени пътечки се простират към осветения коралов риф. Това е отделен свят в света, мисли си Хари. Същества, приличащи на пакети натрошени спагети, се надигат от златистозелената вода, която се плиска по брега. Беше излязъл, за да проясни главата си. Беше загубил на блекджек и в опита си да възстанови загубите си беше удвоил и утроил залозите, обменяйки триста долара от пътническите си чекове, но докато приятелите му му се възхищаваха, той загуби всичко. Е, това беше по-малко от половината печалба от продажбата на една кола марка „Терсел“, и дори по-малко от цената на таратайките на Нелсън. Въпреки това главата на Хари пулсира и той е разтреперан и унизен. Крупието дори не вдигна поглед, когато, привършил парите, Хари се отблъсна от ярката кадифена игрална маса. Той тръгва по дървената пътека към черния хоризонт, а тропическият въздух успокоява пламналото му лице с микроскопични кръгообразни целувки. Представя си, че може да стигне до Южна Америка, където се намира Парагвай, и с носталгия се сеща за високите плевели покрай асфалта на фирмата и в онази ферма, в която се промъкваше като шпионин през живия плет, който пълзеше по порутената каменна стена. Сега тревата в двора сигурно беше отъпкана и пожълтяла от зимата, а от комина на самотната къща излизаше дим. Друг свят.

Изведнъж Синди застава до него, дишайки в такт с шума на морето. Страхува се, че техният момент е настъпил, а той съвсем не е подготвен за него, но тя изрича сухо и съчувствено:

— Уеб казва, че трябва да си поставяш някакви граници, преди да почнеш да играеш, за да не се увлечеш.

— Не се бях увлякъл — отговаря й Хари. — Просто имах теория.

Вероятно си мисли, че загубите му трябва да бъдат компенсирани и че тя е неговата награда. Почернелите й ръце изпъкват на фона на белия й плетен шал, с цветето зад ухото изглежда сякаш флиртува. Какво ли би било, ако притиснеше високото си тежко лице в нейното кръгло като ябълка, в бузите, челото и върха на носа й, в малките вирнати цепки на ноздрите й, в широките й устни и в палавите искрящи като на дете тъмни очи? Глупаво. Тя вдига поглед към него, но той отвръща очи към тропическата луна, която лежи на едната си страна под ъгъл, различен от този в Пенсилвания. Сякаш случайно, докато рее поглед в морето, той докосва ръката й с върховете на пръстите си. От неделния ден, прекаран на слънце, от нея сякаш струи някаква наелектризирана топлина. Кафявите водорасли се плискат в дъските на пътечката, една вълна се разбива в плажа, неговият момент е дошъл. Нещо прекалено сурово в изпъкналостта на лицето й го възпира, въпреки че тя е леко усмихната и е повдигнала лице нагоре, като че ли за да го улесни да плъзне устни под носа й.

Но зад тях се чува шум от стъпки и Уеб и Дженис идват почти тичешком, а на обърканите смесени светлини на луната, подводните искри и сиянието на казиното отзад ръцете им сякаш са били свързани и след това се отделят. Двамата развълнувано обявяват, че Рони Харисън е загрял игралната маса.

— Ела да видиш, Хари — казва Дженис. — Спечели поне осемстотин долара.

— Ах, този Рони — изрича Синди с момичешки укор, а светлините на казиното искрят през дългата й пола, докато тя бърза към същите тези светлини и краката й се очертават под тъмния й широк задник.

Връщат се малко след два часа. Рони остана на игралната маса прекалено дълго и в крайна сметка спечели само няколко долара. Двамата с Дженис заспиват по време на дългия път обратно, докато Телма сковано седи в скута на Заека, а Уеб и Синди седят на предната седалка до шофьора. Уеб разпитва за острова и шофьорът неохотно му отговаря на някакъв бълбукащ език, който едва наподобява английски. На портала униформен пазач ги пуска да влязат. Всичко тук е охранявано. Кражбите са нещо обичайно, крадци и дори убийци се изсипват навън от сърцето на острова, за да се хранят по краищата му от богатите туристи. До бунгалата за гости се стига по пътечки от боядисан в зелено бетон, излят върху пясъка, под шумолящите палми, между цветни храсти, които сутрин привличат колибрита. Докато мъжете се разбират за колко часа да отложат сутрешната игра на голф, трите жени си шушукат на известно разстояние от тях, на мястото, където асфалтовите пътечки се разделят към бунгалата им. Дженис, Синди и Телма се кикотят и хвърлят погледи към тях, погледи, които трепкат като птички на осветената от луната топла нощ. Шалът на Синди проблясва като петно пяна върху надигащата се вода. Най-накрая, карайки притихналата палмова горичка да зазвъни от подвикванията: „Лека нощ, лека нощ“, всяка от жените се отправя към бунгалото си със съпруга си. Заека чука Дженис от яд и заспива с надеждата, че сутринта ще бъде отложена за неопределено време.

Но утрото идва, а слънчевите лъчи проникват през жалузите на прозорците, докато малките жълти птички, за които се пее в една тукашна песен, следват пътя на подрънкващите подноси със закуската по асфалтовите пътечки. Не е толкова зле, разбира той, когато става. Тялото е привикнало към несполуките. Както му беше станало навик, отива да поплува внимателно и за кратко край пустия плаж, където пластмасовите чаши от предната вечер още стоят забити в пясъка. Това е единственият момент от деня или нощта, когато Хари е сам със себе си, въпреки старите двойки и жените, които имаха нужда от подкрепа, за да минат през пясъка, които също обичаха сутрешното плуване. Морето между нежните разбиващи се вълни сякаш е с цвят на пъпеш „Медна роса“, толкова бледозелено е то. Носейки се по гръб, той вижда по пътищата през мършавите стръмни склонове покрай брега хората, за които този остров не е място за почивка, чернокожи в парчета ярки платове, които се разхождат на път към работата, някои от жените с вързопи, дори кошове на главите си. Наистина го правят. Гласовете им донасят свежия сутрешен въздух заедно с пляскането, плясъка и пяната на топлата солена вода, която се плъзга и отдръпва в краката му. Белият пясък е порест като гъба и изпъстрен с дупки, през които дишат раците. Никога не е виждал толкова бял пясък, стрит коралов риф, ситен като захар. Ранното слънце леко посяда на изгорелите му рамене. Това е то, здравето. Тогава момичето с подноса със закуската идва до вратата им — тяхното бунгало е номер девет. Дженис, наметнала хавлиения си халат, отваря вратата и се провиква: „Хари“ към плажа, където старият чернокож чудатко в панталони в цвят каки вече мете водораслите и пластмасовите чаши, и купонът, и ловът отново започват.

Днес играе лошо, когато е уморен, замахва прекалено силно и удря с китки, вместо да остави ръцете си да водят. Дръж си китката стегната, не я хаби в горната част. Не се поклащай на пръсти, представи си, че носът ти е притиснат в стъкло. Представи си железопътни релси. Следвай ги. Днес това не му помага особено, сутринта му се струва дълга сред гладните криле на кораловата джунгла чак до затревените участъци, които са неравни като юргани, въпреки че според него е цяло чудо, че изобщо тревата вирее под това слънце. Той мрази Уеб Мъркет, който днес вкарва непрекъснато. От къде на къде този стиснат стар глупак ще чука тази фантастична жена и освен това ще взима Насау? Хари усеща липсата на Бъди Ингълфингър, когото превъзхождаше като играч. Плешивото теме на Рони и високото му голо чело приличат на обелено розово яйце, докато стои приведен над топката. Замахва като маймуна, всичката коса от главата му е отишла в ръцете му, как го търпи Телма? Жени — готови са да изтърпят всичко заради някой голям член. Хари не престава да мисли за тристате долара, които профука снощи, за които баща му щеше да робува шест седмици. Бедният татко, не доживя да види как парите станаха нереални.

Но нещата се пооправят следобед след няколко пина колади и сандвич със салата от раци. Решават да наемат три платноходки и се разпределят така, че двамата със Синди да са заедно. Никога не е управлявал лодка, така че тя стои потопена до гърдите във вода, суетейки се с кормилото, докато той седи сух нависоко, хванал въжетата, които придърпваха това триъгълно платно на ивици, което не му изглеждаше закрепено достатъчно стабилно, и се развяваше насам-натам, докато алуминиевите тръби се триеха една в друга. Цялата лодка му се струва нестабилна. Накарали са ги да си сложат нещо като черен гумен пояс на кръста и с него Синди изглежда доста сладка с късо подстриганата си коса, като жените полицайки по телевизията или жената жаба. Досега не беше забелязал колко тъмни и гъсти са веждите й, те се накланят един към друг и почти се докосват, когато кормилото най-накрая се задвижва. Тя извиква и подскача нагоре, пада по корем, гърдите й се сплескват, а кожата под банския й е бяла като мляко, рита във водата, за да качи почернелия си лъскав задник на лодката, прекалено женствена е за тази лодка, тя се клати като луда. Той я издърпва за ръката и алуминиевата тръба в основата на платното се залюлява и го удря по тила. Силно. Той е замаян. Тя сграбчва въжето от ръцете му и все още държейки дръжката на кормилото, крещи:

— Стабилизатора, стабилизатора! — Докато той не разбере какво има предвид. Тази дълга и тънка дървена плоскост под крака му трябва да влезе в този процеп. Той я изважда изпод крака си и я пъха вътре. Вместо да го поздрави, Синди извиква: „По дяволите“, малката фибергласова раковина е успоредно на брега, където мнозина къпещи се са се насъбрали да гледат, докато всяка вълна ги избутва все по-наблизо. Тогава вятърът подхваща платното и го изпъва така, че алуминиевата мачта изскърцва и те бавно се понасят по разбиващите се вълни към носа отдясно в края на залива.

Щом веднъж тръгнеш, не усещаш колко бързо се движиш, във водата няма знаци. Хари стои в предната част приведен, в случай че платното отново го удари по главата. Седнала като йога в стабилния гумен костюм, ивицата на банския й едва я прикрива, Синди върти кормилото и се усмихва за пръв път:

— Хари, не е нужно да държиш стабилизатора, няма да го дърпаме, докато не се ударим в плажа.

Плажът, палмите, бунгалата са се смалили до размерите на пощенска картичка.

— Безопасно ли е да сме толкова навътре?

Тя отново се усмихва:

— Не сме толкова навътре.

Кормилото дърпа ръцете й, лодката се накланя. Водата тук: вече не е бледозелена като пъпеш, а зелена като жлъчка между вълните.

— Не сме навътре — повтаря той.

— Погледни натам. — Платно, малко по-голямо от проблясването на вълна. — Това са Уеб и Телма. Те са много по-навътре от нас.

— Сигурна ли си, че са те?

Синди се смилява над него:

— Ще обърнем другия борд, когато се приближим до онези скали. Знаеш ли какво значи да обърнем борда, Хари?

— Не точно.

— Ще сменим посоката. Платното ще се завърти, затова си пази главата.

— Според теб има ли акули?

Въпреки всичко, мисли си той, в това има някаква интимност, в това, че са сами, една и съща пяна се пръска по неговата и по нейната кожа, звуците на вятъра и водата, които заглушават всичко друго, извивката на рамото й, което блести като метал на светлината на това твърдо, безмилостно слънце, което кара слънцето, под което беше израснал, да изглежда оранжево и надуто в спомените му.

— Гледал ли си „Челюсти-2“? — пита тя в отговор.

— Нямаш ли чувството, че напоследък правят само продължения — на свой ред пита той. — На хората вече не им идват нови идеи.

Чувства се толкова изтощен и изпълнен с дълго сдържана сласт, че дори не се страхува за живота си сред тегнещата жестокост на всичко, което го заобикаля. Дори блестенето на слънцето по водата му се струва жестоко, като злоба, струяща право от небето, подобно на нитовете, които се удряха в крилата на самолета, докато се спускаха.

— Сменяме курса — казва Синди — откъм подветрената част.

Той коленичи и този път избягва удара. Вижда друга лодка — Рони и Дженис са се насочили към хоризонта. Дженис като че ли е отзад и върти руля. Кога ли се е научила? Сигурно на някой летен лагер. Човек трябва да е богат още от самото си раждане, за да се наслади на живота. Синди казва:

— Хайде, Хари, поеми руля. Много е просто. Това малко парче плат на върха на мачтата се казва ветропоказател. Показва откъде идва вятърът. Освен това трябва да следиш вълните и да държиш платното под ъгъл към него. Не трябва обаче предният край на платното да се ветрее. Това означава, че вървиш право срещу вятъра и тогава трябва да промениш курса. Избутваш лоста на кормилото далеч от тялото си, далеч от платното. Ще го усетиш, ще видиш. Напрежението между лоста и въжето е като ножица, страхотно е. Хайде, Хари, не се страхувай. Да си сменим местата.

Те се разменят, докато лодката се люлее като хамак под краката им. Едно облаче скрива слънцето, оцветявайки водата в тъмнозелено, и после внезапно пак освобождава слънчевите лъчи. Хари хваща лоста и започва да го върти, докато вятърът подхване лодката. Изведнъж, както му беше казала, се почувства страхотно. Платното и лостът на кормилото го придърпват, невидимият морски бриз тласка лодката. Сега, когато контролира положението, разстоянията вече не му се струват толкова огромни и безнадеждни.

— Справящ се добре — казва му Синди. Седнала е с кръстосани крака и гледа напред, и Хари вижда долната част на пръстите на босия й крак, синкавата кожа на ходилото й е набръчкана, а милото й малко пръстче се е сгушило в съседния пръст, като да се скрие. Тя му има доверие. Обича го. Вече схванал какво трябва да прави, той се осмелява да наведе лодката на една страна, придърпвайки платното все по-здраво, така че вълните пробягват покрай тях и дланта му започва да гори. Сушата се приближава. Почти са в безопасност, когато, опитвайки се да насочи лодката към мястото на брега, където Дженис и Рони вече са изтеглили своята, той леко отпуска платното, вятърът го подхваща, носът рязко се потапя в яростно надигащата се вълна, лодката тежко се извърта, преобръща се и на двамата със Синди не им остава друго, освен да се плъзнат заедно от нея, оплели се във въжетата. Изпъстрена с жилки прозрачност го обгръща. „Въздух“, мисли си той обезумял и изскача на повърхността, озовавайки се в изненадваща тъмнина — лодката се издига над тях, полегнала на едната си страна. Синди е до него във водата. Той се задъхва и се опитва да й се извини, придържайки се за нея. При допира му тя е като акула — хлъзгава и грапава. Гумените им пояси се блъскат под водата. Всяко косъмче по веждите й блести на странната светлина сред тъмните вълни и мълчанието на утихналия вятър, чува се само нежното плискане на водата в преобърнатия корпус. Тя го отблъсква с гримаса, поема си дълбоко въздух и изчезва под лодката. Хари се опитва да я последва, но поясът му рязко го изтласква на повърхността, чува пляскането и сумтенето й от другата страна на преобърнатата лодка, докато тя първо дърпа и след това застава върху стабилизатора, за да изправи лодката. Огромни пръски вода експлодират изпод нея, докато платното закрива слънцето. Хари се повдига в лодката и тя умело я насочва към брега.

По-късно на плажа всички се смеят на безславното им преживяване, а в съзнанието му подводната им прегръдка бързо се превръща в нещо нежно и обещаващо. Припомня си плъзгането на кожите им, пляскането на краката й между неговите. Черните косъмчета на сключените й вежди. Космите на чатала й, които смело беше показала, докато седеше като йога. Всичко си пасваше.

Обедите в курорта им се сервират до басейна или им се носят на плажа, но вечерята е официално събитие, което се провежда в един обширен павилион, от чиито дълги напречни греди на тавана висят перести палмови листа, дълги цели метри, и в чиято задна част, до вратите, които водят към кухнята, над огромната скара се извиват високи пламъци, хвърлящи извиващи се сенки по сламения покрив и издялканите маски и проблясват по запотените лица на чернокожите помощник-готвачи. Главният готвач е мършав белгиец, който постоянно виси на бара между храненията с вид на болен или пък разговаря на рецепцията с тъжен акцент с някоя от спретнатите образовани местни жени. В понеделник вечер има барбекю, по време на вечерята певица пее калипсо и после танци под звуците на електронна маримба. Шестимата почиващи от Даймънд Каунти обаче се чувстват изтощени от нощта в казиното и решават да си легнат рано. След като почти не се удави в ръцете на Синди, Хари заспа на плажа и после отиде да си полегне в бунгалото. Докато спеше, неочаквана тропическа буря забарабани по ламаринения покрив. Когато се събуди, дъждът беше спрял и слънцето залязваше в тясна оранжева ивица в устата на залива, приятелчетата му се наливаха на бара вече цял час, откакто дъждът беше започнал. Нещо се готвеше. Трите жени му изглеждат с нежни лица на светлината на свещите, поставени на масата в малък червен свещник сред прозрачни като хартия цветя, които ще увехнат, преди вечерята да приключи. Непрекъснато се докосват, приятелството им е заздравено и въодушевено по време на почивката. Тази вечер Синди си е втъкнала жълт хибискус в косата и е облечена с онази арабска дреха, разкопчана наполовина. Тя няколко пътя се пресяга през питието на Уеб и протяга жилавите си почернели ръце, за да докосне Дженис по китката, докато си спомня: „Онова момче с приятен тен зад бара днес, казах му, че съм тук със съпруга си, а то присви рамене, като че ли за него това нямаше никакво значение!“. Уеб има вид на мъдрец, пропускайки клюките да минават покрай него, докато Рони, сънен и подпухнал, но изпълнен с желание, седи с онова мрачно и същевременно закачливо изражение. Хари и Рони бяха заедно в университетския баскетболен отбор в Маунт Джъдж и въпреки че беше звездата на отбора, Заека неведнъж трябваше да потиска чувството си, че треньорът Марти Тотеро харесва повече Рони, защото никога не се отказваше и беше „по-мъжествен“ до дъската на коша. Светът се движи от стимули. Заека смяташе, че ако нещо не се случи от само себе си, то не си заслужава да го насилваш. Певецът се приближава до тяхната маса и изпява дълга мръсна песен за големия бамбук. Хари не разбира всички намеци, но жените се кикотят след всеки куплет. Певецът се усмихва и песента е усмихната, но очите му блестят като на застинал на стената гущер и когато се навежда над китарата, Хари вижда, че темето му е покрито със сива вълна. Изтъркани номера. Изкуството умира. Хари не може да разбере дали трябва да му дадат бакшиш, или просто да му ръкопляскат. Те започват да пляскат, а ръката му, бърза като езика на гущер, се стрелва да вземе банкнотата, която Уеб, облягайки се назад, му подава. Старият певец отива до съседната маса и започва онази песен за гръб в гръб и гърди до гърди. Синди се засмива, докосва Дженис по ръката и казва:

— Бас ловя, че всички в Брюър ще си помислят, че сме си разменили съпрузите.

— Тогава може би трябва да го направим — казва Рони и не успява да потисне едно уморено оригване.

Проговаряйки с онзи зрял гърлен глас, който цигарите и възрастта са й дарили и който винаги изненадва Хари, Дженис нежно пита Уеб, който седи до нея:

— Какво ще кажеш за подобно нещо, Уеб?

Старата лисица знае, че има дарбата да прави бартер, и затова не бърза, повдига се на стола си, за да издърпа ръба на палтото, върху което седи — някакво тъмносиньо капитанско сако с метални копчета, и вади пакета цигари „Марлборо лайтс“ от страничния му джоб. Сърцето на Заека бие толкова силно, че той се втренчва в масата, където кървавите кокали, ребра и гръбнак от барбекюто им чакат да бъдат разчистени. Уеб отговаря провлечено:

— Ами, след два брака, които вие сигурно не бихте нарекли успешни, и след нещата, които съм видял и правил преди, след и по време на браковете си, трябва да си призная, че малко споделяне между приятели не ми се струва толкова лошо нещо, особено ако се прави с чувства и уважение. Тук уважението е от голямо значение. Всеки участник, абсолютно всеки, трябва да има желание и ясно да осъзнава, че каквото и да стане, то няма да продължи след този случай. Браковете се провалят от тайни авантюри и когато хората започнат да стават романтични.

В него няма нищо романтично — кралят на полароидните пениси. Лицето на Хари пламва. Сигурно е от подправките в печеното или от дългата проповед на Уеб, или пък се изчервява от благодарност към Мъркетови, задето бяха организирали всичко това. Представя си своето лице между краката на Синди, опитва се да си представи черния й хълм като уютна извивка, покрита с косъмчета като на веждите й, сплескани и с топло ухание под бикините. Ще плъзне език по цепката й, докато краката й се разтварят с онова безтегловно плъзгане, което днес беше почувствал под водата, надолу и навътре, а точно до носа му ще бъде страхотният й сладък задник, който беше наблюдавал хиляди пъти да се тресе, докато изтръскваше водата от басейна на „Летящия орел“ под зелената дремеща сянка на Маунт Пемакуид. И гърдите й, полюшването им, докато покорно се навежда напред. Нещо става в панталоните му като тичинката на едно от увехналите цветя върху покривката на масата, върху които трепкащото пламъче на свещта хвърля сянка.

„Там, където нощите са страстни — пее певецът на съседна маса и слънцето огрява планините…“

Черни ръце плавно вдигат тъмните кокали от масата и раздават менюта за десертите. Хари много харесва ореховия пай, който предлагат тук, въпреки че в него няма нищо карибско и вероятно го доставят от Форт Лодърдейл.

Телма, облечена в ефирна блузка, през която прозира сутиенът й с цвят на какао, се е втренчила в пространството като учителка, която говори над главите на учениците си:

— Чисто женско любопитство. Рядко пишат за него в статиите за женската сексуалност, но аз смятам, че по-скоро това кара жените да гледат мъжки стриптийз, отколкото някакво истинско желание да си легнат с тези момчета. Просто са любопитни да им видят пенисите, да видят как изглеждат. Предполагам, че наистина са различни.

— Така ли е наистина? — пита Хари Дженис. — Любопитно ли ти е?

Тя свежда поглед към изгасващата светлина на свещта:

— Естествено.

— На мен пък не — заявява Синди, — не и формата. Не съм любопитна, наистина не съм.

— Много си млада — казва Телма.

— На трийсет години съм — възразява тя. — Не се ли предполага, че съм в най-добрата сексуална форма.

Сякаш отново е с нея във водата, Хари се опитва да я зашити:

— Грозни са като смъртта. Поне повечето пениси, които съм виждал.

— Не си ги виждал еректирали — небрежно вметва Телма.

— И слава богу — отговаря й той. Понякога се чувства отвратен от тази груба тълпа, с която се движи, от човешката грубост.

— Да, ама обича собствения си член — отбелязва Дженис, запазвайки лекия, хладен и като че ли научен тон, който се е настанил над тях в притихналата трапезария. Певецът е спрял да пее. Хората от другите маси си тръгват, преместват се към по-малките маси около дансинга до басейна.

— Не го обичам — възразява той шепнешком, — просто съм свързан с него.

— Той е ти — тихо му казва Синди.

— Важен е не само членът — пояснява Телма. — Мъжът като цяло трябва да те възбужда. Начинът, по който се носи. Гласът му, смехът му. Но в крайна сметка, като че ли всичко се свежда до това.

Пениси. Възможно ли беше? Десертите и кафето им пристигат и те изоставят тази деликатна тема. Оживени от храната и разговора, в крайна сметка всички решават да седнат с по едно питие и да погледат малко танците под звездите, които тази нощ изглеждат на Хари като бижута по циферблата на часовник, който се движи влудяващо бавно, отмервайки минутите, докато пропадне в Синди, като че ли някоя звезда ще падне и изсъска в този басейн с олимпийски размери. Веднъж като дете, докато беше на някакво поле, някой му каза — сигурно е била майка му, въпреки че не си спомня гласа й, че ако гледаш нощното небе и преброиш до сто, ще видиш падаща звезда, толкова често явление са. Но въпреки че сега се накланя назад, оставил стингъра си върху стъклената масичка, загърбил утешителния съучастнически шепот на приятелите си, докато вратът му не започва да го боли, всички звезди над него висят неподвижно по местата си.

Уеб Мъркет провлечено казва със строгия си глас:

— Е, деца, като най-стария от компанията предявявам правото да заявя, че съм уморен и искам да си лягам.

И точно когато Хари извръща очи от небето, забелязва ярко и кратко като драсната клечка кибрит една падаща звезда, потопена в мастиления океан. Жените стават и оправят полите си, маримбите след няколко пърхащи затихващи звуци се извисяват в мелодията на „Да влязат клоуните“. Това жалко звънтене заглъхва зад тях, докато се придвижват покрай басейна и бара, където мършавият алкохолизиран управител се опитва да се свърже по телефона с Ню Йорк, по алеята с бордюри от боядисани в бяло корали и надолу по сенчестите асфалтови пътечки между храстите със заспали цветове. Шумоленето на палмите над тях се засилва със заглъхващите звуци на музиката. Плясъкът на разбиващите се вълни се приближава. На осветеното от луната място, където пътечката се разделя на три, те нервно си пожелават лека нощ, но никой не се помръдва; ръката на една жена нежно се протяга и хваща китката на мъж, който не е съпругът й. Останалите я последват, никой не поглежда към другия — едно безмълвно подръпване със сведени погледи, целящо да раздели партньорите и да ги поведе по съответната пътечка до бунгалото на всяка жена. Хари чува кикотенето на Синди в далечината, защото не нейната ръка го тегли с такава нежна решителност, а тази на Телма.

Тя почувства, че той отстъпва и мълчаливо го хвана по-здраво. На плажа той вижда, че някаква компания е донесла ветроупорен фенер с техните напитки; фенерът и цигарите им светят червено в сенките, докато морето зад тях се е ширнало бледо като мляко зад черния силует на голяма платноходка, закотвена в залива под лунния сърп, наклонен над гърба му. Телма пуска ръката му, за да извади от чантичката си ключа от бунгалото.

— Утре през нощта ще имаш Синди — прошепва тя. — Ние говорихме за това.

— Добре, чудесно — казва той неуверено, надявайки се, че не е прозвучало обидно. Това означава, мисли той, че Синди е пожелала това прасе Рони, а Дженис е получила Уеб.

Беше решил, че на Дженис ще й се падне Рони, и направо я съжаляваше; ако се съди по вида му, Рони всеки момент щеше да заспи и Уеб и Телма ще се паднат заедно, нали и двамата бяха жилести и с жълтеникав тен. Телма затваря вратата на бунгалото зад тях и запалва сламената лампа с форма на кълбо над леглото. Той я пита:

— Е, мъжете за тази вечер първи избор ли са ви, дами, или просто разчиствате втория вариант от пътя?

— Не бъди толкова напорист, Хари. Това би трябвало да е изпълнено с обич и уважение, нали чу Уеб. Всички сме абсолютно съгласни, че нищо от това няма да се повтори в Брюър. Всички тези изпълнения ще си останат тук, дори това да ни убие.

Тя стои в средата на сламената рогозка, бледа жена със слабо лице, която почти не познава. Не само носът й е изгорял от слънцето, под очите й също има розови петна и лицето й изглежда сякаш върху него е кацнала пеперуда. Хари решава, че би трябвало да я целуне, но щом пристъпва към нея, тя твърдо продължава:

— Ще ти кажа обаче едно нещо, Хари Енгстръм. За мен ти си първият избор.

— Така ли?

— Разбира се, аз те обожавам. Обожавам те.

— Мен?

— Не си ли го разбрал?

Той не иска да си признае, че не го е разбрал, и продължава глуповато да стои.

— По дяволите — казва Телма, — а Дженис усети. Защо иначе мислиш не бяхме поканени на сватбата на Нелсън?

Тя се обръща с гръб и започва да сваля обиците си пред огледалото, което е обрамчено с преплетени ленти бамбук, точно като това в бунгалото на Хари и Дженис. Батикът, който виси на стената тук, изобразява тропически залез с една палма на преден план вместо негърката с плодовете, която е изрисувана на тяхната картина. Производителят обаче е един и същ. Куфарите са на семейство Харисън, както и дрехите, които висят на боядисаната тръба, която служи за закачалка. Телма пита:

— Имаш ли нещо против да използваш четката за зъби на Рони? Аз ще се позабавя в банята, така че най-добре ти да влезеш първи.

В банята Хари забелязва, че Рони използва крем за бръснене „Жилет Пенест“ от флакон под налягане, от онези, дето изяждат озона, така че децата ни да се изпържат от слънцето. И от онези нови бръсначи с тънкото острие, което по телевизионните реклами плъзват и прибират с едно изщракване. Той не вижда смисъла, това са просто боклуци, затова още използва една ръждясала стара самобръсначка с две ножчета, която си беше купил за 11,99 долара преди около седем години, и нанася пяната с една стара четка с изкуствен косъм. Беше се обръснал преди вечерята след кратката дрямка, така че сега нямаше нужда да го прави. Освен това Харисънови използват хлорофилна паста за зъби „Крест“ в една от онези големи туби, които се запушваха и протичаха някъде, винаги, когато двамата с Дженис решаваха да спестят някой цент и да си купят такава. Чуди се какво ли стана с пастата „Илана“ и какво пишеше в „Консюмър Рипортс“ за пастите за зъби. Сигурно са се изказали в полза на содата за хляб; навремето двамата с Мим ползваха точно това, защото мама си имаше някаква теория, че изкуствените оцветители причиняват образуването на зъбен камък. Проблемът с консуматорството е, че съседът сякаш винаги те води. Само принадлежностите в банята на Харисънови го изпълват със завист. Въпреки че изглежда толкова обикновена, Телма си е взела обемисто куфарче с лекарства и козметика срещу слънчево изгаряне — крем, наречен „Еклипс“, и соларнаин. И вазелин също, по някаква причина. И тампони „Тампакс“ в по-голяма опаковка, отколкото Дженис си купува. Както и множество обезболяващи — аспирин под различна форма, Даврън и много повече хапчета в шишенца, отколкото Хари е очаквал. Хората винаги са по-болни, отколкото изглеждат. Той се чуди дали да не се изпикае седнал, за да спести на Телма звука от неприличното плискане, но отхвърля идеята. Нали тя е тази, която иска да го чука? Струята шумно тече в тоалетната чиния, сякаш цяла вечност, заради всички ония питиета по време на вечерята. След това все пак сяда на седалката, за да изпусне малко газове. Прекалено много миди. Въобразява си, че може да надуши вчерашния омар, и когато се изправя плъзга пръст там долу, за да провери дали мирише. По-добре да използва мокра кърпа. Чуди се коя кърпа е на Рони — синята или кафявата. Спира се върху кафявата и изтърква с нея долните си части, всичко, което има значение. Приготвя се за купона. Заличава миризмата си, като старателно изплаква кърпата, независимо чия е. Когато влиза в стаята, Телма се е съблякла по бельо — какаов на цвят сутиен и черни бикини. Не беше очаквал това. Нито пък беше очаквал така да се развълнува. Гърдите са странна работа — някои изглеждат по-големи с дрехи, отколкото са, а други с дрехи изглеждат по-малки. Тези на Телма са от втория вид, сутиенът й е добре запълнен. Цялото й тяло, въпреки че минава четирийсетте, е запазило онази неутрална гъвкавост, присъща на медицинските сестри и учителките от началните училища под сериозните им физиономии. Тя се разсмива и разперва ръце като танцьорка с ветрило.

— Ето ме. Изглеждаш шокиран. Толкова сладък благонравник си, Хари, и това е едно от нещата, които обожавам у теб. Връщам се след пет минути. Опитай се да не заспиш.

Много остроумно. С това недоспиване, постоянното пиене и злополуката във водата днес — главата му клюмна и някаква бездънна жлъчно зелена маса засмука краката му — той беше изтощен. Започва да се съблича, но не знае къде да спре. По време на съвместното съжителство съпрузите отработват множество подробности, които с чужда жена отново изскачат на повърхността. Дали на Телма ще й хареса да го завари гол под завивките? Или върху завивките. Струва му се, че ако не е гол като нея, когато излезе от банята, ще бъде грубо. В същото време с тази лампа със сламен абажур, полюшваща се толкова ярко над леглото, не му се ще тя да реши, че се мисли за звезда от „Плейгърл“, излегнал се така на показ. Знае, че би могъл да отслабне с петнайсет килограма и пак ще има шкембе. Смъква панталона си и пресича стаята до поръбеното с бамбук бюро и включва лампата върху него, чиято евтина дървена основа е украсена със залепени мидички. Сваля слиповете си. Ластикът се е поразтеглил. Единствената марка, която си струва да се купува, е „Джоки“, но магазините в Брюър не искат да ги предлагат, отвсякъде гонят качеството. Той изключва лампата над леглото и се изтяга върху покривката, така както си е, както е бил, както ще бъде, преди служителите от погребалното бюро да го облекат за последен път, без дори венчална халка, която да прикрива голотата му. Когато двамата с Дженис се женеха, от мъжете не се очакваше да носят венчални халки. Затваря очи, за да им даде възможност да починат за секунда в червената празнота зад клепачите му. Трябва да го изтърпи, може би тя ще иска само да си говорят и после ще се опита наистина да си почине за утре вечерта… Остарява… Това хлъзгане под водата…

С шум, който го стряска като трус от земетресение, Телма излиза от банята. Държи бельото си пред гърдите, а после с гръб към него слага бикините в мръсната купчина, която Харисънови държат до бюрото, зад сламеното кошче за отпадъци, а сутиенът, който явно е достатъчно чист, сгъва и прибира в чекмеджето. За втори път по време на това пътуване, мисли той сънливо, вижда задника й. Когато се обръща, тялото й закрива лампата на бюрото и сякаш привлича сенките към себе си. Тя пристъпва плахо, все едно гази във вода. Гърдите й се полюшват, когато се навежда да запали лампата, която той беше изгасил. Сяда на ръба на леглото. Членът му е още мек. Тя го хваща с ръка:

— Не си обрязан.

— Не, явно в онзи ден в болницата не са извършвали тази процедура. Или пък майка ми е имала някаква теория. Не знам. Никога не съм питал. Съжалявам.

— Прекрасен е. Като малка шапчица. — Седнала на ръба на леглото, по-гъвкава гола, отколкото си спомня да е била някога с дрехи, Телма се навежда и поема члена му с устата си. На светлината на лампата тялото й представлява странна смесица от лек тен, белещи се розови участъци и естествения, жълтеникав оттенък на кожата й. Коремът й се нагъва на плоски ивици, като купчина вестници, а по горната част на ръката й, докато държи основата на члена му с два пръста, се вижда неясна плетеница от сини вени. Но дъхът й е топъл и влажен и като гледа как на светлината на лампата няколко бели косъмчета се вият като изгорени сред убито кафявата й коса, на Хари му се иска да се пресегне и да погали главата й или да докосне ритмично движещата се вдлъбнатина на челюстта й. Но се страхува да не прекъсне усещанията, които тя предизвиква у него. Тя вдига бързо ръка да отметне кичур коса, сякаш за да му даде възможност да вижда по-добре.

Той промърморва:

— Прекрасно.

Става все по-дебел и по-дълъг, но тя продължава всеки път да натиска устните си надолу до пръстите, които са обвили основата му. Тя разтваря крака, за да й е по-удобно, изпъвайки единия през ръба на леглото и той вижда как от окосмения й триъгълник, който е по-фин и червеникав, отколкото изобщо би му хрумнало, се показва късо бяло възелче. За разлика от тази на Дженис и от представата му за Синди, вулвата на Телма не е плътна, тя е като прозрачен мъх върху лилаво-червени срамни устни, от които бялото езиче на конеца се подава и я прави да изглежда толкова самотна и беззащитна, че Хари е в състояние да се разплаче. Тя също е на ръба на сълзите, вероятно от усилието да не се задави. Отдръпва се и се взира във втренченото око на главата на члена му, която се е подула и освободила от кожичката си. Тя я издърпва нагоре и шеговито — напевно казва:

— Такова сериозно малко личице.

Тя го целува лекичко, веднъж, два пъти, докосвайки го с език, след това отново започва да се движи нагоре-надолу, докато не започва да му се струва, че трябва да си поеме въздух.

— Господи — въздиша тя. — От толкова отдавна искам да направя това. Изпразни се. Изпразни се, Хари. Изпразни се в устата ми. Изпразни се в устата ми и по цялото ми лице.

Докато изрича това, гласът й звучи дрезгаво и налудничаво, и през цялото време Телма не спира да гледа малката му цепка, където сега се е появила една мътна сълза. Тя я облизва.

— Наистина ли — пита той плахо — ме харесваш от известно време?

— От години — казва тя, — от години. А ти така и не си забелязал. Лайно такова. Вечно под чехъла на Дженис и точещ лиги по глупавата Синди. Е, нали знаеш къде е Синди в момента. Съпругът ми я чука. Той не искаше, каза, че предпочита да си легне с мен. — Тя изсумтява с някакво тежко чувство на отвращение от самата себе си и отново се гмурка надолу с уста. В тръпнещия прилив на усещания, притиснат към отвора на гърлото й, той се чуди дали е редно да приеме поканата й.

— Чакай — казва Хари, — не искаш ли първо да направя нещо за теб? Ако свърша, всичко приключва.

— Ако свършиш, после ще свършиш пак.

— Не и на моята възраст. Няма да стане.

— Твоята възраст. Вечно говорите за възрастта си. — Телма опира лице в корема му и вдига поглед към него, за първи път игриво, очите й смущаващо гледат право в неговите. Никога преди това не бе забелязвал цвета им — онзи неопределен цвят, наричан лешников, но на силната светлина над главите им, блеснали от всичкото това поемане, очите й са избледнели и добили някаква животинска прозрачност.

— Твърде съм развълнувана — казва му. — Така или иначе, Хари, в момента съм в мензис, а те са наистина обилни през месец. Страх ме е да ида да разбера защо. През другите месеци имам ужасни спазми и почти никакво течение.

— Иди на лекар — предлага той.

— Непрекъснато ходя по лекари. Те са безполезни. Умирам, знаеш, нали?

— Умираш?

— Е, може би се изразявам твърде драматично. Никой не знае колко време ще отнеме. Едно от нещата, които категорично не трябва да правя, е да се излагам на слънце. Луда бях да дойда тук. Рони се опита да ме разубеди.

— Защо дойде?

— Познай! Ще ти кажа, Хари, полудяла съм. Трябваше да те прогоня от съзнанието си.

Струва му се, че тя пак ще изхлипа с онази отвращаваща скръб, но тя вдига глава, за да погледне члена му. От всичките тези приказки за смърт той е почти омекнал.

— Онази язва на кожата ли? — пита той.

— Мммм — промърморва Телма. — Ето, виждаш ли обрива. — Тя отмята назад косата от двете си страни: — Красота, нали? Това е резултатът от глупостта ми в петък. Просто толкова силно исках да съм като вас останалите. В неделя беше ужасно. Ставите те болят, вътрешностите ти не функционират. Рони предложи да ме заведе вкъщи за кортизонова инжекция.

— Той е много мил с теб.

— Той ме обича.

Членът му отново се е втвърдил и тя се навежда над него.

— Телма — до тази нощ не е използвал името й, — нека да направя нещо за теб. Искам да кажа, равни права и така нататък.

— Не искам да се завираш във всичката тази кръв.

— Нека тогава да посмуча тези сладки неща. — Зърната й не са на бучици като на Дженис, а съвършени като палчетата на бебе. Тъй като сега той доставя удоволствието, се чувства в правото си да се пресегне и да загаси лампата над леглото. В тъмното обривите й изчезват и той вижда усмивката й, докато се наглася, за да бъде обслужена. Тя сяда с кръстосани крака, както Синди на лодката — жените са по-гъвкави — и поставя в скута си една възглавница за главата му. Вкарва пръста си в устата му и си играе със зърното си и с езика му едновременно. През нея преминава тръпка като радио, което не е изключено докрай. Ръцете му намират задника й и топлите й гънки. Кожата на Телма сякаш има стъклена структура, докато на пипане Дженис е като много, много фина шкурка. Гален от ноктите на ръцете й, членът му отново се е изправил.

— Хари — гласът й се прилепва до ухото му. — Искам да направя нещо за теб, така че да не ме забравиш. Нещо, което никога не си правил с никоя друга. Предполагам, че и други са те смукали?

Той кима утвърдително, с което подръпва кожата на гърдите й.

— Колко жени си чукал в задника?

Той оставя зърното й да се изплъзне от устата му:

— Нито една. Никога.

— А двамата с Дженис?

— О, Боже, не! Никога не ни е хрумвало.

— Хари. Нали не се шегуваш с мен.

Колко мило прозвучава нейното старомодно „шегуваш се“. Заради всичките тези разговори с третокласници.

— Не, честна дума. Мислех, че само обратните… А ти и Рони?

— Непрекъснато. Е, много често. Той го обожава.

— А ти?

— Има си своето очарование.

— Не боли ли? Искам да кажа, той е огромен.

— В началото. Ползва се вазелин. Сега ще взема нашия.

— Телма, чакай, ще се справя ли?

Тя се засмива:

— Ще се справиш.

Измъква се към банята, а докато я няма, той става огромен. Тя се връща и обилно го намазва с ледено експертно докосване. Хари потръпва. Телма ляга до него, обърната с гръб, свива се напред, сякаш ще я изстрелват от оръдие, и се пресяга назад, за да го насочва.

— Лекичко.

В началото сякаш няма да влезе, но изведнъж се плъзга. Медицинската миризма на размазания вазелин стига до ноздрите му. Притискането в основата е плътно, но отвъд него, там, където влагалището е кадифено меко и нежно, няма никакво усещане — празнина, чиста черна кутия, хранилище на съвършено нищо. Той е в тази празнота, отвъд тесния пръстен от мускули. Пита:

— Може ли да свърша?

— Моля те. — Гласът й звучи глухо. Гръбнакът и лопатките й са изпънати.

Трябват му само няколко движения, докато търка скалпа й с едната ръка и е приклещил ханша й с другата. Къде ли ще отиде спермата му? Никъде, просто ще се смеси с лайната й. Със сладките лайна на сладката Телма. Те лежат безмълвни и неподвижни един до друг, докато членът му бавно се смалява и той го изтегля.

— Добре — казва той. — Това няма да го забравя.

— Обещаваш ли?

— Притеснявам се какво усещаш?

— Кара ме да се чувствам изпълнена с теб. Кара ме да се чувствам изчукана в задника. От прекрасния Хари Енгстръм.

— Телма — признава си той, — не мога да повярвам, че толкова ме харесваш. Какво съм направил, та да го заслужа?

— Просто съществуваш. Просто разпръскваш светлината си. Никога ли не си забелязвал на купони или в клуба, че винаги съм до теб?

— Ами, всъщност не. Няма толкова много място до мен. Искам да кажа, че винаги ви виждаме двамата с Рони…

— Дженис и Синди забелязаха. Знаеха, че ти си този, когото искам.

— Ъъ, не че искам, така де, да се възползвам от ситуацията, но какво точно те привлича в мен?

— О, скъпи, всичко. Високият ти ръст и начинът, по който се движиш, сякаш още си кльощав двайсет и пет годишен младеж. Как никога никъде не сядаш, без да се увериш, че има изход. Леката усмивка, като на момченце на някакъв купон, което всеки момент ще бъде спипано от големите хулигани. Ти толкова вярваш на хората, на Уеб. Приемаш всяка негова дума безрезервно, дори когато никой друг не му обръща внимание, а Дженис — толкова се гордееш с нея, че направо е жалко. Та тя нищичко не умее. Даже тенисът й. Дорис Кауфман ни разправяше, наистина…

— Е, приятно ми е да гледам, че се забавлява с нещо. Животът й е бил доста гаден.

— Ето, виждаш ли? Ти си ужасно щедър. Толкова си благодарен, че си някъде, смяташ, че този второкласен клуб и онази ужасна къща на Синди са самият рай. Прекрасно е. Толкова си доволен, че си жив.

— Ами, да. Тоест, като се има предвид алтернативата…

— Това ме убива. Толкова те обичам заради това. И ръцете ти, винаги съм обичала ръцете ти. — Седнала изправена на ръба на леглото, тя повдига отпуснатата му ръка и целува големите бели полумесеци на всеки нокът. — А сега и пениса ти, с малката му шапчица. О, Хари, не ме интересува дали това ще ме убие, това, че дойдох тук. Тази нощ си струва.

Онази празнина, вътре в нея. Не може да откъсне мисълта си от това, което е открил, онова нищо, видяно единствено от единичното му око. Сред сенките, докато влажната синкава лунна светлина и шумоленето на палмите се процежда през щорите край леглото, той й се доверява, сякаш реди молитва, говори й за себе си, както не е говорил на никой друг: за Нелсън и неприязънта, която изпитва към момчето, и неприязънта, която то изпитва към него. И за дъщеря си, за дъщерята, която вярва, че има, пораснала, без да знае за него. Осмелява се да се довери на Телма, защото тя му е позволила да я изчука отзад като доказателство за любовта си, заради усещането за чудото, че е самият себе си, а не някой друг и заради старото си чувство, което сега избледнява поради липсата на енергия, че съществува нещо, което иска да бъде открито от него, че е тук на Земята с някаква задача.

— Колко е прекрасно, че мислиш така — казва Телма. — Това те прави… — трудно й е да намери подходящата дума — силен и тъжен.

Тя му дава съвети за някои от нещата. Смята, че трябва да издири Рут и да я попита без заобикалки дали това е неговата дъщеря. И ако е така, дали би могъл да помогне някак. По въпроса за Нелсън тя смята, че е възможно проблемът на детето да е продължение на този на Хари; ако той самият не се чувстваше виновен за смъртта на Джил и преди това за тази на Ребека, не би се чувствал толкова застрашен от Нелсън и би бил по-мил и дружелюбен към него.

— Имай предвид — казва тя, — че той е един млад мъж, какъвто и ти си бил някога, който търси своя път.

— Но той не е като мен — протестира Хари, най-после попаднал на личност, която би могла да разбере пълния ужас на тази истина, огромното разпадане. — Той е проклет малък Спрингър до мозъка на костите си.

Телма мисли, че прилича на Хари повече, отколкото той осъзнава. Ами това, че иска да научи делтапланеризъм — нима не разпознава себе си в това? И онази история с двете момичета едновременно? Не е ли възможно той донякъде да завижда на Нелсън?

— Но аз никога не съм искал да чукам Мелани — признава той. — Нито пък Пру кой знае колко. И двете все едно не са от този свят.

— Разбира се — заключава Телма, — че не би трябвало да искаш да ги чукаш. Та те са ти дъщери. Нито пък Синди. Би трябвало да искаш да чукаш мен. Аз съм от твоето поколение, Хари, аз те разбирам. За онези момичета ти си просто една куха купчина от години и пари.

Постепенно в разговора те се отклоняват от събитията в неговия живот и тя описва брака си с Рони, неговата неувереност и тревога, скрити под самохвалството му, което тя знае, че дразни Хари.

— Никога не е бил звезда като теб, никога не е притежавал това, дори и за миг.

Запознала се с него доста след двайсетте, когато се чудела дали няма да си умре като учителка стара мома. И тъй като била на възраст и с известен опит с мъжете, и с определена дарба да се отпуска, нещата, които му хрумвали, я забавлявали. Веднъж се изпразнил в бърканите яйца за закуска по време на медения им месец и двамата изяли изпържената му сперма заедно с останалото. Ако успееш да приемеш тази страна от характера му, Рони бил невероятно лоялен и дори може да се каже покорен. Не се интересувал от други жени, знаела го със сигурност, което било доста странно, като се има предвид природата на мъжете. Бил идеалният баща. Когато бил на по-нисък пост в „Шуикил Мючуъл“, отслабнал с десет килограма и от тревога стоял буден по цели нощи. Едва през последните години си възстановил теглото. Когато за пръв път й поставили диагнозата язва, той донякъде го приел по-тежко от самата нея.

— За една жена над четирийсетте, Хари, когато имаш деца… Ако нацист или някой друг дойде при мен и ми каже, че ще вземат или мен, или малкия Джорджи например — той винаги се е нуждаел от повече помощ, затова точно той ми идва наум — изборът няма да е труден. За Рони обаче мисля, че ще бъде трудно да ме загуби. Смята, че не всяка жена би правила за него това, което аз правя. Подозирам, че греши, но така стоят нещата.

Тя си признава, че харесва члена му, но това, което Хари вероятно не разбира, тъй като е мъж, е, че такъв голям пенис като на Рони не се променя кой знае колко, когато стане твърд. Променя се само ъгълът. Не се превръща от малко спящо качулато бебе в свиреп висок войник като при него. Отново го е възбудила, играейки си небрежно с него, докато говори, докато нощта зад закрития им с щори прозорец напълно е замряла, а последните пиянски викове и откъслечна музика отдавна не се долавят. Нищо не помръдва, освен непрестанните въздишки на морето и писукането на онзи вид креслив щурец, който вирее тук. Той любезно й предлага да я чука през кръвта и тя отказва с почти девическа уплаха, така че той се чуди дали под претекста на кървенето си тя всъщност не се опитва да опази тази своя част от него, далеч от любовта и безсрамието си, да се опази чиста за брака си. Тя му обяснява:

— Когато осъзнах, че се влюбвам в теб, бях толкова бясна на себе си, защото това не би могло да доведе до нищо. Но след това постепенно проумях, че нещо липсва между мен и Рони, или може би във всеки един живот, затова се опитах да го приема и дори тихичко да се наслаждавам, просто да те гледам. Моята малка власеница.

Той още не я е целунал по устата, но сега, след като усеща как виновно се въздържа от това да бъде изчукана, той го прави. Вината е нещо, което разбира. Устните й са студени и сухи, като се има предвид всичко. След като не иска да го допусне до влагалището си, като компромис той я обслужва с пръсти, клекнал над главата й, доволен, че се бе сетил да се измие там. Езикът й изследва, а студените й пръсти, все още намазани с вазелин, насочват неговите, докато откриват и после изгубват и после пак намират онова малко качулато ядро, което е самата й същност. Тя свършва с потиснат вик и извива гърба си така, че тази тъмна част в центъра на нейното бледо и гладко, и непознато тяло се надига жадно под очите му като облак с уста, като риба, изскачаща от водата. Когато се успокоява, тя му връща услугата и гледа заедно с него как бялата течност изригва и пада на лепкави нишки от ръката й. Тя размазва спермата му по лицето си, където тя лъщи като лосион против слънце. Отвън започва да изсветлява, всяко листо добива контраст в мекия въздух. Опиянен от умора и себеразкриване, той я моли да му каже нещо, което би могъл да направи за нея, нещо, което Рони никога не е правил. Тя влиза във ваната и го кара да уринира върху нея. — Горещо е! — възкликва тя, когато струята бие върху бледата й кожа, изписвайки форми, каквито момчетата и мъжете обичат да правят в снега. След това се разменят, Телма непохватното прекрачва и се разсмива на собствената си неспособност, търсейки правилното отверстие сред лабиринта от женски органи. Над него, докато чака, окосмяването й се издува като на мъж, но когато струята потича и покапва настрани, на него му става ясно, че жените не могат да се прицелват. А и това, което каза за горещината, му се струва преувеличено, по-скоро е като кафе или чай, оставени да изстиват твърде дълго на ръба на бюрото, които после трябва да изгълта на няколко глътки. След като се опитват заедно да измият амонячния мирис на урина от кожите си, Телма и Хари заспиват сред ивиците зора, които напират през щорите, спят, сякаш не им остават само още няколко откраднати часа, а все едно пред тях се простира цял един брачен живот на законна интимност, до смъртта.

Грубо блъскане по вратата:

— Телма, Хари, ние сме.

Телма навлича някакъв халат, за да отвори вратата, а Заека се скрива под чаршафите и наднича оттам. Уеб и Рони стоят на фона на жарта на новия ден. Уеб е прекрасен в бледовиолетова тениска с крокодилче и бледосини карирани панталони за голф: Рони е с дрехите си от предната вечер и иска да влезе. Телма затваря вратата и се скрива в банята, докато Хари навлича измачкания костюм, без да се занимава да връзва вратовръзката. Струва му се, че още мирише на урина. Изтичва до бунгалото си, за да се преоблече в екип за голф. Тананикащи си чернокожи момичета, следвани от жълти птици, носят подрънкващи подноси със закуска по циментираните пътечки. Дженис е в банята, пълни ваната. Той се провиква:

— Добре ли си?

— Толкова, колкото и ти — отвръща тя, но не се показва.

На излизане Хари натъпква в устата си един кроасан без масло и гълта на няколко парещи глътки кафета. От оранжевите и жълтите цветя, които приличат на хартиени до вратата, го заболява главата. Уеб и Рони го чакат там, където зелените циментови пътечки се срещат. И тримата са в добро настроение, и докато напредват с играта, непрекъснато се шегуват, но почти не се поглеждат. Когато се връщат от игрището около един часа, Дженис седи до басейна с олимпийски размери, облечена в същия бледокремав костюм, с който беше в самолета на път за насам. Ленът ужасно се мачка.

— Хари, мама се обади. Трябва да се връщаме.

— Шегуваш се. Защо? — Скапан е и си бе представял дълга следобедна дрямка, за да бъде във форма за вечерта. Освен това кожичката му е изранена от снощните упражнения и всеки път, когато замахваше, я бе остъргвал леко, мислейки си за Синди, надявайки се във влагалището й да няма голямо търкане. Играта му, изпъстрена с ярки образи от долните части на Телма, и неприятното осъзнаване, че двамата му партньори с деловия си вид са също така мълчаливо натоварени със своите умствени образи, бе изненадващо добра. В ударите му сякаш липсваше всякакво несъвършенство, докато умората не го застигна на петнайсетата дупка с три последователни топки, изстреляни като че ли в идентична дъга в пространството на загубените топки, покрито с кактуси и шубраци.

— Какво е станало? Да не би бебето?

— Не — казва Дженис и по лекотата, с която се разплаква, той разбира, че е плакала с прекъсвания през цялата сутрин.

— Нелсън. Избягал е.

— Така ли? Чакай да седна. — Хари казва на чернокожия сервитьор, който се приближава към стъклената им масичка под чадъра с ресни: — Пина колада, Джеф. Я по-добре две. Дженис? — Тя втренчено кима, въпреки че пред нея вече има една празна чаша. Хари оглежда лицата на приятелите им: — Джеф, май трябва да донесеш шест — вече е започнал да се ориентира в обстановката. Останалите хора, насядали около басейна, изглеждат бледи, току-що слезли от самолета. Синди тъкмо е излязла от басейна, раменете й са синьо-черни, дъното на банския й с формата на бебешка пелена е прилепнало към тялото й. Тя придърпва плата, за да прикрие бледата ивица кожа отгоре и отдолу. Става все по-дебела, с всеки изминал ден. По-добре да побърза, казва си, но вече е твърде късно. Лицето й е сериозно, когато се обръща, извивайки се толкова силно, за да избърше гърба си, че едната й гърда за малко да изскочи от триъгълната препаска. Двете с Телма вече са чули разказа на Дженис. Телма седи до масата с халата до глезените, който бе купила от тук заедно с широкополата сламена шапка, в същия пепеляворозов цвят като носа й. Големите кафяви слънчеви очила, оцветени по-тъмно в горната си част, които си беше донесла от къщи, й придават безизразен вид. Коляното му случайно докосва нейното. Тя незабавно го отдръпва.

Дженис му разказва през сълзи:

— Двамата с Пру се скарали в събота вечер. Той искал да отиде на купон в Брюър с онзи Слим, а Пру казала, че е в прекалено напреднала бременност, за да се изправи пак пред онези стълби, и той отишъл сам. — Тя преглъща. — И не се върнал.

Гласът й е прегракнал от преглъщане на солените сълзи. Уеб и Рони придърпват столовете си към тяхната маса под тясната сянка със стържене, което Хари болезнено усеща в главата си. Когато Джеф донася питиетата им, Дженис прави пауза в ужасния си разказ и Рони уговаря менюто им за обяд. Подобно на жена си и той е със слънчеви очила. Уеб не носи такива неща, разчита на буйните си вежди и на бръчките около суровите си очи, които е втренчил в Дженис като някакъв окуражаващ баща мухльо.

Страните й са мокри от сълзите на нещастието и Хари изпитва обич към нея заради грозотата й.

— Казах ти, че хлапето е плъх. — Чувства се отмъстен. И донякъде облекчен.

— Не се е върнал — Дженис почти изплаква, гледайки само в него, не в Уеб, с онова объркано изражение, което толкова добре помни от най-ранните им дни, преди да стане такава нахакана. — Но мама не искала да ни притеснява по време на почивката ни, а П-пру просто мислела, че иска да изпусне малко пара и се преструвала, че не се притеснява. Но в неделя, след като ходили на църква с мама, тя се обадила на онзи Слим и се оказало, че Нелсън изобщо не е ходил там.

— С кола ли е тръгнал?

— С королата ти.

— О, боже!

— За мен само бъркани яйца — казва Рони на сервитьорката, която е дошла. — Разбирате ли? Да не са много препържени.

Този път Заека умишлено се опитва да докосне коляното на Телма със своето под масата, но то не го чака там. Както Дженис, и тя се е превърнала в нещо статично. Сервитьорката е зад рамото му и той се чуди дали да рискува още един сандвич със салата от раци, или да играе на сигурно със сандвич с бекон, маруля и домати. Лицето на Дженис, измъкнато от сянката от движението на слънцето над главите им, разширява очи и уста, сякаш ще изпищи.

— Хари, не можеш да обядваш. Трябва да се преоблечеш и да тръгваме. Опаковала съм багажа, всичко, освен сивия ти костюм. Жената от рецепцията говори по телефона повече от час заради мен, за да ни уреди връщането във Филаделфия, но по това време на годината е невъзможно. Дори за Ню Йорк няма билети. Успя да ни запази две места за Сан Хуан и стая в хотела на летището, за да можем рано сутринта да хванем полета към Континента. Атланта и след това Филаделфия.

— А защо не използваме редовните си резервации в четвъртък? Каква полза, ако отидем един ден по-рано?

— Отмених ги. Хари, само да беше чул мама. Тя е полудяла, никога не съм я чувала такава, знаеш, че винаги се държи разумно. Обадих й се още веднъж, за да й кажа за полета в сряда и тя каза, че май няма да може да кара в този натоварен трафик във Филаделфия, за да ни посрещне, избухна в сълзи и изхлипа, че е много стара.

— Отменила си ги? Искаш да кажеш, че не можем да останем тук тази вечер заради нещо, което Нелсън е направил?

— Довърши си разказа, Джен — подканва я Уеб. Значи вече е Джен, а? Хари изведнъж изпитва ненавист към хора, които се правят, че знаят, и умишлено ни държат в неведение, докато всъщност няма какво да се знае. Всички ние сме изпълнени със съвършена чернота.

Дженис преглъща отново и подсмърча, успокоена от гласа на Уеб:

— Няма какво да довършвам. Не се върнал в неделя, нито в понеделник и нито един от приятелите му в Брюър не го е виждал. Мама не могла да изтърпи повече и се обадила тази сутрин, въпреки че Пру все й повтаряла да не ни притеснява, че това си е нейният съпруг и че тя поема отговорността.

— Бедното дете, както каза ти, тя си мисли, че може да сътвори чудеса — казва й Хари. — Не искам да си тръгвам преди тази нощ.

— Остани тогава — отговаря Дженис. — Аз заминавам.

Хари поглежда към Уеб, търсейки помощ, но вместо това получава някаква мъдра и безполезна гримаса, изразяваща „Това си е твой проблем“. Поглежда към Синди, но тя е свела поглед към пина коладата си, миглите й ясно се очертават.

— Все още не разбирам защо е всичкото това бързане — казва той. — Никой не е умрял.

— Още не — ядосва се жена му. — Това ли ти трябва?

Някакво въже в гърдите му се извива на възел.

— Шибаното копеле! — Той се изправя, удряйки глава в поръбения с ресни край на чадъра. — Кога каза, че е този самолет до Сан Хуан?

Дженис подсмърча, вече се чувства виновна:

— Чак в три.

— Добре — въздиша той. В известен смисъл изпитва облекчение.

— Ще отида да се преоблека и да донеса куфарите. Някой от вас, момчета, би ли ми поръчал поне един хамбургер? Синди, Телма, ще се видим.

Двете жени се оставят да бъдат целунати, Телма — благоприлично по устните, Синди — по твърдата като ябълка буза, затоплена от слънцето.

През цялото им двайсет и четири часово пътуване към къщи Дженис не спира да плаче. Пътуването с такси през старите захарни мелници, покрай стадата с кози, разпръснатите черни градове и въздухът, който сякаш им изпраща целувки, четирийсет минути полет в полюшващия се самолет с два двигателя до Пуерто Рико над меката зелена вода, под чиято блестяща повърхност се спотайват невидими рифове и ята акули; слизането в Сан Хуан, където всички са истински пуерториканци; дългата замайваща нощ със спане на пресекулки в някакъв хотел, който наподобяваше онзи мотел на шосе 422, където бе отседнала госпожа Любел толкова отдавна, а на сутринта две места в реактивния самолет до Атланта и после до Филаделфия. През цялото това време Дженис седи до него с мокри бузи и втренчен поглед, а миглите й са покрити с капчици роса. Всичката мъка, която бе преминала през него на сватбата на Нелсън, сега най-после бе достигнала до Дженис и той се чувства спокоен и празен, и студен като пустотата, която виси над тръпнещото тяло на самолета. Той я пита:

— Само Нелсън ли е проблемът?

Тя поклаща глава толкова силно, че бретонът й подскача.

— Всичко — избърборва толкова силно, че той се уплашва да не би главите, които едва вижда в седалките пред тях, да се обърнат назад.

— Размяната ли? — упорства той тихо. Тя кима не толкова буйно, свивайки долната си устна в нещо като муцуната на костенурка, както майка й прави понякога.

— Как беше Уеб?

— Мил. Той винаги е бил мил с мен. Уважаваше татко. — Това отново отприщва сълзите. Тя поема дълбоко дъх, за да се успокои. — Стана ми толкова жал за теб, че ти се падна Телма, след като толкова много искаше Синди. — С това вече няма спиране на сълзите й.

Той потупва ръцете й, сплетени в скута й около влажна хартиена кърпичка:

— Слушай, сигурен съм, че Нелсън е добре, където и да е.

— Той… — Тя сякаш се дави. Минавайки покрай тях, една стюардеса поглежда надолу. Положението става все по-смущаващо. — Той се мрази, Хари.

Той се опитва да обмисли дали това е вярно.

— Е, със сигурност ме прецака. Снощи беше моята вечер мечта.

Дженис подсмърча и избърсва всяка ноздра с кърпичката си.

— Уеб казва, че не е толкова прекрасна, колкото изглежда. Говори надълго и нашироко за първите си две съпруги.

Под тях през издраскания плексигласов овал лежи Югът — ниви с неправилна форма и кафяви гори, повече гори, отколкото е предполагал. Някога бе мечтал да замине на юг, да положи изтормозеното си сърце сред всичкия този памук и ето сега Югът е под него, като изпъстрен с кръпки склон на един голям хълм, по който бавно се изкачват ниви и гори, и градове, русла на реки, улици, които прорязват зеленината; Америка — опозорена и безплодна, оплакваща заложниците си. Летят твърде високо, за да може да види игрищата за голф. Там долу играят по цяла зима, замахвайки леко със стиковете. Двигателите, върху които се носи, вият. Заспива. Последното нещо, което вижда, е Дженис, втренчила се, напълно будна, сълзите й напират. Сънува Пру, чиито околоплодни води изтичат, докато се опитва да намести крайниците си. Твърде много вода, той изпада в паника. Усеща промяна в тежестта си и това го събужда. Спускат се. Сеща се за нощта, прекарана с Телма, и тя му се струва като сън. Само Дженис изглежда истинска с отчайващите гънки в ленения ръкав на костюма си и калната черта върху челюстта, с клюмнала глава, все едно вратът й е счупен. Заспала е, разтворила същото списание, което бе чела на отиване. Спускат се над Мериленд и Делауеър, където тичат конете, а семейство Дюпон са крале. Богати жени с малки щръкнали гърди, обути във високи черни ботуши, се завръщат от лов. Минавайки покрай иконома и после по дългите коридори край мраморни масички, те пляскат с камшиците си, жени, които никога няма да чука. Той се е издигнал, доколкото е могъл, възможността да има такива жени му се изплъзва, изплъзва се, както толкова много други възможности, докато се спускат надолу. По сухата земя под тях няма нападал сняг върху покриви и ниви, и коли, които пъплят като навити играчки по невидими релси. И все пак, ако си вътре, тези коли се носят с бясна скорост и дават усещането за свобода. Реката проблясва със стоманената си пелена, самолетът се накланя стряскащо, възможно е последното нещо, което ще чуе, да е свистенето на въздушните дюзи над него; Дженис е будна и се изправя. Прости ми. Форт Мифлин тромаво преминава точно под колелата им. Скоростта им е титанична. Моля те, Господи! Дженис говори нещо в ухото му, но трясъкът на колелата заглушава думите й. Кацат. Движат се по пистата. Той стиска влажната ръка на Дженис, която не бе осъзнал, че държи.

— Какво каза?

— Че те обичам.

— О, наистина ли? Е, и при мен е така. Пътуването беше забавно. Чувствам се удовлетворен.

По време на дългото придвижване към изхода тя смутено го пита:

— Телма по-добра ли беше от мен?

Той е твърде благодарен, че да си послужи с лъжа:

— В известен смисъл. А Уеб?

Тя кима и после кима пак, сякаш за да изтръска и последните сълзи от очите си. Той отговаря вместо нея:

— Копелето е било страхотно.

Тя обляга глава на рамото му:

— Защо мислиш, че плача?

Шокиран, той признава:

— Мислех, че заради Нелсън.

Дженис подсмърча толкова силно, че един мъж, който вече се е изправил и нагласява върху изгорялата си от слънцето плешива глава някаква кожена шапка руски тип, ги зяпва за миг. Тя се смилява:

— Да. Най-вече. — И двамата с Хари отново сплитат ръце съучастнически.

В дъното на безкрайния коридор мама Спрингър стои встрани от групичката посрещачи. Сред футуристичния вид на този терминал тя изглежда смалена и свита, облечена във второто си по хубост палто, не онова от визон, а едно от черен плат, поръбено със сребърна лисица, и с малка черешово червена шапка без периферия с прибрана назад мрежичка, която може и да минава в Брюър, но тук изглежда ужасно старомодна сред каубоите и слабите хлапета с неопределен пол, със своите късо подстригали коси, боядисани по пънкарски в пастелни кичури, и чернокожите мацки, чиито коси са накъдрени нагоре във фризури като триизмерни уши на Мики Маус. Когато я прегръща, Заека усеща колко дребна е станала старата дама, която бе ужасът на младините му. Някогашният й вид на изпълнена с гордостта и възмущението на Кьорнерови е изчезнал, оставяйки кожата й да се сбръчка, лишавайки я от кръв. Дълбоки тъмни кръгове подчертават очите й, а набръчканата й шия изглежда като някаква свирепа развалина от плът. Тя няма търпение да говори, като отстъпва крачка назад, за да осигури на гласа си нужното пространство за създаването на ефект:

— Бебето се роди снощи, момиченце, три килограма и отгоре. Не можах да мигна, след като я закарах в болницата, и после чаках лекарят да се обади — гласът й трепери обвинително.

От музикалната уредба на летището заедно с думите й се носи някаква мелодия, свирена от много синхронизирани цигулки с такъв тържествен ритъм, че Хари и Дженис се принуждават да потиснат усмивките си, без да смеят да пристъпят по-наблизо в тълпата и суматохата. Старата дама по детски се е съсредоточила върху посланието, което иска да предаде.

— И след това по целия път от Търнпайк камионите непрекъснато ми свиркаха, надуваха онези огромни клаксони за мъгла, които имат. Като че ли можех да отида някъде, не мога да карам крайслера извън шосето — казва Беси. — А след Коншохокен по магистралата е цяло чудо, че не ме убиха. Никога не съм виждала такова движение, макар да мислех, че по обяд ще намалее, а и нали ги знаете знаците, изобщо не са ясни дори да си с добро зрение. По целия път край реката се молех на Фред и най-искрено вярвам, че именно той ме докара дотук, сама не бих могла да се справя.

И поведението й явно подсказва, че никога повече няма да опита подобно нещо. Дженис и Хари я заварват на крайната спирка на последното голямо усилие в живота й. Оттук нататък тя е в ръцете им.

V

Въпреки това мама Спрингър не е чак толкова потресена от събитията, тъй като е проявила съобразителността да се обади на Чарли Ставрос и да го убеди да се върне във фирмата. Здравето на майка му се бе влошило през декември, цялата й лява половина беше безчувствена, така че се страхувала да ходи дори с бастун, а и както Чарли бе предсказал, братовчедка му Глория се бе върнала в Нористаун при съпруга си, макар че Чарли не им даваше повече от година заедно, така че и той е доста притеснен. Този път Хари е този, който се връща с тен. Той толкова се радва, че Чарли отново е в „Спрингър Мотърс“, че когато се ръкува с него, хваща ръката му и с двете си ръце. Гъркът обаче не изглежда особено добре. Пътуванията до Флорида са били само декоративен пласт боя. Изглежда блед. Струва ти се, че ако убодеш кожата му, ще прокърви в сиво. Стои прегърбен, пазейки гърдите си, като че ли цял живот е пушил по три кутии на ден, независимо че Чарли като повечето средиземноморски типове всъщност никога не е имал саморазрушителните навици, които се наблюдават у северноевропейците и негрите. Хари не би се ръкувал с него толкова сърдечно, но откакто изчука Телма, се чувства по-свободен, отново влюбен в живота.

— Старият масторас[28]. Изглеждаш чудесно — енергично лъже той Чарли.

— Бил съм и по-добре — казва му той. — Слава богу, че досега зимата не е била сериозна.

Хари вижда през плътното стъкло на прозореца един безснежен, гол пейзаж, прахта на всички сезони се върти и носи, смесена с хартиените отпадъци от вагон-ресторанта, издухани от другата страна на шосе 111. Окачили са друг плакат — ЕПОХАТА НА КОРОЛА. ТОЙОТА = ПЪЛНА ИКОНОМИЯ.

— Дяволски потискащо е да гледам как мама е тръгнала право надолу. Става от леглото само колкото да отиде до тоалетната и постоянно ми повтаря, че трябва да се оженя.

— Добър съвет може би.

— Ами аз направих малка крачка в тази посока спрямо Глория и може би това я уплаши така, че да се върне при мъжа си, при онзи тип. Такъв нещастник е. Тя ще се върне.

— Не ти ли беше братовчедка?

— Още по-добре. Дребничка. Около метър и шейсет, малко тежка в багажното отделение, недостатъчно класна за теб, шефе. Но пък много сладка. Трябва да я видиш как танцува. Не бях ходил на тези съботни вечери на гръцкото общество от години, но тя ме убеди да отида. Страхотно бе да я гледам как се поти.

— Казваш, че ще се върне.

— Да, ама не заради мен. Изпуснах го този влак. — И той добавя: — Изпуснах много влакове.

— Кой ли не е.

Чарли завърта една клечка за зъби в средата на долната си устна. На Хари не му се ще да се вглежда в него. Превърнал се е в един от онези брюърски старчоци, които влизат в магазините за пури, за да заложат по някоя десетачка на тото, и висят покрай рафтовете със списания в очакване да заговорят някого.

— Ти успя да хванеш няколко — осмелява се да каже той на Хари.

— Не, слушай, Чарли, в ужасно положение съм. Изчезнало хлапе и нова къща без мебели в нея.

И все пак тези факти, примери за празнота и нови възможности, по-скоро го вълнуват и радват, отколкото да го тревожат.

— Хлапето ще се появи — казва Чарли, — просто изпуска пара.

— Така твърди и Пру. Никога не си виждал толкова спокоен човек, като се има предвид всичко. Снощи, след като се прибрахме от островите, ходихме в болницата и, Исусе, колко само е щастлива за бебето. Човек би помислил, че е първата жена в света, която е успяла да го направи. Предполагам, че се е притеснявала дали детето ще е нормално след онова падане преди известно време.

— По-скоро се е притеснявала за себе си. За такива момичета, дето животът сериозно ги е поочукал, да родят бебе е единственият начин да докажат на самите себе си, че са хора. Как смятат да го нарекат?

— Тя не иска да го кръсти на майка си, а на мама Спрингър, Ребека. Но първо иска да изчака да види какво мисли Нелсън, защото нали знаеш, това беше името на сестра му. Бебето, дето, нали знаеш, не оживя.

— Да. — Чарли разбира. Ще предизвикат съдбата. Звукът от печатната машина на Милдред Круст нарушава мълчанието им.

В работилницата едно от момчетата на Мани налага някакво неподатливо парче метал. Чарли пита:

— Какво ще правиш с къщата?

— Ще се нанасяме, поне така казва Дженис. Изненада ме с начина, по който проведе разговора с майка си. Още в колата на път за вкъщи. Каза й, че е добре дошла да се премести с нас, но че не вижда защо тя да няма своя собствена къща като другите жени на нейната възраст, и тъй като Пру и бебето очевидно ще трябва да останат, не й се иска да бъде притеснявана от многото хора в собствения си дом. Имам предвид Беси.

— Аха, крайно време беше Дженис да си стъпи на краката. Чудно с кого ли е говорила?

С Уеб Мъркет, хрумва му на Хари, през една любовна тропическа нощ, но между него и Чарли нещата винаги са вървели най-добре, когато не задълбават много по въпроса за Дженис.

Той казва:

— Проблемът с нанасянето в къщата е, че нямаме никакви мебели. А те струват цяло шибано състояние. Един обикновен матрак и метална рамка, върху която да се сложи, вървят по шестстотин долара, а ако добавиш и дървени табли, ето ти още шестстотин. А килимите! Три-четири хиляди за малък персийски, всичките са от Иран или Афганистан. Продавачът ми разправяше, че били по-добра инвестиция от златото.

— Златото върви доста добре — отбелязва Чарли.

— По-добре от нас, а? Имаше ли възможност да погледнеш сметките?

— И по-добре са изглеждали — признава Чарли. — Но не е нещо, което да не може да бъде излекувано от малко инфлация. Една млада двойка дойде във вторник, в деня, в който получих обаждането от Беси, и купиха един корвет с падащ гюрук, който Нелсън беше докарал. Казаха, че искат кабрио и че средата на зимата е подходящ момент да си купят. Без размяна, не се интересуваха от разсрочено плащане, платиха с чек, редовна чекова сметка. Откъде имат парите? И двамата не бяха на повече от двайсет и пет години. На следващия ден, вчера, идва едно хлапе с пикал на „Дженерал Мотърс“ и казва, че бил чул, че продаваме снегоход. Трябваше ни малко време да го открием там отзад, но като го намерихме, очите му светнаха, така че започнах от хиляда и двеста, а накрая се споразумяхме за деветстотин седемдесет и пет. Казвам му: „Няма сняг“, а той ми отговаря: „Няма значение, ще се местя във Върмонт, за да чакам ядрения Холокост“. Каза, че „Тримайл Айлънд“ направо му е взел акъла. Забелязал ли си, че Картър не може да казва „ядрен“? Казва „ядден“.

— Наистина ли си се отървал от онази шейна? Не мога да повярвам.

— Хората вече не се интересуват от икономии. Големият петрол продаде капитализма на вятъра. Това, което царят направи за руснаците, за нас го прави Големият петрол.

Хари няма време да обсъжда икономиката точно днес. Той се извинява:

— Чарли, на теория съм все още в отпуска до края на седмицата и Дженис ще ме чака в центъра, имаме да вършим куп неща във връзка с тази нейна проклета къща.

Чарли кима:

— И аз имам да оправям сума ти неща. Никой не може да обвини Нелсън, че е маниак на тема подреденост — провиква се след Хари, докато той влиза в коридора, за да си вземе шапката и палтото. — Поздрави баба от мен.

Има предвид Дженис, бавно осъзнава Хари. Той влиза в кабинета си, където на стената виси новият фирмен календар за 1980 година със снимката на Фуджияма. Отбелязва си не за първи път, че трябва да направи нещо с онези стари изрезки, които висят отвън върху шперплатовата преграда, и без това са твърде пожълтели. Чувал бе за някакъв начин, при който снимат стари, избледнели изображения, така че да изглеждат бели, като нови, и след това могат да ги уголемят до всякакъв размер. Спокойно може да ги направят големи — това е фирмен разход. Сваля от тежката дъбова закачалка на стария Спрингър с четирите й малки извити крачета кожуха си от овча кожа, който Дженис му купи за Коледа, и малката велурена шапка с тясна периферия. На тази възраст човек трябва да носи шапка. Миналата година изкара без нито една настинка, защото започна да носи шапки. И витамин C също помага. После ще дойде ред на геритола. Надява се да не е отрязал грубо Чарли, но разговорът с него днес му се беше сторил леко потискащ, човекът е в задънена улица и става все по-чудат. Големият петрол не е по-наясно със ситуацията, отколкото Малкият петрол. Но пък от позицията на Хари в момента всеки би изглеждал незначителен и чудат. Той се е издигнал, хвърчи нависоко, на път към един спокоен остров в живота си. Взима тубичка „Лайф Сейвърс“ с аромат на ром от горното ляво чекмедже на бюрото си, за да подслади дъха си, в случай че бъде целунат, и излиза от задния двор на работилницата. Внимателно завива покрай тезгяха: дори най-малкото петънце грес по палтото му от овча кожа няма да може да се изпере.

Тъй като Нелсън му е откраднал королата, Хари си е отпуснал една синя като грозде селика „Супра“ — „съвършената тойота“, с облицовано табло, електронен тахометър, най-нов модел, вградено стерео с четири колони, дигитален часовник, точен като кварцов, автоматична скоростна кутия, контрол над скоростта, компютърно управлявано окачване, дискови спирачки на всичките четири колела и кварцови халогенни фарове. Обожава тази плавна машина. Королата с всичките си надеждни качества си беше тромава малка буболечка, докато този син звяр притежава харизма. Чернокожите, живеещи по долната част на Уайзър стрийт, направо зяпнаха вчера следобед, когато се прибра вкъщи с нея, след като двамата с Дженис докараха мама обратно на Джоузеф стрийт 89 с крайслера (който всъщност се стори труден за управление дори и на Хари след една седмица возене в таксита от обратната страна на улицата). Те я сложиха да си легне и слязоха в центъра с мустанга — Дженис беше превъзбудена, след като бе защитавала позициите си за къщата — до магазина за мебели на Шехнер, където гледаха легла и грозни фотьойли и маси тип „Парсънс“ като на Мъркетови, само че не толкова хубави като техните; дървесината не е на шахматни квадрати. Не можаха да вземат решение и тя го закара до фирмата, за да може и той да си вземе кола. Той си избра този модел, оценен на петцифрена сума. Чернокожите зяпаха изпод неоновите табели плаката ПРИЯТЕЛСКИЯ САЛОН НА ДЖИМБО И ЗАБАВЛЕНИЯТА НА НИВО И ПЪЛНОЛЕТНИ, ПЪЛНОЛЕТНИ, ПЪЛНОЛЕТНИ, когато той мина покрай тях, плъзгайки се в девствената гроздова ципа. Беше се изплашил, че някой от тях, подпийнал, може да изтича, докато е спрял на светофара, и да одраска багажника му с отвертка или да разбие предното стъкло с чук, за да си отмъсти за гадния си живот. Вече на няколко стени в този град може да се види изписаният със спрей надпис СКИЙТЪР Е ЖИВ, но никъде не пише къде е.

Той излъга Чарли. Срещата му с Дженис е чак в един и трийсет, а сега е едва единайсет и двайсет според кварцовия часовник на супрата. Отива в Галилий. Пуска радиото. Звукът му е още по-плътен, по-многоцветен и многопластов, отколкото на радиото в старата корола. Въпреки че върти копчето отляво надясно и после обратно, не може да намери Дона Съмър — отишла си е заедно със седемдесетте. Вместо това има някакъв тип, който пее химни и така процежда името „Иисус“, че то всеки момент ще започне да капе. И онзи съпровод от смесени гласове, който помни още от гимназията, по времето на джубоксовете, в които се виждаше как пада плочата, и онзи колосан шумолящ плат, атлаз или каквото там беше, с който момичетата ходеха на танци, втъкнали в корсажа си цветето, което си им подарил. Цветето се смачкваше и парфюмът на момичетата се носеше от напудрените им гърди, щом телата им се сгряваха и притискаха от многото партньори един след друг във виолетовата светлина на гимнастическия салон, в който над главите им се спускаха гирлянди от разтегателна хартия, а баскетболните кошове бяха украсени с хартиени цветя. Всичките онези топли тела, които леко се блъскат, предчувствайки студения въздух, затворен в колите отпред, малките блещукащи светлинни по таблото, топлината на телата, замъгляваща вътрешната страна на стъклото, атлазът — подръпван и измачкан, студени пръсти, които се лутат през палта, панталони и бикини, дрехите се превръщат в поредица от тунели, тялото на Мери Ан, гушещо се в ръцете му, мястото между краката й, толкова различно и меко, и благоуханно, и безопасно — цял един нов свят. А сега новините през половин час. Онази многознаеща млада жена отдавна е изчезнала от тази местна станция. Хари се чуди къде ли е в този момент, дали е станала танцьорка на пилон или асистентка на вицепрезидента на „Сънфлауър Биър“. Новият говорител звучи като Били Фознахт — все едно че има плътни устни. Президентът Картър е обявил, че той лично подкрепя бойкота на Олимпийските игри в Москва за 1980 година. Реакциите на спортистите са смесени. Индийският премиер Индира Ганди е отстъпила от вчерашната си очевидно просъветска позиция относно Афганистан. В пренаселената зона на предизборната кампания американският представител от Илинойс Филип Крейн нарекъл „глупаво“ предложението на масачузетския сенатор Едуард Кенеди планираната ядрена централа в Сийбрук, Ню Хемпшир, да стане ТЕЦ и да премине на въглища. В Япония бившият член на „Бийтълс“ Пол Маккартни, бил пратен в затвора по обвинение, че притежавал марихуана. В Швейцария учените са успели да програмират бактерии да произвеждат оскъдния човешки протеин интерферон — антивирусен агент, чието изкуствено производство би могло да доведе до нова епоха, така благоприятна за човечеството, колкото откритието на пеницилина. Междувременно, ако пломбите на зъбите ви са станали по-скъпи, това е, защото йената на златото удари осемстотин долара за унция в Ню Йорк днес. По дяволите. Твърде рано го продаде. Осемстотин по трийсет е равно на двайсет и четири хиляди. Това е с почти десет бона повече от четиринайсет хиляди и шестстотин. Само ако бе поизчакал. По дяволите Уеб Мъркет и неговото сребро. А 76-ти продължава победния си марш със 121 на 110 над портландските „Трейл Блейзърс“ на стадиона „Спектрум“ снощи. Бедните стари „Ийгълс“, Яворски бе съборен. А сега да продължим с програмата си. Хубава музика за хубави хора и традиционната мелодия „Спасителю, бди над мен“. Хари изключва радиото, шофирайки на звука на мъркането на супрата.

Вече познава пътя. Покрай огромния квакер, който сочи към естествената пещера, през тесния град с табелата на магазина за хранителни стоки „Пурина“, старата странноприемница и новата банка, спирката и агенцията за трактори. Царевичното стърнище в нивите сега бледо стърчи, всичкото злато е избеляло. Езерцето с патиците е замръзнало по краищата, но зимата е мека и в центъра му има широка ивица черна вода. Той намалява, когато минава покрай пощенските кутии на „Бланкенбилър“ и „Мут“, и завива по алеята, пред която на кутията пише БАЙЕР. Нервите му са така опънати, че нищо не убягва от погледа му — изпъкналите камъни на двете червеникави бразди, които представляват стария път, туфите изсъхнали плевели, всеки от които все още пази формата, която животът му е бил възприел през изчезналото лято, лющещият се скелет на училищния автобус с цвят на тиква, ръждясваща черупка, лятна къща, варосана преди години, и след това разнебитените фермерски сгради, силозите, плевнята, каменната къща, гледана от непознат ъгъл, за първи път отпред. Той вкарва селиката в пространството от отъпкана пръст, където веднъж бе видял паркирана королата. Когато изключва двигателя и слиза от колата, той вижда възвишението, откъдето бе шпионирал — далечна накъсана ивица от тъмна череша и евкалипти, които почти не се виждаха през ябълковите дървета на овощната градина, по-далече, отколкото му се бе струвало. Вероятността никой да не го е видял е голяма. Това е лудост. Бягай.

Но както и със смъртта, настъпва момент, който трябва да се премине, отрязък от време, по-прозрачно от стъкло. Този момент е пред него и той прави крачката, черпейки смелост от онази изпълнена с обич празнота, която Телма бе споделила с него. В кожуха си от овча кожа и глупава малка елфоподобна шапка и вълнен костюм с жилетка на тънки райета, купен едва този ноември от онзи шивач на Уеб на Пайн стрийт, той прекрачва пространството, където напластените с пръст пясъчни плочи някога са оформяли алея. Студено е, от онези дни, в които всеки момент ще завали сняг, ден, който сякаш е кух. Въпреки че е почти пладне, слънцето не се показва, на небето няма дори сребърно петно, което да издава мястото му сред дългия набразден корем от ниски сиви облаци. Отдясно се издигат изпочупените изсъхнали голи клони на висока горичка. В другата посока, отвъд хоризонта, моторната резачка сякаш се дави. Той сваля едната си ръкавица, за да почука по вратата, чиято отровнозелена боя се лющи на дълги извити люспи, но още преди да почука, кучето вътре в къщата долавя стъпките му по камъка и започва да лае. Хари се надява кучето да е само и собственикът му да е навън. На двора няма кола, нито пикап, но може да е паркирана в плевнята или в що-годе новия гараж от циментови блокчета с покрив от припокриващи се плоскости гофриран стъклопласт. Доколкото вижда, в къщата не свети лампа, но все пак наближава пладне, въпреки че денят е мрачен и все повече притъмнява. Той се взира във вратата и бегло различава отражението си с бледата си шапка в друга врата, подобна на тази, с две правоъгълни остъклени прозорчета, на разстояние колкото един каменен зид. Зад старите прозорчета коридор със стари раирани черги потъва в неосветените дълбини. Докато очите му се напрягат, за да видят по-навътре, студът щипе ръката му. Тъкмо се кани да се обърне и да се върне в топлата кола, когато в къщата се вижда някаква фигура и се втурва към него, настръхнала от ярост. Черното коли се мята отново и отново върху вътрешната врата, побесняло, опитвайки се да захапе стъклото с грозните си ситни предни зъби, които имат кучетата — нечовешки, и с разцепената черна устна и виолетовите венци — нечисти. Хари е парализиран, стои като омагьосан и не вижда едрата фигура, която се появява зад Фрици, докато някаква ръка подрънква с резето на вътрешната врата. Другата ръка на дебелата жена държи кучето за нашийника; Хари й помага, като сам отваря зелената врата, Фрици разпознава миризмата му и спира да лае. Хари разпознава, погребани под бръчките и тлъстината, онези горещи живи очи — очите на Рут. И така, сред бъркотията от махане на опашка и скимтене заради онази отчаяна кучешка потребност да приветства приятел, двамата бивши любовници се изправят един срещу друг. Преди двайсет години той беше живял с тази жена от март до юни. Бе я видял за миг в „Крол“ осем години по-късно и тя му бе спестила няколко горчиви думи, а сега още дванайсет години са се изсипали и върху двамата, нанасяйки щетите си. Косата й, която някога беше с мръсно огнено рижав цвят, сега е угаснала до стоманеносиво и е опъната назад в кок, какъвто носят менонитите[29]. Облечена е с широк дънков гащеризон и червена мъжка риза на дървар под черен пуловер с дупки на лактите и кучешки косми и дървени стърготини, вплетени в мазните нишки. И все пак това е Рут. Горната й устна е все още леко издадена, сякаш всеки момент ще й излезе херпес. Очите го гледат с враждебност, която го дразни.

— Какво искаш? — пита го. Гласът й е загрубял, сякаш е настинала.

— Аз съм Хари Енгстръм.

— Виждам. Какво търсиш тук?

— Чудех се дали можем да си поговорим. Трябва да те попитам нещо.

— Не, не можем да си поговорим. Върви си.

Тя е пуснала нашийника на кучето и Фрици души глезените и чатала му и се гърчи в стремежа си да подскочи нагоре, да предаде почти нетърпимата радост, заключена в тесния й череп, зад изпъкналите й очи. Болното й око все още изглежда възпалено.

— Добре, Фрици — казва Хари, — долу, долу.

Рут е принудена да се разсмее, с онзи кратък звънлив смях, като монети, хвърлени на тезгяха.

— Заеко, сладък си. Откъде научи името й?

— Чух те веднъж да я викаш. Идвал съм тук два-три пъти зад онези дървета, но не можах да събера смелост да дойда по-близо. Глупаво, а?

Тя отново се разсмива, не толкова звънливо, сякаш действително е развеселена. Въпреки че гласът й е загрубял, а тежкото тяло се е удвоило и по бузите й над ъгълчетата на устните й има мъх и няколко отделни тъмни косъма, това наистина е Рут, един облак, през който бе минал животът му, отново бе придобил плътност. Все още е висока в сравнение с Дженис, в сравнение с всички жени в живота му, с изключение на Мим и майка му. Винаги е била едра; беше се пошегувала през първата вечер, когато я бе вдигнал на ръце, че това ще го изкара от строя, пълнота, която го отблъскваше, но същевременно в нея имаше нещо, което го привличаше, някакво излъчване, готовността й да се забавляват в тясното пространство, с което разполагаха, и въпреки че имаха твърде малко време.

— Значи си се страхувал от нас — казва тя. Навежда се леко, за да се обърне към кучето. — Фрици, да го пуснем ли вътре за минутка?

Това, че кучето го харесва, изразено чрез блед проблясък в кучешката памет, каращ опашката му да се върти, накланя везните. Коридорът вътре определено мирише на миналото, както повечето подобни стари фермерски къщи. Ябълки в килера, канела в готвеното, смесица от стара мазилка или лепило за тапети, не знае точно какво. В един от ъглите в коридора върху разтворени вестници стоят кални ботуши и той забелязва, че Рут е по чорапи, дебели сиви, мъжки, работни чорапи. Въпреки това изглежда секси, стъпките й са безшумни, макар че е огромна. Тя го повежда надясно, към малък салон с овална черга на пода и сгъваем дървен градински стол сред останалите мебели. Единствената модерна мебел е телевизорът, надменното му око в момента е мъртво. Няколко цепеници тлеят в камината от пясъчник. Хари проверява обувките си, преди да стъпи върху парцалената черга. Сваля претенциозната си малка кожена шапка.

Рут сякаш вече съжалява за постъпката си и сяда на самия ръб на стола, люлеещ се стол с основа от преплетени пръчки, и така силно го накланя напред, че коленете й почти докосват пода, а ръката й лесно може да се пресегне надолу, за да почеше Фрици и да я успокои. Хари решава, че трябва да седне срещу нея, върху диванчето от напукана черна кожа между две, потискащи червеникавокафяви студийни снимки, които сигурно са поне на един век, в еднакви резбовани рамки, на някакъв брадат тип и неговата закопчана догоре съпруга, и двамата отдавна превърнали се на прах в ковчезите си. Но преди да седне, вижда в другия край на стаята, на светлината на прозореца, върху чийто перваз все още са наредени саксии с африкански теменужки и онези растения с широки листа, които хората подаряват за Деня на майката, някакви по-съвременни снимки — моментални цветни снимки, заемащи единия рафт на библиотеката, който съдържа редици книги с меки корици с романтика и мистерия, каквито Рут четеше навремето и очевидно все още харесва. Някога, през онези месеци, това го обиждаше, обиждаше го начинът, по който се оттегляше с някой от онези долнопробни трилъри, в които действието се развива в Англия или в Лос Анджелис, въпреки че той бе в стаята от плът и кръв, жив любовник. Той прекосява стаята и я вижда, по-млада, но вече твърде едра, застанала пред един от ъглите на тази къща, хваната подръка от един по-възрастен мъж, по-висок и по-едър от нея; това явно е бил Байер. Едър, глуповат фермер в неудобни неделни дрехи, присвил очи срещу слънчевата светлина с изражение като това от големите стари портрети, устата му — замислена в опит да удовлетвори фотоапарата. Рут изглежда развеселена, косата й е повдигната в някаква обемна прическа и все още е рижава — развеселена от факта, че за този закрилящ мъж тя е украшение. За един миг, кратък и ярък като изщракването на обектив, Заека изпитва ревност към живота, воден от другите, от тази обикновена, едра провинциална двойка, която позира до изронен ъгъл от кафяв хоросан върху раззеленилата се трева, по която Хари съди, че снимката е правена през март или април. Старите номера на Природата. Има и други снимки, цветни снимки на вчесани и усмихнати младежи, в онези картонени рамки, в които слагат гимназиалните снимки. Преди да успее да ги разгледа, Рут рязко изрича:

— Кой ти каза, че можеш да ги разглеждаш? Престани.

— Това е семейството ти.

— Точно така. Моето, а не твоето.

Но той не може да се откъсне от образите на тези деца в осветени от светкавицата цветове. Погледът им е насочен не към него, а покрай дясното му ухо, всяко дете е нагласено по абсолютно еднакъв начин от фотографа, който снима учениците май след май. Момче и момиче горе-долу на еднаква възраст на снимка от горния курс на гимназията и до нея на по-малка снимка — едно по-малко момче с по-тъмна коса, по-дълга и разделена на път на другата страна от тази на брат му. Всички те са със сини очи.

— Две момчета и едно момиче — произнася Хари. — Кой е най-голям?

— Какво, по дяволите, те интересува? Господи, бях забравила какво отвратително настоятелно копеле си. Влюбен в себе си от люлката до гроба.

— Според мен момичето е най-голямо. Кога я роди и кога се омъжи за този старец? Как изтърпя, между другото, да живееш тук, в пущинака?

— Много ми е добре даже. Това е повече, отколкото някой някога ми е предлагал.

— Не можех да предложа кой знае какво на никого в онези дни.

— Но оттогава явно добре се справяш. Нагласил си се като педеруга.

— А ти си облечена като гробокопачка.

— Сякох дърва.

— С някоя от онези дърворезачки ли работиш? Господи, не те ли е страх да не си отрежеш някой пръст?

— Не, не ме е страх. Колата, която продаде на Джейми, си работи добре, ако това си дошъл да питаш.

— Откога знаеш, че работя в „Спрингър Мотърс“?

— О-о, открай време. А и после го писаха във вестниците, когато старият Спрингър умря.

— Ти ли беше в онова старо комби, което мина покрай нас в деня на сватбата на Нелсън?

— Може и аз да съм била — казва Рут и се обляга назад в люлеещия се стол, така че той се накланя в обратната посока. Фрици се е опънала да спи. Дървата в камината съскат.

— От време на време минавам през Маунт Джъдж. Това все още е свободна страна. Нали така?

— Защо ще правиш такова откачено нещо? — Тя го обича.

— Не казвам, че съм направила каквото и да било. Откъде да знам, че Нелсън се жени точно в този момент?

— Видяла си го във вестниците — усеща, че се опитва да го измъчва. — Рут, момичето. То е мое. То е бебето, което каза, че не би могла да абортираш. Така че си го родила и после си намерила този стар дебел фермер, който се е зарадвал, че ще докопа младо парче, и си му родила две деца, преди да хвърли топа.

— Не говори толкова грубо. Не ми доказваш нищо друго, освен колко глупава съм била, че изобщо те приютих. Ти си господин Лоши Новини, честен кръст. Ти не си нищо друго, освен „аз“, „аз“, „аз“ и „дай“, „дай“, „дай“. Когато имах какво да ти дам, ти го дадох, макар да знаех, че нищо няма да получа в замяна. Сега, слава богу, нямам какво да дам. — Тя вяло посочва стаята с вехти мебели. През годините гласът й е придобил онази провинциална провлаченост, онова твърдоглаво спокойствие, с което провинцията не иска да даде онова, което градът желае.

— Кажи ми истината — моли се той.

— Току-що го направих.

— За момичето.

— Тя е по-малка от голямото момче. Скот, Анабел и после Морис през шейсет и шеста. Той беше закъсняло хрумване.

6 юни 1966.

Четири шестици.

— Не ме мотай, Рут, трябва да се върна в Брюър. Не ме лъжи. Очите ти се насълзяват, когато лъжеш.

— Очите ми се насълзяват, защото не мога да понасям да те гледам. Типично брюърско конте. Търговец. Като онези, които някога мразеше, помниш ли? И при това дебел. Поне когато те познавах, имаше тяло.

Той се разсмива, наслаждавайки се на наглостта й; нощта, прекарана с Телма, е направила тялото му по-устойчиво на обиди.

— Ти ли — казва той — ме наричаш дебел?

— Именно. А как ти стана толкова червено лицето?

— Това ми е слънчевият загар. Току-що се върнах от островите.

— О, Исусе, островите! Реших, че ще получиш удар.

— А твоят старец кога ритна камбаната? Какво му направи, чука го до смърт ли?

Тя го гледа втренчено известно време:

— По-добре да си вървиш.

— Скоро — обещава той.

— Франк почина през август седемдесет и шеста от рак. На дебелото черво. Дори не беше стигнал пенсионна възраст. Когато се запознах с него, беше по-млад, отколкото ние сме сега.

— Добре, съжалявам. Слушай, престани да ме изкарваш такъв гадняр. Разкажи ми за нашето момиче.

— Тя не е нашето момиче, Хари. Наистина направих аборт. Родителите ми го уредиха при някакъв лекар в Потсвил. Направо в кабинета му, а година по-късно едно момиче умря от последвалите усложнения и го вкараха в затвора. Сега момичетата си влизат в болница ей така.

— И очакват данъкоплатците да плащат — казва Хари.

— След това си намерих работа като дневна готвачка в един ресторант близо до Стойгис Куери, на изток оттук, а по това време съдържателка там беше братовчедката на Франк и едното доведе до другото. Скот се роди в края на 1960, миналия месец тъкмо направи деветнайсет, от онези коледни бебета е, дето винаги остават измамени с подаръците.

— След това момичето кога? Анабел?

— На следващата година. Той бързаше да създаде семейство. Майка му не му давала да се ожени, докато била жива, или както и да е, той обвиняваше нея.

— Лъжеш. Виждал съм момичето. По-голямо е, отколкото казваш. На осемнайсет е.

— Искаш ли да видиш свидетелството й за раждане?

Това сигурно е блъф, но той отговаря „не“. Гласът й омеква:

— Защо толкова си се въодушевил от момичето? Защо не си науми, че момчето е твое?

— Имам си момче. Той е достатъчно… — думите просто се изплъзват от устата му — лоша новина. — След това я пита рязко: — И къде все пак са те? Твоите момчета?

— Какво те засяга?

— Нищо особено. Просто се чудех защо ги няма тук да ти помагат с къщата.

— Морис е на училище, прибира се с автобуса в три. Скот ходи на работа в Мериленд, работи в един разсадник. Казах и на двамата с Ани — измъквайте се. Мястото беше подходящо за мен да дойда и да се скрия, но за млади хора тук няма нищо. Когато на нея и Джейми Нунемахер им хрумна този план да отидат да живеят заедно в Брюър, не можех да се противопоставя, въпреки че неговите хора бяха категорично против. Проведохме дълъг разговор и аз им казах, че в днешно време младите живеят заедно и че всъщност това е доста хитро. Те и без това знаят, че съм дърта курва, не ми пука какво си мислят. Съседите винаги са ни оставяли на мира и ние тях също. Франк и старият Бланкенбилър не си бяха говорили в продължение на петнайсет години, откакто започна да излиза с мен. — Тя усеща, че се е отклонила, и добавя: — Анабел няма да остане с това момче завинаги. Той е симпатичен, но…

— Съгласен съм — казва Заека, сякаш са поискали мнението му.

Вижда, че Рут е самотна и склонна да приказва, и се чувства неловко. Размърдва се върху стария черен диван. Пружините му скърцат. Отвън вятърът е задухал в друга посока и в къщата става течение, което кара пушекът във влажната камина да се вие вътре в стаята. Тя поглежда към мъртвата двойка в рамки, подобни на резбовани ковчези над главата му, и му доверява:

— Даже когато Франк беше още здрав, трябваше да кара автобусите, за да свързваме двата края. Сега давам големите ниви под наем и се опитвам да държа пущинака под контрол. Пущинакът и сметките за гориво.

И наистина, стаята е толкова студена, че не му е минало през ум да си свали тежкото палто.

— Е, да — въздиша той. — Трудно е.

Фрици, събудена от някакъв внезапен обрат в съня, който кара възглавничките на лапите й да потръпват, се изправя и се промъква към него, готова да се разлае, но вместо това отново се смъква върху килимчето, свивайки се доверчиво в краката му. С дългата си ръка Хари се пресята до библиотеката и взима снимката на дъщерята. Рут не се възпротивява. Той изучава бледото осветено лице в рамката от кафеникав картон; контрастирайки на странния размит син фон, приличащ на фалшиво небе, момичето гледа сякаш над него. Твърда и лъскава като плод заради гладката копринена повърхност на снимката, главата вместо да издава тайната си, става още по-загадъчна, като онези морски животни, осветени покрай дъсчената пътека на казиното. Устата е на Рут, особената горна устна, която бе забелязал във фирмата. Около очите й я има онази ъгловатост, въпреки че челото й е по-закръглено, отколкото на Рут, а косата й, пригладена и лъскава като за снимка, е по-малко своенравна. Той търси ухото, търси вдлъбнатинка на връхчето му, каквато има Нелсън, но за това косата й трябва да е вдигната. Носът й е толкова нежен и малък, ноздрите й се виждат изпод леко вирнатия му връх, така че долната част на лицето й изглежда по-масивна, но все още по детски закръглена. Кожата й е бледа, а в очите й има студена светлина, която може би идва от онези шведи и техния снежен свят; бе го зърнал в огледалото в банята на Мъркетови. Неговата кръв. Хари усеща, че заедно с Анабел повторно преживява онзи миг, когато идва нейният ред в нестройната ученическа редица да влезе в закрития със завеса ъгъл на гимнастическия салон, и внезапно заслепена, да позира за идните поколения, за годишника на училището, заради приятел и майка, заради самото време, което отминава, без да му обръщаме внимание. Появила се е възможност да притиснеш лицето си до празнотата и в случай че разсъждаваш правилно, да станеш звезда.

— Прилича на мен.

Рут се изсмива:

— Въобразяваш си.

— Не се шегувам. Когато дойде във фирмата за първи път, нещо ме впечатли — краката й може би, не знам. Това не са твоите крака — които тогава бяха едри и се извиваха като бял пламък, докато се разхождаше гола из стаята.

— Е, и Франк имаше хубави крака. Докато не се остави да надебелее, беше доста строен. Над метър и осемдесет, когато се изправеше. Явно си падам по високи мъже. Но нито едно от момчетата не наследи ръста му.

— Да, и Нелсън не наследи моя. Дребосък, досущ като майка си.

— Ти все още си с Дженис. Навремето я наричаше глупачка — напомня му Рут. Вече се е отпуснала, облегнала се е назад в люлеещия се стол и се поклаща, обутите й в чорапи стъпала се повдигат на пръсти, след това се спускат на пети, после пак на пръсти. — Защо ти разказвам всичко за живота си, след като ти не ми разказваш нищо за твоя?

— Доста е обикновен — казва той. — Не се чувствай огорчена, че останах с Дженис.

— О, Исусе, не, просто я съжалявам.

— Сестра — изрече той усмихнат, — всички жени са сестри, така ни казват сега.

Пълнотата се е наслоила по лицето на Рут на неравномерни порции и бучки, така че когато вдигне глава, гнездата на очите й сякаш са направени от кост. Някаква опрощаваща дяволитост е разсеяла враждебността от погледа й.

— Ани беше очарована от теб — споделя тя. — Няколко пъти ме попита дали съм чувала за теб, баскетболният герой. Казах й, че сме били в различни гимназии. Беше разочарована, че те е нямало, когато двамата с Джейми се върнали, за да вземат колата. Джейми се колебаел за някаква фиеста.

— Значи не мислиш, че Джейми е подходящ за нея?

— Засега. Но ти си го виждал. Съвсем обикновен е.

— Надявам се, че тя не…

— Ще тръгне по моя път ли? Не, всичко ще е наред, вече няма курви, само здрави млади жени. Възпитала съм я в невинност. Всъщност винаги съм си мислела, че самата аз съм невинна.

— Всички сме невинни, Рут.

Явно й харесва да изрича името й, трябва да внимава да не го споменава. Той връща снимката на мястото й и я изучава оттам, Анабел между братята й.

— А пари? — пита той, опитвайки се тонът му да е небрежен. — Ще й бъдат ли от полза малко пари? Бих могъл да ги дам на теб, така че да не се появят ей така, от нищото, или нещо такова, ако иска да учи например.

Той се изчервява, а мълчанието на Рут не му помага особено. Столът е спрял да се клати.

Най-после тя произнася:

— Предполагам, че на това му викат забавено плащане.

— Не е за теб, парите ще бъдат за нея. Не мога да дам много, искам да кажа, че не съм чак толкова богат, но ако две хиляди ще бъдат от значение… — той оставя изречението недовършено, очаквайки да бъде прекъснат. Не е в състояние да я погледне, това чуждо уголемено лице.

Гласът й, когато проговаря, е изпълнен с онази презрителна самоуверена дрезгавост, която бе чувал от нея преди много време, в леглото:

— Спокойно, не се притеснявай, няма да приема думите ти насериозно. Ако някога се окажа твърде притисната тук, мога да продам някоя от нивите край шосето, местните са вземали по пет хиляди на акър. Както и да е, Заеко. Повярвай ми. Тя не е твоя.

— Добре, Рут, щом казваш. — Изпитал облекчение, той се изправя. Тя също се изправя и душите им сякаш усещат как набъбналата им плът изчезва, младият мъж и жена, които живееха заедно незаконно на един етаж на Съмър стрийт, срещу голямата църква от жълт пясъчник, отново застават близо един до друг, изолирани от света и както и преди, стаята е нейната.

— Слушай — просъсква тя към него разпалено, изкривеното й лице блести, — няма да ти доставя удоволствието това момиче да е твое, дори да ставаше въпрос за един милион долара. Аз я отгледах. Двете сме прекарали много време заедно, а къде, по дяволите, беше ти? Видя ме в „Крол“ онзи път, но след това нямаше друг контакт. През всичките тези години знаех къде си, а ти пет пари не даваше какво се е случило с мен и с детето ми, не даваше пет пари за нищо.

— Ти беше омъжена — казва той меко. Моето дете: тук има нещо гнило.

— Точно така — продължава тя бързо. — За по-добър мъж, отколкото ти някога ще бъдеш, колкото и да се хилиш пренебрежително. Децата имаха прекрасен баща и си го знаеха. Когато той умря, животът ни продължи, сякаш все още го има, толкова силен беше. Не знам какво, по дяволите, се случва с жалкия ти живот там горе в Маунт Джъдж…

— Ще се местим — казва й той, — в „Пен Парк“.

— Прекрасно, точно там ви е мястото, при онези лицемери. Трябваше да зарежеш онази твоя глупачка преди двайсет години, за нейно добро, както и за твое. Но не го направи и сега можеш да се пържиш; пържи се и остави моята Ани на мира. Отвратително е, Хари. Когато си помисля, че ти си въобразяваш, че тя е твоя дъщеря, все едно я каляш с твоята мръсотия.

Той въздиша:

— Все още имаш нежен език.

Тя се сепва смутено, сивата й коса се е разрошила и тя я приглажда с длани, като че ли се опитва да смачка нещо в черепа си.

— Не би трябвало да ти говоря така, но е плашещо да се появяваш тук в скъпите си дрехи и да искаш да си присвоиш дъщеря ми. Караш ме да мисля, че ако не бях направила аборта, ако не бях позволила на родителите ми да постигнат своето, може би нещата щяха да са по-различни, може би сега наистина щяхме да имаме дъщеря. Но ти…

— Знам. Постъпила си правилно.

Усеща как тя се бори с желанието да го докосне, да го прегърне, да се остави да бъде смачкана в тромавата му прегръдка както някога. Той търси някаква заключителна тема. Неловко пита:

— Какво ще правиш, когато Морис порасне и напусне дома?

Сеща се за шапката си и я взема, прищипвайки мекото й бомбе с три пръста.

— Не знам. Ще поостана още малко. Каквото и да се случи, цената на земята няма да падне. Всяка година, която изкарам тук, означава спестени пари.

Той отново въздиша:

— Добре, щом е така. Ще бягам тогава. Наистина ли не ме лъжеш за момичето?

— Естествено, че не. Помисли внимателно. Да предположим, че е твоя. На този етап това само би я объркало.

Той примигва. Това признание ли е?

— Никога не съм бил добър в премислянето на нещата — отговаря.

Рут се усмихва. Четвъртитите вдлъбнатини над скулите й, гледани отгоре по този начин, бяха едно от първите неща, които бе забелязал в нея. Набита и грубовата, но някак добре сложена. Друго човешко сърце, което му бе казало, че е едно голямо зайче, там, навън, при паркинг автоматите, облени от неонова светлина, първия път, когато се срещнаха. Тогава през центъра на Брюър все още минаваха трамваи.

— На мъжете не им е нужно да бъдат добри в това. Те не могат да забременяват.

Кучето се беше раздвижило, когато се изправиха, и гласът на Рут вече е по-висок и по-сърдит. Сега Фрици ги извежда от стаята и чака, опашката й въпросително се поклаща, а носът й е заврян в процепа на вратата, която води навън. Рут я отваря и външната врата също, достатъчно широко, за да може да премине кучето, но не и Хари.

— Искаш ли чаша кафе? — пита тя.

Беше се разбрал с Дженис за един часа в „Шехнер“.

— О, боже, благодаря, но трябва да се връщам на работа.

— Само заради Анабел ли дойде тук? Не искаш ли да чуеш нещо за мен?

— Нали вече ми разказа за себе си.

— Дали имам гадже или не, дали някога съм се сещала за теб.

— Ами да, сигурен съм, че това би било интересно. Явно прекрасно си се справила. Франк и Морис и как беше другият?

— Скот.

— Именно. Освен това имаш всичката тази земя. Знаеш, че съжалявам, задето те оставих с такива проблеми тогава.

— Е — казва Рут провлечено и замислено и Хари може би чува гласа на покойния й съпруг.

— Предполагам, че сме напълно в състояние да създаваме собствените си проблеми.

Сега му се струва не само дебела и посивяла, но и объркана, със слама по пуловера и косми по бузата. Едно самотно космато чудовище. Той копнее да бъде отвъд двойната врата, в зимния въздух, където нищо не расте. Веднъж бе избягал, казвайки й: „Веднага се връщам“, но сега не може да каже дори това. И двамата знаят това, което хората не бива никога да узнаят, че няма да се срещнат отново. Той забелязва върху ръката й, която стиска дръжката на вратата, тъпичък златен пръстен, почти изгубен сред плътта на пръста й. Сърцето му лудо се разтуптява, хванато в капан.

Тя се смилява над него:

— Пази се, Заеко. Пошегувах се за дрехите ти. Добре изглеждаш.

Хари свежда глава, сякаш да я целуне по бузата, но тя казва „не“. Когато слиза от бетонната веранда, сянката й вече е изчезнала от черното стъкло на двойната врата. Сивотата на деня се е сгъстила, пуснала е няколко сухи снежинки, които няма да доведат до нищо, но се носят като прашинки пепел. Фрици припка с него до лъскавата синя селика и се налага да бъде разубедена от намерението й да скочи на задната седалка.

Тръгва, излиза от алеята и минава покрай пощенските кутии с надписи БЛАНКЕНБИЛЪР И МУТ. Хари лапва един „Лайф Сейвърс“ и се чуди дали не трябваше да изобличи блъфирането за свидетелството за раждане. Ами ако Франк е имал друга жена и Скот е негово дете от този брак? Ако момичето е толкова младо, колкото твърди Рут, не би ли трябвало все още да е в гимназията? Но, не, забрави, забрави, Бог не иска той да има дъщеря.

Чакайки го в силно затоплената предна зала на „Шехнерс“, заобиколена от нови плюшени мебели, Дженис изглежда дребничка и богата с карибския си тен, по-млада от своите четирийсет и три години. Когато я целува по устните, тя казва:

— Ммм. Карамел. Какво криеш?

— Лукът от обяд.

Тя заравя нос в ревера му:

— Миришеш на дим.

— Мани ме почерпи с пура.

Тя почти не слуша лъжите му, задъхана и възбудена от новините, които носи:

— Хари, Мелани се е обадила на мама от Охайо. Нелсън е с нея. Всичко е наред.

Докато тя обяснява, Заека гледа как устните й се движат, как бретонът й потрепва, как очите й се разширяват и стесняват и как от вълнение пръстите й подръпват наниза от перли, показващ се под реверите на палтото й, но точният смисъл на това, което говори, му се изплъзва, защото се сеща как, когато бе свел лице към това на Рут, в светлината на вратата бе видял един проблясък върху уморената кожа под очите й и му идва идиотската мисъл, че сълзите ни са винаги млади, че солената вода си остава същата, от люлката, както беше казала тя, до гроба.

Малката каменна къща, която купиха за 78 000 долара с намаление от 15 600, е сред четвърт акър обрасла с храсти земя, скрита в една асфалтирана уличка без изход, зад две къщи, които жителите на района наричаха пример за „Пен Парк претенциозност“ — високи имитации на стил Тюдор със заострени фронтони и покриви от червени керемиди и циментови блокчета, които стърчат под причудливи ъгли и нещо като мансарди в неоплантаторски стил от леки, тънки и жълти като лимонада тухли, а от другата страна с редица прозорци стил паладио[30], където Хари предполага, че се намира трапезарията.

Той вече се е разходил да разгледа имота си, търсейки слънчево кътче, където през пролетта да си направи градинка. Мястото зад къщата на мама Спрингър на Джоузеф стрийт се бе оказало твърде сенчесто. Той открива едно ъгълче, което може би ще свърши работа, ако се поизрежат няколко дъбови клона от дърветата на съседа му. Като цяло земята в това буренясало старо предградие е доста сенчеста, моравата му е наполовина покрита с мъх, който в тази мека зима е изсъхнал, но все още стои, още се държи. Хари се натъква и на малко циментово изкуствено езерце за рибки с боядисано в синьо дъно, което е сухо и посипано с борови иглички. Някой навремето е вдълбал осем мидички във влажния цимент на полегатия ръб. Какви ли не неща си купува човек заедно с новата къща. Брави за врати, первази за прозорци, радиатори. Всичко е негово. Ако беше риба, можеше да плува в това езерце, когато дойде пролетта. Опитва се да си представи момента, в който някой — мъж, жена или дете, или и тримата заедно, е закрепил черупките тук, под лятната сянка на дърветата, малко по-ниски от тези, които се издигат над него сега. Слабата зелена светлина пада навсякъде в неговия двор, накъсана от сенките на голите клони. Седейки тук, той усеща просмуканата обич, предавана от купувач на купувач. Къщата е строена през онова десетилетие на финансова депресия, но и на педантичност, през което е роден и Хари. Мек сив пясъчник е донесен от каменоломните далече на север в Даймънд Каунти и издялан и оформен от мъже, които са отделили нужното време, за да го направят като хората. По-късно, след войната, някой от собствениците е разбил стената откъм улицата и е пристроил разширение, обшито със застъпващи се дъски. Боята върху дъските под андерсеновите прозорци на помещението, което сега е кухнята на Дженис, се бели. Хари мислено отбелязва, че трябва да отреже клоните, които опират в къщата, за да намали влагата. Всъщност има няколко дървета, които могат изцяло да бъдат превърнати в дърва за огрев, но докато не се раззеленят през пролетта, не може да бъде сигурен кои от тях ще си отидат. Къщата има две камини — една в голямата дълга всекидневна и друга, свързана със същия димоотвод в малката стаичка отзад, която в мислите на Хари е неговата бърлога. Неговата бърлога.

Двамата с Дженис се преместиха вчера, събота. Пру трябваше да се прибере вкъщи от болницата с бебето и ако тях ги нямаше, ще може да се нанесе в спалнята им на Джоузеф стрийт, със самостоятелна баня, далеч от улицата. Освен това бяха решили, че може би суматохата ще смекчи болката на майката на Дженис от бягството им. Уеб Мъркет и останалите се върнаха от Карибите в четвъртък вечерта, както бе планирано, и в събота сутринта Уеб бе докарал един от камионите на фирмата си за покриви с разгъващи се стълби, привързани от двете страни, и им бе помогнал да се преместят. Рони Харисън бе казал, че трябва да отиде до офиса, за да се заеме с купищата документация, натрупали се по време на отпуска му: в петък вечерта беше работил до полунощ. Но Бъди Ингълфингър дойде заедно с Уеб и на тримата им отне не повече от два часа да преместят имуществото на Енгстръмови. Нямаха кой знае колко мебели, които можеха да нарекат собствени, предимно дрехи и махагоновото бюро на Дженис, както и няколко кашона с кухненско оборудване, спасено, когато предишната къща, която можеха да наричат собствена, беше изгоряла през 1969 година. Оставиха всички неща на Нелсън. Една от лесбийките излезе на верандата си и им помаха за довиждане: явно новините се разпространяват сред съседите дори когато хората не са приятели. Хари винаги се е канел да ги попита как е и защо. Разбира ги, че не харесват мъжете, и той самият не ги харесва особено, но защо да харесваш жените повече, щом си жена? Особено пък жени, които по цял ден удрят с чукове досущ като мъже.

Във вторник вечерта двамата с Дженис бяха купили мебели от „Шехнер“ и бяха поръчали да им доставят в петък нов цветен телевизор „Сони“ (на Заека не му се нрави идеята да вкарва още пари в японските джобове, но от „Консюмър Рипортс“ знае, че точно в тази област качеството им е недостижимо), двойка големи тапицирани сребристорозови кресла с облегалка за врата (винаги е искал кресло с облегалка за врата, мрази да му става течение на врата, много хора са умрели от това) и огромен матрак с пружини в метална рамка, без странична дъска. Това легло тримата с Уеб и Бъди занасят на горния етаж в задната стая, в която част от тавана е скосен, но има място за огледало, ако решат да сложат, на празната стена до вратата на дрешника, а креслата и телевизорът отиват не във всекидневната, която е твърде голяма, за да я обзавеждат още в началото, а в много по-уютната стаичка точно до нея, бърлогата. Винаги е искал да има бърлога, място, където хората трудно да могат да се доберат до него. Това, което особено му харесва в тази малка стая, освен камината и вградените рафтове, където могат да се държат книги и дреболиите, и порцелановите сувенири на мама Спрингър, след като умре, а в шкафовете отдолу — алкохол (дори има място за малък хладилник, когато му дойде времето), са зелено-оранжевият десен на мокета, който му напомня за пискюлите на мажоретките, и малките високи прозорци, чиито капаци се отварят и затварят и са направени от ромбовидни ламаринени плоскости като по картинките в книжките с приказки. Мисли си, че в тази стая би могъл да започне да чете книги вместо само списания и вестници и да изучава по малко история примерно. За да се влезе в бърлогата, трябва да се слезе едно стъпало под нивото на дъсчения под на всекидневната и тази малка разлика в плоскостта му намеква за многото промени и нови навици, които сега е възможно да се появят в живота му като нови клонки, покарали от подкастрено дърво.

Задънената уличка, на която се намира тяхната къща, е пресечка на Франклин Драйв, пощенският им адрес е „Франклин Драйв“ 14, а самата пресечка си няма име. Трябва да я кръстят „Енгстръм Уей“. Уеб беше предложил „Алея Енгстръм“, но на Хари му беше дошло до гуша от алеи от годините, прекарани в Маунт Джъдж, и му стана неприятно от предложението му. Първо ти казва да си продадеш златото прекалено рано, после чука жена ти, а сега унижава къщата ти. Хари никога не е живял на адрес с толкова малък номер — 14, но пощальонът с малкия си джип, боядисан в червено, бяло и синьо, знае коя е къщата им. Вече дори бяха получили поща — рекламни материали, изпратени до ЖИВЕЕЩИТЕ, натрупали се, докато са били на Карибите, а в събота, около един и половина, след като Уеб и Бъди си бяха тръгнали, а Дженис и Хари подреждаха в кухнята лъжици и тигани, които бяха забравили, че притежават, капакът на пощенската кутия издрънча и върху голия под на предния коридор тупнаха картичка и бял илик. Пликът, един от онези дълги обикновени пликове с марка, които се купуват в пощата, нямаше адрес на подателя и бе с клеймо от Брюър. Беше адресиран просто до г-н Хари Енгстръм, със същия наклонен почерк с печатни букви, като на изрезката за Скийтър миналия април. Изрезката в този плик е много малка, а същата уверена ръка, написала адреса, е изписала с учителски почерк с химикалка под горния ръб ОТ ГОЛФ МЕГЪЗИН, ГОДИШЕН ПРЕГЛЕД. Статията гласеше:

СКЪПОСТРУВАЩА ПТИЦА

Доктор Шърман Томас сготвил собствената си гъска, когато убил една гъска от канадски вид на конгрес на крикет клуба. Съдът отсъдил глоба от 500 долара за постъпката.

Дженис се беше изсмяла пресилено, четейки до него в кънтящия гол коридор, който води през бял свод в дългата всекидневна.

Той я бе погледнал виновно и се бе съгласил с неизречената й мисъл.

— „Телма“.

Беше се изчервила. Само минути по-рано бяха изпълнени със сантиментален възторг към един стар миксмастър, който проработи, след като бе прекарал десет години на тавана на мама Спрингър. Сега тя беше изтърсила:

— Никога няма да ни остави на мира. Никога.

— Телма ли? Разбира се, че ще ни остави, нали такава беше уговорката? Тя беше категорична. Ти не беше ли с Уеб?

— Да, разбира се, но думите не значат нищо за една влюбена жена.

— Кой? Ти в Уеб ли?

— Не, глупчо. Телма. В теб.

— Тя ми каза, че обича Рони, въпреки че не ми е ясно защо.

— Той е насъщният й хляб. Ти си нейният мъж — мечта. Наистина я възбуждаш.

— Звучиш изненадана — казва той обвинително.

— О, не че мен не ме възбуждаш. И аз виждам какво харесва в теб, просто… — Тя се беше извърнала, за да скрие сълзите си. Навсякъде, където се обърне, има плачещи жени. — … просто досаждането. Да знаеш, че тя е изпратила онова другото писмо тогава, да си представиш как ни наблюдава през цялото време, дебнейки сгоден момент… Те са зли хора, Хари. Не искам да ги виждам повече.

— Е, хайде, хайде. — Той я беше прегърнал, в сводестия коридор. Сега му харесва, когато е притеснена и сбърчила нервно чело, дъхът й е горещ и някак накъсан от тревога. В такива моменти я чувства най-близка, като крайъгълния камък на неговото богатство. Навремето, когато изпадаше в подобно състояние, страхът й го заразяваше и той бягаше, но на тази средна възраст му е така ясно, че никога няма да избяга, че може да й се присмее, да се подиграе на твърдоглавата си награда.

— Те са точно като нас. Това беше просто една почивка. В реалния живот са много консервативни.

Дженис беше избухнала:

— Бясна съм, че започва да флиртува толкова скоро. Те никога няма да ни оставят на мира, сега, когато имаме къща. Докато бяхме при мама, поне бяхме защитени.

Това беше вярно — Харисънови и Мъркетови, и Бъди Ингълфингър, и високата му нова приятелка с къдрава коса, която вече носеше вдигната на стегнати плитки, украсени с африкански мъниста като жената в „Десет“, действително дойдоха снощи в първата вечер на Енгстръмови в новата къща. Донесоха бутилки с шампанско и бренди и стояха до два часа, така че неделята имаше горчив и виновен вкус. Хари все още не си е изградил навици в тази къща, без навици и старите мебели на мама Спрингър, които да го предпазват, животът му се разпръсква безцелно във всички посоки и му се струва, че накъдето и да тръгне, със сигурност ще падне.

Другото писмо, което дойде по пощата в неделя, картичката, беше от Нелсън:

Здравейте, мамо и татко,

Пролетният семестър започва на двайсет и осми, така че съм в добра форма. Трябва ми подписан чек за 1087 долара (397 такса обучение, 90 обща такса, 600 допълнителна такса за студенти извън Охайо) плюс дневни пари. 2000–2500 долара би трябвало да стигнат. Ще звънна, когато имам телефон. Мелани ви поздравява.

Обич, Нелсън

От другата страна на картичката имаше модерна тухлена сграда с някакви големи облицовани плочки върху покрива, подобни на отдушници на климатична инсталация, с табели като АДМИНИСТРАТИВНА СГРАДА, ДЪРЖАВЕН УНИВЕРСИТЕТ, КЕЙН. Хари бе попитал: „А Пру? Хлапето стана баща, а май не знае“.

— Знае, просто не може да направи всичко наведнъж. Казал е на Пру по телефона, че ще дойде веднага щом се регистрира, за да види бебето и да върне колата, която взе. Въпреки че бихме могли да му я оставим да я ползва засега, Хари.

— Това си е моята корола!

— Той прави това, което ти искаше да направи — връща се в колежа. Пру го разбира.

— Разбира, че се е свързала с безнадежден некадърник — беше казал Хари, но не вложи чувства в изказването си. За момента хлапето не представляваше заплаха за него. Хари бе господарят на замъка.

Днес е неделята, в която се провежда състезанието за купата. Дженис се опитва да го вдигне за църква, ще води майка си, но има твърде тежък махмурлук и иска да се върне обратно в утробата на съня, който сънуваше, съня, в който участваше някакво момиче, млада жена, която никога преди не беше виждал. Жената е с тъмна коса, запознали са се на някакъв купон и са заедно в малка баня. Не си говорят, но между тях има близост, сякаш току-що са правили секс или всеки момент ще правят секс, сексът е нещо сигурно и много непринудено, но не се случва точно в този момент. Подът, съставен от множество малки квадратни плочки, е някак под ъгъл под тях, ограниченото пространство на банята ги притиска като малката купичка около пламъка на постоянно горящата запалка за пури в стария цигарен магазин в центъра. Щастието от нова връзка. Той иска то да продължава, да трае, но вече е буден и не може да потъне обратно. Тази спалня с яркия скосен таван е странна. Трябва скоро да си купят пердета. Ще се справи ли Дженис? Бедната непохватна женичка, никога не й се е налагало да върши кой знае какво. Той си приготвя закуска от единствения портокал в почти празния хладилник и от малкото солени ядки, останали от снощното празненство, и чаша разтворимо кафе с топла вода направо от крана. В тази къща, също като в Уебовата, кранчетата са с една ръчка, с формата на тънък пенис, ужилен от пчела на връхчето. Хладилникът бе включен и едно от нещата, които му повлияха при покупката, бе, че има автоматична машинка за лед, която произвежда кубчета с формата на полумесец с цели кофи. Въпреки че старият миксмастър работи, той не е забравил обещанието си да купи на Дженис кухненски робот „Кузинарт“. Може би й е трудно да сложи храна на масата заради старомодната кухня на мама Спрингър. Той уморено броди из къщата, радвайки се на чугунените радиатори, месинговите резета на прозорците, стилните малки осмоъгълни плочки в банята и вратите с дръжки с формата на топки и с ключалка. Тези незначителни елементи на купеното от него ярко изпъкват поради липсата на друго обзавеждане и скоро ще станат невзрачни с шумния ход на дните. Сега са голи и девствени.

На горния етаж в килер със скосен таван, до стаята, която вероятно е била спалня на момчета — стените й са надупчени от десетки кабарчета и белязани с късчета скоч за закачването на плакати — той открива купчина стари броеве на „Плейбой“ и „Пентхаус“ от началото на седемдесетте. Донася отвън, изпод стълбите на кухнята под бавно въртящия се електромер, една от големите зелени пластмасови кофи за боклук, който двамата с Дженис купиха вчера от „Шуър Валю“, но преди да изхвърли всяко списание, Заека го прелиства, разглеждайки снимката в средата, месец след месец, година след година и гледа как замаскирането намалява, а срамните косми отпърво надничат, а после кипват, и тези млади жени, съвършени като автомобилни корпуси, оставят комбинезоните си да се разтварят отпред и се вият по диваните от леопардова кожа, така че най-после очите на редовния читател да могат да се насладят на пълния им позор и съкровище. Някаква невидима сила месец след месец през сезоните на всяка година нежно разтваря безупречните им бедра все по-широко, така че някъде в броевете от 1980 година е постигнат конституционният триумф на разтворената катеричка и гърдестите момичета от Тексас, Хаваите и Южна Дакота с дързък поглед отдават на светлините и на камерата своя вертикален розов отвор, който сякаш също гледа от някакъв кървавочервен долен свят, на границата на красивото. Едно пълно разкриване, което въпреки това действа като бариера към някаква тайна отвъд, отвътре, все още неразкрита, докато зимната светлина избледнява зад мълчаливия прозорец. Отвън една катеричка гледа — сивото й гръбче е извито, черното й око е нащрек. Природата забелязва. Хари е навсякъде. Дървото, което се протяга толкова близо до къщата, сигурно е череша, кората му е на пръстени. Катеричката, самата тя обект на наблюдение, хуква нанякъде.

С купчина списания кофата е прекалено тежка за вдигане. Цели тонове разголени полови органи. Той я влачи до долния етаж. Дженис се прибира след два, обядвала е с майка си, Пру и бебето.

— Всички изглеждаха в добро настроение — докладва тя, — включително и бебето.

— Бебето има ли си име вече?

— Пру попитала Нелсън какво мисли за Ребека, но той категорично не е съгласен. Сега тя се чуди за Джудит. Така се казва майка й. Казах й да забравят името Дженис, аз самата никога не съм го харесвала.

— Мислех, че мрази майка си.

— Не я мрази, просто не я уважава особено. Мрази баща си. Но той на два пъти й се обаждал по телефона и звучал, как се казваше, примирително.

— О, чудесно, може да дойде и да ни помага във фирмата. Може да ни оправи парната система. Какво мисли Пру за това, че Нелсън избяга точно в навечерието?

Дженис си сваля шапката, пухкава виолетова барета с хлабава плетка, която носи през зимата и която заедно с кожуха от овча кожа я правят да изглежда като мургаво дребно войниче, тръгнало на война. Косата й щръква от статичното електричество. В празната всекидневна тя няма къде да остави шапката и я хвърля върху белия перваз на прозореца.

— Ами — казва тя — интересно разсъждава по въпроса. Засега казва, че даже е доволна, че го няма, защото би бил още една грижа. Като цяло чувства, че е искал да направи точно това — да си изчисти лайната. Точно така се изрази. Мисля, че съзнава, че го е притиснала. Смята, че щом си вземе дипломата, ще се чувства много по-комфортно със себе си. Изобщо не изглеждаше притеснена да не го изгуби завинаги, или нещо такова.

— Аха, какво ли трябва да направи в днешно време човек, за да бъде упрекнат?

— Те са много толерантни един към друг — казва Дженис — и мисля, че това е хубаво.

Тя се отправя към горния етаж и Хари я следва плътно, уплашен да не я загуби в огромния им нов дом. Пита:

— Ще отиде ли там да живее с него в някакъв апартамент или какво?

— Мисли, че ако отиде там с бебето точно сега, просто ще го хвърли в паника. А и, разбира се, за мама ще е много по-добре, ако остане.

— Пру изобщо ли не се сърди за Мелани?

— Не, твърди, че Мелани ще се грижи за него заради нея. Те не изпитват такъв тип ревност като нас, ако може да им се вярва.

— Ако.

— Като говорим за това — Дженис оставя палтото си на леглото и се навежда, вирвайки задник, за да си свали ботушите, — Телма беше оставила съобщение при мама дали двамата с теб искаме да отидем у тях на вечеря и да гледаме мача за суперкупата. Предполагам, че и Мъркетови ще са там.

— И ти какво каза?

— Отказах. Не се притеснявай, бях доста любезна. Казах, че сме поканили мама и Пру да гледаме мача вкъщи на чисто новото „Сони“. Вярно е. Поканих ги. — Останала само по чорапогащник, тя се изправя и слага ръце на талията на черния си костюм за църква, сякаш го предизвиква да си признае, че предпочита да излезе и да прекара вечерта с онази шумна тълпа, отколкото да остане вкъщи със семейството си.

— Добре — казва той, — всъщност не съм виждал…

— О, и нещо много тъжно. Мама научила от Грейс Стул, която явно е близка приятелка на лелята на Пеги Фознахт, че докато сме били в отпуск, Пеги отишла при лекаря си за профилактичен преглед и до вечерта вече я били закарали в болница и й ампутирали едната гърда.

— Боже мой! — Гърда, която той бе смукал. Бедната Пеги.

Перната от пръста на Господ. В крайна сметка животът се оказва твърде голям за нас.

— Естествено, казали са й, че всичко са изчистили, но те винаги говорят така.

— Напоследък имаше вид, сякаш се е запътила към някакво нещастие.

— Беше плашеща. Трябва да й се обадя, но няма да е днес.

Дженис се преоблича в гащеризон, за да чисти къщата. Казва, че предишните наематели са я оставили да потъне в мръсотия, но той не бе забелязал нищо, освен списанията. Никога не е била маниачка на тема чистота, където и да са живели по-рано. Невъзпрепятстваната от пердета зимна светлина се отразява в голия под и празните стени, посребрява бельото й и придава на ръцете и раменете й някаква особена жизненост. Те приличат на стрелкащи се риби, преди да изчезнат в една негова стара риза и изяден от молци пуловер. Зад нея е новото им легло, неоправено, още неизползвано за чукане — снощи бяха твърде пияни и изтощени. Всъщност не са се чукали от онази нощ на острова. Той раздразнено я пита какво става с неговия обяд. Тя отговаря:

— О, не си ли намери нещо в хладилника?

— Имаше един портокал. Изядох го на закуска.

— Помня, че купих яйца и нарязана шунка, но предполагам, че Бъди и как й беше името…

— Валери.

— Не мислиш ли, че косата й беше доста откачена? Мислиш ли, че взема наркотици? Сигурно са сложили всичко в онзи омлет, дето си го правиха посред нощ. Това не е ли признак за пристрастеност, този свръх апетит? Сигурна съм, че има малко сирене, Хари. Не можеш ли да изкараш с малко сирене и бисквити, докато изляза да купя нещо за мама по-късно? Не знам какво е отворено тука в неделя. Не мога непрекъснато да тичам до Маунт Джъдж и да харча бензин.

— Така е — съгласява се той и се примирява със сирене и бисквити и една бира „Шлиц“, останала от трите опаковки по шест, които Рони и Телма бяха донесли. Уеб и Синди бяха донесли брендито и шампанското. През целия следобед той помага на Дженис с чистенето, мие прозорците с препарат и забърсва дървенията, докато тя мие подовете, и дори изстъргва мивките в кухнята и банята. Тук имат баня и на долния етаж, но той не знае откъде да купи тоалетна хартия с отпечатани комикси. Дженис е докарала с мустанга машината за полиране на майка си, както и малко паста „Бучър“, и той втрива восъка в дългия бледожълт под на всекидневната във всяка спирала на дървесината, всеки леко изпъкнал пирон и стари следи от токчета в неговата, неговата къща. Докато полира восъка с кръгови движения, в празното му съзнание се щурат няколко натрапчиви мисли — когато човек върши физическа работа, съзнанието му често му играе шеги. Снощи не престана да се чуди дали другите две двойки бяха продължили според уговорката, дали се бяха разменили, Рони и Синди би следвало да го правят за втори път, след като двамата с Дженис си тръгнаха. Те наистина се държаха доста интимно, сякаш четиримата представляваха ядрото на компанията, а Енгстръмови и бедният Бъди, и онази гладна Валери някак са вторият ешелон или представители на Третия свят. Телма бе пила повече от обикновено, бледата й кожа блестеше, напомняйки му за вазелин, въпреки че когато й бе благодарил, че му е изпратила изрезката за гъската, тя го бе зяпнала, а после бе погледнала към Рони и после отново към него, сякаш е ненормален. Предполага, че всичко ще излезе наяве, че рано или късно ще разбере какво се е случило, след като си тръгнаха, хората не могат да пазят тайни. Неприятно му е обаче, като си помисли, че Телма може да позволи на Уеб да направи с нея всичко, което двамата бяха правили, или че Синди би искала отново да го направи с Рони и би повдигнала тежката си гърда с майчинска ръка така, че този приказлив кретен да може да я смуче и после да се хвали. С плешивото си теме Харисън прилича на голямо бебе. Няма смисъл да се пазят тайни, така или иначе всички скоро ще умрем и без това вече сме сред оцеляващите, хлапетата са навсякъде — правят музика, предават новините. След онази среща с Рут се чувства, като че ли са му ампутирали нещо, цял един свят, гледан с периферното зрение, е изтрит. Дженис потропва зад него с машината за полиране, която издава силен вой, а стрелкащите се в ума му мисли му напомнят за някаква статия, която бе чел миналата година във вестника или в „Таймс“ за теорията на професор от Принстън, че в древни времена боговете говорели директно на хората през лявата или може би беше през дясната половина на мозъка. Явно са били като роботи с приемници в главите, през които им казвали какво да правят, и после по някое време, горе-долу по времето на древните гърци или асирийци, системата се развалила, батериите се изтощили и заповедите не се долавяли, въпреки че все още имаме някакви проблясъци и именно затова понякога ходим на църква. С всичките тези негри и педали на ролкови кънки със слушалки на ушите се връщаме на същото положение. Нощем, точно преди да се унесе, чува гласа на мама ясно като шепот от ъгъла на стаята, да казва: „Хаси“ — име, мъртво като момчето, което наричаха така. Може би мъртвите са богове, със сигурност има нещо доброжелателно у тях, освобождават ти място. Това, което човек губи, докато остарява, са свидетелите, онези, които са те наблюдавали от самото начало и са изпитвали загриженост като твои пазители. Мама, татко, старият Спрингър, бебето Беки, добрата стара Джил (може би сънят му беше свързан с онзи път, когато я беше обладал внезапно, само дето нейната коса не беше тъмна. Сънят беше толкова жив. Няма нищо по-хубаво от една нова връзка), Скийтър, господин Абендрот, Франк Байер, съвсем наскоро и Мами Айзенхауер, Линдън Джонсън, Джон Кенеди, Скайлаб, гъската. Майката на Чарли и Пеги Фознахт вече са на път, дъщеря му Анабел Байер, изтрита заедно с целия онзи свят, който наблюдаваш с периферното си зрение, както в „Междузвездни войни“ унищожавала цели планети. Като че ли колкото повече мъртъвци познаваш, има толкова повече живи, които не познаваш. Сълзите на Рут, когато си тръгваше. Може би Бог съществува във Вселената, както солта в океана, за да придава вкус. Така и не можеше да разбере защо хората не могат да пият солена вода, едва ли е по-лошо от това да смесиш кока-кола с картофен чипс.

Зад себе си чува как Дженис непохватно блъска машината в первазите на дюшемето при всяко движение и му минава мисълта защо ли се стараят толкова, опитват се да не изпаднат в паника, тук, в тази къща, където изобщо не би трябвало да са, толкова далеч от Джоузеф стрийт. Изгубени в пространството. Сигурно така се чувстват душите, когато се събудят в тялото на някое бебе; толкова далеч от Рая — не само уплашени, така че да се разплачат, но и виновни, виновни. Трябва да запълнят тази огромна празнина. Парите, които ще бъдат необходими, за да запълнят тези стаи с мебели, след като доскоро си имаха всичко безплатно. Сам се е разорил. А вноските по ипотеката? 62 400 долара при 13,5 процента прави 2500 само от лихвата. По 700 месечно през следващите двайсет години, глозгащи от основния капитал, докато Хари не стане на шейсет и шест. Какво беше казала Рут за най-малкото? 6/6/66? Странна работа са цифрите — не лъжат, но могат да мамят. Всички тези неща, които вече никога няма да може да прави — да види как Синди се излята върху леопардова кожа като онези курви от „Пентхаус“, и как застава на четири крака пред нея и просто лиже, лиже, лиже.

Снощи Бъди беше толкова пиян, че очилата му със сребърни рамки се бяха замъглили, но той се обърна към него и каза, че осъзнава колко налудничаво е всичко, че знае как хората говорят, че тя е по-висока от него и има три деца, и така нататък, но Валери наистина бе жената за него. „Тя е единствената, Хари.“ Каза го със сълзи на очи. Голямата клюка от „Летящия орел“ беше, че Дорис Кауфман смята да се омъжва повторно за някакъв тип, който Заека бегло познаваше — Дон Еберхарт, който бе забогатял, изкупувайки недвижими имоти в центъра на града, когато никой не ги искаше преди петролната криза. Животът е прекрасен, нали така казват.

В пет часа светлината още се бави зад прозорците, застоява се по ръба на белите первази, докато привършват, по това време на годината дните се удължават. Планетите следват пътя си, независимо от всичко. В прясно полирания коридор в подножието на стълбите той докосва Дженис по брадичката, където плътта й е омекнала, но не отблъскващо, и предлага да подремнат горе, но тя го целува топло и забързано, припряността й убива топлотата на целувката, и му казва:

— О, Хари, предложението е много примамливо, но нямам представа кога ще дойдат, всичко зависи от това дали мама ще полегне следобед, наистина ми изглежда болнава. А и храненето на бебето. Освен това още не съм напазарувала. Не дават ли мача за суперкупата?

— Чак в шест е. Ще се играе на Западния бряг. Има някакъв подгряващ мач от четири и половина, но не си струва. Исках да гледам откритото първенство на „Феликс“ в два и половина, но ти така се беше втурнала да чистиш заради майка си.

— Трябваше да ми кажеш. Щях да си изчистя сама.

Когато тя излиза с мустанга, той се качва горе, защото долу няма къде да се легне. Надява се пак да види катеричката, но животинчето е изчезнало. Винаги бе смятал, че катеричките спят зимен сън, но може би тази зима е прекалено мека. Слага ръцете си на един радиатор, негов, и с гордост и задоволство усеща как излъчва топлина. Ляга върху новото им легло с квакерската покривка, която купиха от Маунт Джъдж, и заспива почти веднага. В съня му двамата с Чарли са изпаднали в беда в агенцията, изключително важни документи с някакви данни са се изгубили, а в изложбената зала, където би трябвало да са новите коли, в бетонния под има само неравни кратери, внимателно боядисани на ивици и звезди. Той се събужда ужасно изплашен. Чул е още една приглушена експлозия. Дженис затваря вратата на долния етаж. Вече е след шест.

— Отидох чак до стадиона, за да намеря отворен минимаркет. Нямаше нищо прясно, естествено, но взех четири замразени китайски вечери, които на картинките върху кутиите изглеждат добре.

— Тези боклуци не са ли фрашкани с химикали? Нали не искаш да отровиш кърмата на Пру?

— И ти купих купища пушена наденица, яйца, сирене и бисквити, така че спри да се оплакваш.

Дрямката, която при първоначалното събуждане бе усетил като удар в лицето с топка мокри дрехи, започва да прониква в костите му и да го разведрява. Тъмнината е изтрила втренчената дълбина на деня; в своите рамки прозорците приличат на черни фотографски плаки. Телма и Нелсън са там, отвън, обикалят, искат да се наместят вътре. Дженис е накупила от минимаркета продукти за трийсетина долара и докато пълни яркия хладилник, вижда, че в един ъгъл има още две бири, които са убягнали на снощните лешояди. Дори му е купила кутия солени фъстъци за 1,29 долара, за да си хапва, докато гледа мача. През първото полувреме отборите се люшкат напред-назад. Иска „Стийлърс“ да паднат, не му харесва какво направиха с „Ийгълс“, във всеки случай не харесва победителите. Подкрепя „Рамс“, както подкрепяше и афганистанските бунтовници срещу съветската военна машина.

В почивката след полувремето момичета в пъстроцветни рокли и младежи, които приличат на педали в раирани ризи, танцуват, докато кажи-речи хилядата членове на калифорнийски духов оркестър имитират старите бигбендове с фалшива помпозност. Хлапетата се опитват да докарат джазови движения, но не улавят ритъма, онази еднотактова пауза върху петите и след това завъртането. Вместо това се кълчат като на дискомузика. После едно момиче с прическа а ла „Андрю Систърс“ изпява „Сантиментално пътуване“, но не успява да вложи душата на Дорис Дей от войната през четирийсетте, а и как би могла? Няма война. Всички тези хлапета са родени, можеш ли да повярваш, най-рано около 1960, и което е още по-лошо, вече са сексуално зрели. На припева „Всички на борд“ те се извиват заедно в нещо, което би трябвало да е вълна, и след това изваждат там, в безоблачната Калифорния, някакви проблясващи табла като от метално фолио, които би трябвало да са слънчеви панели. „Енергията е хора“, пеят те, „Хората са енергия.“ На кого му трябва Хомейни и неговият петрол? На кого му трябва Афганистан? Да го духат руснаците. Да го духат и японците, ако става на въпрос. Ще се оправим сами, от море до друго искрящо море.

Изморен от това да седи сам в бърлогата си и да гледа заедно с един милион други глупаци, Хари отива в кухнята за втората бира. Дженис седи на масичката за карти, която майка й й беше дала назаем с неудоволствие, въпреки че никога не играе на карти, освен в Поконос.

— Къде са ни гостите? — пита той.

Дженис седи, притопля китайските вечери и чете някакъв брой на списание „Красив дом“, който явно е купила в минимаркета.

— Явно са заспали. Прекарват по-голямата част от нощта на крак. В известен смисъл, Хари, цяло щастие е, че вече не сме там.

Присвива устни от горчивия вкус на бирата. Вкиснало зърно. Мъжете обичат своята отрова.

— И, предполагам, че да живея в тази къща само с теб, е най-добрият начин да отслабна. Никога не успявам да се нахраня.

— Ще бъдеш нахранен — казва тя, обръщайки една лъскава страница.

У Хари се надига ревност към списанието, към любовта към къщата, която усеща, че нараства у нея, и започва да се оплаква:

— Това е като да чакаш от умрял писмо.

Тя му хвърля тъмен, но не съвсем враждебен поглед.

— Мисля, че напоследък получи достатъчно писма от умрели, че да ти държи влага поне десет години.

От тона й се досеща, че има предвид Телма, но в момента това е далеч от ума му.

Гостите им пристигат чак в началото на последната част на мача, точно след като вече отчаяният Брадшоу е подал дълъг пас към Столуърт. Получател и защитник скачат заедно във въздуха и щастливият нападател театрално улавя топката. Заека все още има чувството, че „Рамс“ ще спечелят. Дженис се провиква, че мама и Пру са тук. Мама Спрингър започва да дърдори в коридора, докато сваля палтото си от норки, за шофирането през Брюър, където почти не се движели коли, според нея вероятно заради мача. Тя учи Пру да кара крайслера и Пру се справила много добре, щом разбрала как да преместят седалката назад. Не била осъзнала колко дълги крака има Пру. Самата Пру, притиснала един увит в розово вързоп към гърдите си, за да го предпази от студа, изглежда изморена и отслабнала в лицето, но някак по-стегната, като добре опънато легло.

— Щяхме да дойдем по-рано, но пишех писмо на Нелсън и исках да го довърша — извинява се тя.

— Малко съм притеснена — продължава да говори мама Спрингър. — Навремето казваха, че е лош късмет да се води бебе на гости, преди да е кръстено.

— О, мамо — казва Дженис. Тя гори от нетърпение да покаже на майка си почистената къща и я повежда към горния етаж, въпреки че единственото осветление там идва от едни четирийсетватови неоколониални стенни лампи, в които предишните собственици бяха оставили да изгорят твърде много крушки.

Докато Хари отново се настанява пред телевизора в едно от своите сребристорозови кресла с облегалка за врата, чува как старата дама потропва точно над главата му, разглеждайки, тършувайки из стаята, където може би някой ден ще трябва да дойде да живее. Предполага, че Пру е с тях, но стъпките по тавана не са толкова много и Тереза тихо слиза по единичното стъпало, влиза в бърлогата му и поставя в скута му това, което е чакал. Продълговатият малък посетител, омотан като пашкул. Бебето сляпо показва профила си в тръпнещите ивици цвят, които струят от телевизора, миниатюрният шев без конци на затворения клепач е наклонен, устничките, издадени напред под копчестото носле, сякаш в благовъзпитано презрение, тя знае, че е добродетелна. От извивката на черепа й се усеща, че е жена, това си личи от първия ден. С това си е проправила път, за да бъде сега там, в скута му, в прегръдките му — едно истинско присъствие, леко като перце, но живо. Пленник на съдбата, жадувана от сърцето — внучка. Негова. Още един пирон в ковчега му. Неговия.

1

Работник в печатница. — Б.пр.

2

Игра на думи с галон — мярка за течности, и галеон — кораб галера. — Б.р.

3

Буквално „изглед към града“. — Б.пр.

4

По името на връх в Тексас. — Б.пр.

5

При голфа — неопределен брой къси удари, обикновено на затревената част със стик №7, 8 или 9. — Б.пр.

6

Термин в голфа — удар, при който траекторията на топката има формата на банан. — Б.пр.

7

Хипита. — Б.пр.

8

По името на някаква птица, вероятно малък ястреб, която първият землемер видял и взел за знамение. — Б.пр.

9

Ида Лупино — американска актриса. — Б.пр.

10

Гурмани (англ.) чревоугодници. — Б.пр.

11

Майстор (гр.). — Б.пр.

12

Боксьор — участник в антифеодално движение в Китай в края на XIX век. — Б.р.

13

Става въпрос за острова, на който Тед Кенеди е катастрофирал, докато е карал пиян. При злополуката спътничката му в колата се е удавила, но семейството му се е опитало да прикрие инцидента, като първоначално дори са твърдели, че колата е била управлявана от нея и че Тед Кенеди изобщо не е участвал в произшествието. — Б.пр.

14

Бира. — Б.пр.

15

Менонити — секта, отричаща напредъка на технологиите и цивилизацията. — Б.пр.

16

На гръцки — внуче. — Б.пр.

17

Става въпрос за краля на Иран преди ислямската революция. — Б.пр.

18

Овесени ядки или бисквити, продукт на едноименна фирма. — Б.пр.

19

На английски език думата означава благоразумие, предпазливост. — Б.пр.

20

Кругеранд — от С. Н. Кругер (1825–1904) + ранд — парична единица в Южна Африка. Златна монета, сечена в Южноафриканската република. — Б.р.

21

Хълк — американски филмов герой, надарен с неестествена сила. — Б.р.

22

През 1977 г. при студентски размирици полицията разрушава градчето от палатки и арестува 193 активисти. — Б.пр.

23

Румънски тенисист, роден през 1946 година, два пъти №1. — Б.пр.

24

Коктейл от бърбън, ментов ликьор и захар. — Б.пр.

25

ERA — Equal Rights Amendment (поправка за равни права). — Б.пр.

26

Y.M.C.A. (Young Menʼs Christian Assosiation) — Асоциация на младите християнски мъже (АМХМ). — Б.пр.

27

NAACP (National Assosiation for the Advancement of Colored People) — Национална Асоциация за подпомагане на цветнокожите. — Б.пр.

28

От гръцки — „майстор“. — Б.пр.

29

Менонити — членове на Анабаптистка църква, известни със своя скромен начин на живот и пацифизъм. — Б.пр.

30

Андреа Паладио (1508–1580) — италиански архитект, чийто стил се базирал на класицизма на древния Рим. — Б.пр.

Content

Джон Ъпдайк
Заека богат
Енгстръм-Заека #3

I

II

III

IV

V

1