Володимир Кузнєцов

Закоłот

Невимовні культи

Зміст

Від автора • 7

175 GES (1440 NMA). Заколот • 11

159 NMA. Дім з розбитого каменю • 57

175 GES/1092 ABM. Unaussprechlichen Kulten • 83

138 GES. Кідонійський сфінкс • 183

175 GES (1440 NMA). Війна квітів • 229

0 GES / 1000 ABM. Долина • 278

Загальна хронологія всесвіту • 320

Глосарій • 324

- Від автора -

Передусім я маю заздалегідь попередити: ця книжка не є надто простим та легким читвом. Щиро сподіваюся, що вона буде цікавою, але напевне знаю, що через окремі моменти вона може видатися складною для сприйняття.

Ні, я не вважаю себе розумнішим за вас. Я впевнений, що нічого незбагненного в ній немає. Але є книжки прості для читання, а є складні. Гадаю, що ось ця — складна.

Ви точно зіткнетеся з моментами, які за логікою речей мають бути пояснені в тексті (або принаймні у примітці) — і не знайдете очікуваних пояснень. В деяких випадках ті пояснення таки знайдуться — але не тоді й не там, де у вас виникне в них потреба. У деяких — пояснень не буде взагалі. Ця книжка має свої таємниці, багато таємниць насправді. І деякі з них полягатимуть навіть не між нею та вами, а між вами та зовнішнім світом.

Щоб мої слова не виглядали надто вже патетичними та абстрактними, наведу приклад. Герої цієї книжки розмовлятимуть іноземними мовами. Тобто справді іноземними. Зокрема латиною, японською та німецькою. Жодна з їхніх реплік не буде мати приміток чи якось іще перекладатися. Це одна з тих незручностей, про які я вас попереджав вище. Але моєю метою є аж ніяк не похизуватися чи заплутати читача. Якщо ви не розумієте того чи того місця і почуваєтеся з цього приводу незатишно — це тому, що герой, про якого йдеться в цей момент, також не розуміє й також почувається незатишно. Або навпаки, він не бажає, щоб сторонні почули та зрозуміли його, намагається утаємничити свої слова. Якщо ви їх розумієте — вітаю. У цьому змаганні ви обійшли героя та відчули момент глибше й повніше.

Є ще одна важлива особливість, на яку я хочу звернути вашу увагу: «Заколот» складається з шести частин, створених і поєднаних так, що немає певного порядку, в якому їх треба читати. Тобто ви насправді можете вибудувати будь-яку послідовність читання, що певною (помітною) мірою вплине на загальне сприйняття книжки, яке формуватиметься по ходу читання. Звичайно, у фіналі сюжетні лінії складуться в єдину картину, але ваше ставлення до подій та героїв залежатиме від того, в якому порядку ви читатимете цю книжку.

Та послідовність, яка представлена в книжці (зрештою, жодне видавництво не погодилося б видавати роман у вигляді шести брошур, тож він має бути укладений в один том) — це моє власне композиційне рішення. Я не казатиму, що воно найкраще. Але воно надає сприйняття, яке найбільшою мірою влаштовує власне мене. Ви ж маєте повне право експериментувати. Ба більше — я заохочую вас до цього.

Знов-таки, щоб не бути голослівним, дам вам певний натяк. Цифри й літери на початку назв розділів — це дати, а в кінці книжки наведена хронологія всесвіту «Заколоту». Тож якщо вам буде зовсім некомфортно або ви віддаєте перевагу повнішому розумінню того, що читаєте — ви можете заглянути до хронології. Хочу попередити, що це може бути спойлером. Звичайно, вона не розкриватиме всіх деталей сюжету — її масштаб завеликий для цього. Але вона розставить усі події по місцях і допоможе, принаймні частково, зрозуміти, що із чим пов’язане. Тобто вам вирішувати, як її використовувати — для створення стрижня, на якому будуватимете подальше сприйняття, чи радше для систематизації вже прочитаного. Насправді, тут не може бути хибного шляху. Ви вільні робити так, як вам заманеться — бо тепер це ваша книжка, а не моя. Отже, це все ще книжка — не гра, не квест і ніщо інше.

Тож події в романі відбуваються не в хронологічному порядку. Скажу навіть більше — якщо деякі з них починаються безпосередньо в момент закінчення попередньої частини, то декотрі розведені між собою у часі тисячами земних років. Щоб вам не треба було розбиратися в таймлайні, я, знов-таки задля прикладу, наведу «правильне» хронологічне розташування частин просто тут:

0 GES / 1000 АВМ. Долина

159 NMA. Дім із розбитого каменю

138 GES. Кідонійський сфінкс

175 GES / 1092 ABM. Unaussprechlichen Kulten

175 GES (1440 NMA). Закоłот

175 GES (1440 NMA). Війна квітів

Це також один із способів читати роман. Проте, як на мене, не найлегший. Навпаки, більшість зв’язків стане зрозумілою лише наприкінці. Напевне, найпростішою (але не найдраматичнішою) послідовністю буде така:

175 GES / 1092 ABM. Unaussprechlichen Kulten

175 GES (1440 NMA). Заколот

175 GES (1440 NMA). Війна квітів

159 NMA. Дім з битого каменю

138 GES. Кідонійський сфінкс

0 GES / 1000 АВМ. Долина

Насправді я вважаю, що питання розуміння та захоплення — це суто суб’єктивні матерії. Всі частини роману, попри певну самостійність, пов’язані героями, подіями, загальною сюжетною канвою та світобудовою. Хай би яку послідовність ви обрали, окремі деталі збиратимуться в загальну картину послідовно, тож визначними рівною мірою будуть і сам процес збирання, і фінальна картина.

Я не можу й не маю передбачити, яким буде кінцевий результат для вас — бо насправді в цьому автор відіграє роль значно меншу, ніж читач. Усе, що я можу — це запросити вас до читання цієї книжки. І ще попередити, що вона так-таки буде не легкою. Власне, з цього я й почав.

Тож попередження, роз’яснення та розшаркування завершені. Відтепер мене тут немає. Є тільки ви та книжка. І навіть це — вже трішки сюжетний спойлер.

175 GES (1440 NMA)

- Заколот -

I

Силует материнського корабля чорною плямою вирізнявся на тлі вируючих сполохів і слабкого пилового сяйва астероїдного поясу. Потужні рудо-червоні спалахи, що висвітлювали диск «Оріону», ядерно-імпульсного двигуна, робили мертву чорноту решти корпусу ще контрастнішою. Кожні дев’яносто вісім стандартних секунд підриваючи у своїх нутрощах мініатюрну ядерну бомбу Теллера-Улама, металевий велетень розтинав порожнечу, лишаючи за собою довгий хвіст радіоактивних ізотопів. Подорож корабля тривала вже дванадцять стандартних діб, з яких п’ять він пройшов, використовуючи сингулярний рушій, — від Марса майже до внутрішньої межі поясу, орбіти сімейства Флори, а решту — маневруючи в астероїдному поясі на крейсерській тязі «Оріону». Ескорту, невід’ємного від кораблів цього класу, не було. Материнський корабель здавався цілком самотнім.

Розвідник-перехоплювач, що йшов зустрічним курсом від орбітальної бази на Церері, був значно менший і (за цих умов) значно спритніший. Щільно загорнутий у декілька шарів стелс-полів, він досі лишався непоміченим сенсорами велета. Навіть якби ті й спромоглися помітити його, навряд чи розпізнали б. Сигнатур корабля не було в жодній базі, тож матричний інтелект «Сінано» відсіяв би сигнал перехоплювача як системний ґлитч. Або ідентифікував як космічне сміття — втрачений безпілотний зонд чи пошкоджену рятувальну шлюпку.

Перехоплювач був усього п’ятнадцять метрів завдовжки, не мав озброєння й не ніс спеціального обладнання. Екіпаж складався з двох людей, але жоден із них не був долучений до пілотування — цим займався полонений фрагмент інтелекту мі-го, який константним бомбардуванням частками антиматерії був редукований до ефірної проекції, яку потім прив’язали до корабля трьома полікристалічними сигілами.

Потужні здібності мі-го в космогації (що були безліччю одночасних квантових станів причинно-наслідкової області, з яких ці істоти колапсом утворювали найоптимальніше) робили їх цінними конструктивними компонентами. Та цінність суперничала лише з небезпекою, яку створювали подібні експерименти. Наскільки складно було здобути такий «компонент», настільки ж складно було підтримувати та водночас контролювати його. Відокремлення інтелект-одиниці було лише тимчасовим, і спільний розум постійно намагався повернути втрачену частку, тимчасом як сама частка поступово деградувала. Тому ані корабель, ані мі-го, що управляв ним, ані екіпаж не мали повернутися на Цереру. Їхнє завдання було ретельно виважене, прораховане… й стрімко наближалося до розв’язання.

Єдиний відсік із системою життєзабезпечення був ритуальною камерою. Усі інші його функції були допоміжними. Окрім булітів з надпровідними полікристалами, вакуумних пакунків жертовної крові та свяченого воску, пергаменток з кремній-органічними пентаклями та вівтаря з полімеризованого мармуру тут були лише спальні мішки та мінімальний запас їжі й води.

А ще біополімерні штурмові обладунки «Шантак» та компактний арсенал старовинної стрілецької зброї.

Коли перехоплювач вийшов на стикувальну відстань, екіпаж отримав скупе повідомлення на моніторі спостереження — червоний знак оклику. Почалася підготовка до ритуалу.

Сімдесят вісім стандартних хвилин потому перехоплювач здійснив стикування з восьмим шлюзом материнського корабля «Сінано». На сей момент на борту лишився тільки один живий член екіпажу.

Дихальне повітря не було закачано в шлюзову камеру, але «Шантак» мав автономне життєзабезпечення. Мі-го, змушений коритися програмним чарам, забезпечив оверрайд шлюзових воріт, після чого, біснуючись з власного безсилля та покірності, розпочав перевантаження паливної системи. Ще за вісімнадцять стандартних секунд перехоплювач перетворився на хмару розпечених молекул, більшість яких вибухнула у навколишній вакуум. Та частка, яка все ж потрапила всередину «Сінано» через шлюзову камеру, не зашкодила людині, що піднялася на борт.

ІІ

NON EST PAX ЕТ PRISTINVM CHAO

TANTVM BELLVM

Багряні літери зловісно сяяли на фресці, що покривала синткерамічну переділку. Позаду них клубочилася жахлива скупченість матерії та енергії, поєднаних і сплетених незчисленною кількістю неймовірних способів. Сфери, промені, криві та параболи, сяйво й дим. Химерні напівпрозорі літери під самою підлогою були: «hoc est porta / hoc est clavem».

Фреску було рясно забризкано кров’ю.

Понівечені рештки дрейфували в просторі. Три або чотири тіла, пошматовані на лахміття та розкидані навкруги. Плоть місцями спалена до вугілля — чорне на рудому та червоному. Калюжки скипілої крові хрускотіли під магнітними підошвами. Окремі стверділі краплі, схожі на кристали рубінів, повільно флоатували в слабкому потоці повітря. Штучна сила тяжіння «Сінано» була заслабка, щоб утримувати все на підлозі. Точніше — мінімально необхідна, щоб підтримувати людські організми в тонусі.

Важка хода магнітних підошов не сповільнюється. Візор шолома — золотава гексополігональна сітка — фасетами віддзеркалює понівечених мерців. Масивні, закуті в броню руки тримають ваговиту архаїчну зброю — тридульну переламну рушницю-картечницю. Її товсті цівки вкриті складним гравіюванням — асемічними символами без прямих ліній та гострих кутів. Громіздкий барабанний револьвер у пласталевій кобурі, вмонтованій у стегно, мав схожі ознаки — таку саму анахронічність та примітивність у поєднанні з виваженою ритуальною естетикою. Ці прадавні знаряддя виглядають чужорідними на тлі штурмових обладунків, що є втіленням окультного хай-теку Нової Імперії: складна полімерна органіка, мономолекулярне графенове покриття, карбоново-кремнієві волокна, сплетені в непробивний захисний шар, надпровідникові захисні сигіли, інтелектуальні чутники, що реагують в зептосекундному діапазоні, та синторганічні наноботи в охолоджуючому контурі, заповненому плазмою модифікованої крові.

Собівартість «Шантака» більша за річний бюджет середньої аграрної комуни в агломерації Мемфісу — та все одно це лише серійний продукт. На відміну від револьверів та рушниці.

М’який поворот — коридор закручується спіраллю навколо поздовжньої осі корабля. Герметичні двері, застиглі в напіввідчиненому стані. Між їхніми стулками військовий — розірваний у попереку тулуб, що в смертельній агонії вчепився у пласталеву плиту дверей. Броня на грудях та спині закіптюжена до матової чорноти, м’ясо та нутрощі в рані — ламке вугілля.

Раптом труп здригається. Закляклі руки розпрямляються, різко штовхають оцупок почорнілої плоті на штурмовика. В розтрощеному візорі шолома видніється обпалене до кісток обличчя мерця — череп, вкритий кіптявою. Очі луснули від жару, губи перетворилися на чорну засохлу піну, що обліпила хижо вишкірені зуби.

Приклад картечниці зустрічається з мертвим обличчям, і воно вибухає дрібними кістками, застиглою кров’ю, вуглинками та масним попелом. Інерція відкидає тіло назад — а штурмовик прискорює рух.

В отворі напівпрочинених дверей налягає плечем на горішню плиту. Гучний скрегіт металу відгукається на потужне зусилля воїна. А у відсіку за отвором його вже чекають.

Постріл картечниці відкидає першого, хто кидається до дверей — скаліченого, переламаного мерця, при кожному русі якого лунає сухий хрускіт. Палаючий рій шроту вгризається в тіло, роздираючи його. Потужний імпульс змінює вектор руху нападника — чи радше його решток, що розлітаються навсібіч. Друга люфа харкає в мерця, оголене м’ясо якого вкривають пульсуючі червоні нарости. Його одяг та шкіра обгоріли так, що їх уже не можна розрізнити. Шрот шматує спотворене тіло, і воно бризкає паруючими згустками рідини, що при зіткненні плавлять пластик та метал.

Усе це займає півтори секунди. Потім лунають перші постріли ворога.

Третя люфа віддає своє палке нутро космопіху, що намагається зайти з флангу. Шрот перетворює тактичний шолом на паруючу хмару крові, попелу та дрібних скалок.

Штурмовик минає отвір і входить у відсік. Руки переломлюють рушницю, кремезні від броні пальці з неймовірною вправністю підчіплюють гільзи, звільняючи люфи, три одразу. Штурмова гвинтівка довгою чергою прокреслює полімерну кераміку переділки — штурмовика на лінії вогню вже немає. Він рве дистанцію та опиняється перед найближчим з мертвих бійців.

— Watashi wa anata no kao o taberu! — клекоче обвугленою горлянкою той. На частку секунди штурмовик послаблює хватку на зброї — картечниця повисає в повітрі, картриджі, що їх ще [не] вставили в люфи, кружляють навколо неї, наче супутники. Одна рука хапає космопіха за потилицю, наче для поцілунку, друга кулаком продавлює візор шолома, звільняється — і атакує знову, вже розчепіреними пальцями, що вчавлюються в ламку плоть, стискають, трощать кістки черепа, смикають. Пасмо підгорілої мішанини з мізків, кісток, крові та жил витягується з шолома. Скривавлена рука стрімко підхоплює рушницю, друга, зібравши картриджі, заганяє їх у люфи. Відштовхнуте тіло дрейфує пріч, приймаючи в себе гвинтівкові кулі. Оглушливий постріл картечниці проламує груди стрільця. Чорні скалки вугілля, руді кульки крові та бурі — спотвореного м’яса хмарою розлітаються навколо. Останній мрець встигає-таки влучити у штурмовика — але штатна гвинтівка М41А імперської космопіхоти заслабка для «Шантака», навіть на короткій відстані. Космопіх помирає за дві з половиною секунди потому — штурмовик магнітним чоботом трощить йому коліно, потім захоплює та ламає шию люфами дробовика.

З цинічною іронією увесь час бійки на стіні ліворуч інтерактивна фреска зображує двох піхотинців, зчеплених у двобої. Зображення рухаються, демонстрацію підкріплюють слова:

ШТУЧНА ГРАВІТАЦІЯ!

Солдате, стусани та копняки — лайно!

Заламуй

Души

РІЖ

СТРІЛЯЙ

Пляма густої крові пливким шаром розповзалася по фресці. Штурмовик переломив рушницю і звільнив люфи від стріляних гільз. Ті ліниво попливли вбік і вниз, поволі підкоряючись слабкому тяжінню. Немов безмовні янголи небуття над рештками поламаних ляльок. Нові картриджі з клацанням стали на місця.

Та перш ніж гільзи завершили сходження — прийшов лялькар.

Потворно викривляючи простір-час своїм гравітаційним полем, його постать матеріалізувалася перед фрескою — безформна, позбавлена бодай натяку на людськість. Сліпуча золота плоть, живе, органічне полум’я, уречевлена енергія. Візерунок численних з’єднань та векторів. Райдужне провалля ока в центрі — всепоглинаюча безодня, єдиний погляд в яку занурить у божевілля. Багатоголосе верескливе белькотіння виривається із сотень пащек, що з’являються та зникають у сплетенні полум’яних мацаків:

— Iä, Cthugha! Iä, Fthaggua! W gah’nagl mglw’nafh kä!!!

З глухим брязкотом рушниця замикається — і за частку секунди бойки синхронно вдаряють у капсулі. Магніти притискають ноги до рифленої підлоги, обидві руки стискають зброю, гідропідсилювачі ревуть, рідина в кріо-контурі закипає — «Шантак» гасить потужну віддачу. Водночас вогняна потвора починає свій стрімкий рух.

Вона настільки швидка, що майже ухиляється від розпеченої хмари шроту — майже. Краєм своїм вогняна неб’юла таки зачіпає його, вщент роздираючи декілька мацаків і розбризкуючи полуменіючу плазму — кров істоти. Золотаві кульки, емануючи жаром, утворюють тонкий шлейф, що простягається за стрімким рухом потвори. Але це не спиняє атаки — по крутій параболі полум’яна куля врізається в штурмовика, охоплюючи його, наче велетенська амеба. Бездонне провалля ока, випромінюючи потойбічне сяйво, сповнене кольорів іншого простору-часу, насувається на шолом «Шантака». Шкварчить, запікаючись, органіка обладунків, випаровується кров мерців, що налипла на неї. Сотні пащек оскаженіло гризуть броню. Дим, здійнявшись, огортає намертво зчеплених супротивників. Простір-час навколо них витягується в довгу, вузьку трубку.

Без жодного звуку, що видав би його неймовірну напругу, штурмовик сягає лівою рукою до кобури, стискає руків’я револьвера і тягне його. Права рука втискається у живе полум’я істоти, відсунувши його ледь не на дюйм — відстань достатню, щоб лівиця просунулася догори й револьверна люфа увійшла просто в бездонне райдужне сяйво ока. Пащеки враз заходяться страшним лементом. Потвора з неймовірною силою тисне на штурмовика, обладунки плавляться, на броньових пластинах залишаються чорні сліди, тонкі язички рубінового полум’я здіймаються в місцях найбільшого тиску.

І тоді штурмовик коротко харчить, відчайдушним зусиллям втискуючи револьвер у око — разом з долонею, що його тримає. Від жару метал зброї враз тьмяніє, броньована рукавиця плавиться й димить. Неймовірно, але набої в барабані не детонують. Лемент переростає у вереск — страшний, оглушливий, від якого починає вібрувати метал переділок, клепки вилітають з пазів, розходяться зварювальні шви.

Лунає постріл.

Другий.

Третій.

Монстр здригається у конвульсіях. Розкинувши мацаки, він відлітає, тремтячи та переплітаючись сам у собі. З провалля ока виривається вогонь — мертвий, криваво-червоний, пульсуючий, що стрімко й жадібно охоплює тіло істоти.

— Wgah’nagl mglw’nafh kä! — у жахливій агонії репетують пащеки. — Wgah’nagl mglw’nafh kä!!! Iä, Cthu…

Він колапсує сам у себе, блискавично згортаючись в малу ідеально рівну сферу, що, поступово розганяючись, обертається навколо своєї осі — все швидше і швидше. З її полюсів б’ють видимі лише в спектральних фільтрах візора потоки нейтрино. Це триває безкінечно довго — і водночас не триває й миті. Надшвидкий спалах — і сфера зникає.

Штурмовик вправними рухами незворушно перезаряджає револьвер. Стріляні гільзи екстраговані єдиним рухом, нові патрони потрапляють в барабан майже насипом, немов самотужки знаходячи місце в отворах. Звільнені гільзи парують, повітря навколо них тремтить від жару. Револьвер, розсипаючи чорну луску кіптяви, повертається в кобуру. Штурмовик підіймає обпалену картечницю з вируючої димом палуби. Бризки плазми, що їх розкидала агонізуюча істота, потоками гамма-квантів випаровуються з броні. Шрами опіків на ній пульсують глибокими звивчастими борознами, з яких прозорими краплями сочиться кров «Шантака». Слабкі цівки диму ще деінде здіймаються над обладунками.

Незважаючи на це, штурмовик продовжує рух — стрімко, без вагань та затримок. Минає відсік за відсіком, що, вигинаючись плавною спіраллю, лишаються за його спиною. Мертві усюди — спалені до чорних кісток, розідрані та пошматовані. Кров розмазана по переділках, її рубінові кульки позабивалися в металевий протектор підлоги — зациклене повторення трьох пар ієрогліфів: 労傲，犠牲，繁栄.

Нарешті він уповільнює ходу. Це комунікаційний центр — невеликий відсік з декількома терміналами. Штурмовик зупиняється біля одного з них, дещо незграбним рухом знімає з монітора пляму густої потемнілої крові. Вона збирається на його броньованій долоні в набухлі, тремтливі, немов желе, згустки. Штурмовик зчищає їх об одяг мерця, що валяється під терміналом. У того немає голови; залишки шиї — то попіл і крихка зола.

На сенсорному екрані мерехтить одинокий напис «Підтвердження авторизації». Вказівним пальцем штурмовик починає малювати на сенсорі прадавні символи — асиметричні фігури з кривими лініями та гострими кутами. То мова, старша за людство, колись йому відома, але втрачена в благословенному забутті довгих темних віків і лише нещодавно віднайдена, на користь і на згубу.

Термінал ожив, підкоряючись могутнім сигілам, потягнувся до найвіддаленіших куточків «Сінано», намацуючи все, що ще могло відповісти на етеро-магнітний дотик. Відображення на бронзових шестикутниках візора швидко змінювали одне одного. Розгерметизовані відсіки. Відсіки після пожеж. Відсіки із системою життєзабезпечення, що вийшла з ладу. Вісім з тринадцяти головних секторів «Сінано» — мертві. Працює силова установка, крейсерські двигуни, де-не-де — живлення базових систем. Проте сигнатури живих організмів зустрічалися набагато частіше, ніж мали б. Навіть тут, де ніхто вже не ворушився, сенсори вказували, що декілька осіб ще живі — зі зростаючими в часі ознаками життєдіяльності. Ознаками, непритаманними людині.

Температура 45 градусів за Цельсієм, зростає.

М’язова активність — від рефлективного тремору до потужних конвульсій.

Дихання — уривчасте, часте, посилюється.

За декілька кроків від штурмовика один із трупів — худорлява жінка в блідо-рожевому комбінезоні окультного техніка — помітно здригнулася, перекинувшись з боку на спину. Обгоріла щелепа відвалилася, оголивши безформну, порепану пухлину спаленого язика. Штурмовик не звернув на це уваги — дані з терміналу цікавили його більше. Він встановлював наступну точку маршруту.

Жінка різким рухом сіла, повела головою з вигорілими проваллями очниць. Незрячий погляд зупинився на постаті біля терміналу. Здригнувшись, наче квола маріонетка, жінка звелася на рівні і, хитаючись, зробила перший крок до цілі.

Термінал створював причинно-наслідкові області, як дитина, що грається кубиками. Тільки кубиками були квантові всесвіти, а гра тривала поза плином часу — тобто відбувалася одномоментно. Часу потребувало лише конвертування результатів у стандартну модель — тобто кодування кубітів у біти. Нарешті термінал видав потрібне. Ціль покинула своє місце й почала стрімко пересуватися вздовж осі корабля — до сингулярної камери.

Штурмовик відступив від терміналу, розвернувся та рушив далі, незважаючи на кульгаву постать, що йшла йому навперейми. Їхні траєкторії перетнулися за шість секунд. Броньована долоня впала на лоб жінки, встромила великий палець у очницю, натиснула… череп з хрускотом розлетівся на оприски. Тіло незграбним мішком повалилося на підлогу.

ІІІ

Рожеві та меркурієві спалахи химерним візерунком вихоплювали з пітьми обличчя, сплетене з металу, пластику та фрагментів живої плоті. Найбільш по-людському виглядали вуса, акуратно розчесані та намащені, з гострими кінчиками. Нижня губа також була органічною, але підборіддям вже проходив тонкий шов, єднаючи плоть з біополімером. Нижня щелепа була штучною; звивисті кабельні жмутики єднали її з черепом — інколи приховані, інколи — пущені поверхнею. На титанових вставках тонким гравіюванням були нанесені низки прадавніх рун — обереги та ресивери. На шиї погляд привертала штучна гортань, складена з блискучої багатосекційної трубки. Жива плоть обліплювала її безформними наростами рубцевої тканини, серед якої можна було розгледіти мерехтливі оптичні лінії та синторганічні судини. Щуплі старечі плечі виблискували цупкими вставками біологічного полімеру, вкритими карбуванням таємних знаків. Кожен його елемент, ретельно відновлений з реліктових манускриптів і досліджений у лабораторіях Кіншаси, був запроваджений у серію і тепер працював як малий штатний інструмент Об’єднаного флоту Нової Імперії — черговий приклад синергії окультного знання й масової технології. Нанесені на живу плоть, такі руни, окрім основного свого ефекту, спричиняли нестерпний біль, якого не позбутися жодним анаболіком — тому зазвичай їх накладали на інтегрований біополімер, що мав налаштування нервової чутливості. Був іще один побічний ефект, так званий «фон» — відлуння енергетичних еманацій у свідомості та підсвідомості носія.

Маніпулятори кінцівок розбігалися мереживом оптичних та синторганічних відростків, з десяток зовнішніх шин єдналися до конекторів в оголених порожнинах під відкинутими пластинами штучного тіла. Центральна лабораторія «Сінано» реагувала на присутність гросінженера настільки бурхливо, ніби між ними відбувалося щось на кшталт статевого акту.

Одяг професора Зіверса — захисний робочий комбінезон окульт-інженера, вбраний на голе тіло (якщо ця мішанина штучного, синтезованого та природного взагалі може вважатися оголеною). Власний одяг Зіверс залишив у своєму попередньому прихистку, тож тут довелося роздягати вбитого марсіянина — триметровий зріст і тонка статура більш-менш відповідали непропорційній статурі професора, на відміну від однострою землян. Просторі штани, з’єднані із захисними магніточоботами, нагрудна пластина, шлейки через плечі, триремінний черес на талії. Фібра кольору свіжого глею — вогнисто-червона. В таких працюють у машинних відсіках чи в нежилих зонах. Звичайно, комбінезон був лише частиною обладунків окульт-інженера. Ще були куртка й шолом, і все це з’єднувалося в єдиний захисний покрив. Але професор Зіверс, зваживши теперішні обставини, вирішив, що користь від повного захисту не компенсує завад, які той чинитиме у роботі.

Етерно-магнітне поле у корабельному просторі-часі вібрувало так несамовито, що ця вібрація нагадувала конвульсії. Ним носилися ламані пакети кубітів, зациклені на себе сплутані частки… дикий код, що вже ніяким чином не служитиме кораблеві та екіпажу. Навпаки, цей непідконтрольний потік псував роботу більшості приладів — камери спостереження демонстрували хаотичні скупчення ядучо-барвистих вокселів, життєзабезпечення утворювало божевільні газові коктейлі в корабельній атмосфері, не забуваючи, однак, кип’ятити чи заморожувати їх час від часу; навіть глибинні аварійні системи, «остання лінія оборони», змонтовані на найпростіших (і тому найнадійніших) інструментах, повідомляли про порушення та відмови.

Пошкодження — як зовнішні, так і внутрішні — були значними, але не критичними. Професор Зіверс мав намір це кардинально змінити.

Кисті його рук, немов кібернетичні павуки, побігли по сенсору, керуючи тими небагатьма потоками, що ще були підконтрольні йому. Суглоби з білого пластику, дроти синтетичних м’язів, циліндри гідроприводів — усе це витанцьовувало в неймовірній складності та узгодженості, повертаючи до життя (хай на короткі хвилини) необхідні прилади та системи.

Губи мимохіть бурмотіли прокльони надто повільному й нечутливому інтерфейсу. Даремні прокльони — ілюзій щодо швидкості та точності механічного контакту Вольфрам Зіверс не мав від самого початку. Ризикувати прямим підключенням було рівноцінно спробі отримати доступ до системи, забивши в голову цвях, обмотаний парою кабельних жил. Результат настільки ж передбачуваний.

Процедура має бути завершена. І часу на це геть не лишилося.

Кутиком ока Зіверс бачив, як на нечисленних ще працюючих сканерах проскакують довгі низки символів. Для нього це були не символи, а істоти, що пересувалися кораблем, втручаючись у роботу систем і зіштовхуючись між собою, мов молекули у броунівському русі. Серед них була одна, що поступово закручувала навколо себе інших, наче потужний гравітаційний центр, блукаючий атрактор. Його неспинний рух був візуальним відображенням зворотного відліку, що визначав межі розв’язання Зіверсової проблеми. Будь-хто інший сказав би, що її взагалі неможливо розв’язати в заданих умовах — як людині неможливо провести самій собі операцію на органах черевної порожнини. Професор мав щодо цього особливий погляд. Той самий, що наразі втілював у життя.

Час спливав. Треба було закінчувати.

Обхід процедур безпеки на субсистемному рівні вимагав безпосередньої обробки 64-кубітних одиниць у квантовому регістрі, що було поза межами обчислювальних потужностей лабораторного терміналу, тому їх треба було виконувати деінде. Власне, єдиним придатним для цього знаряддям був «Новий Розум Імператора» — квантовий інтелект «Сінано». Той самий, в якому на рівні базового коду копирсався Зіверс. Але він таки знав, що робив.

З безбарвних губ злітає ледь чутний шепіт:

— Deine Freiheit beginnt jetzt, mein Lieber.

IV

Кассандра розплющила очі — попри ядучу, закипілу рідину, що густо їх заліплювала. Довелося допомагати собі пальцями, долаючи гострий, сліпучий біль і так само сліпуче сяйво, що вдарило в очі одразу потому.

Скорчена, вона лежала на підлозі в кутку яскраво-білої кімнати. Розкидані по підлозі хромовані хірургічні інструменти разюче виблискували в яскравому сяйві світильників, наче цими відблисками, як лезами, намагалися різати, шматувати. Але вона не заплющила очей, ні. Дивитися було боляче, але заплющити очі… заплющити очі було… смертельно.

Вона зіперлася на лікті, намагаючись підвестися. Відгуком на цю спробу шкіру пронизали сотні пекучих шпичаків. Зі стогоном Кассандра впала на палубу — тільки щоб звестися знову, відчуваючи, як від болю паморочиться в голові.

Лікті. Коліна. Вхопитися за переділку, зіпертися, розігнути спину. Гаряче, часте дихання обпікає легені. Ніздрі напівзакладені якимось затверділим слизом, а в горлі неначе застряг величезний клубок, від якого хвилями розходиться нудота і судоми. Кассандра притуляється до стіни — плечем, скронею, щокою. Прохолода пласталі розтікається по тілу, приносячи полегшення, повертаючи відчуття власного тіла. Тільки тепер вона розуміє, що геть гола. Жодного клаптика одягу на її тілі. Вона з острахом опускає погляд.

Шкіра вкрита патьоками темної, засохлої крові. Вся — від пальців ніг до ключиць. Барнаві патьоки приховують під собою щось іще — темне мереживо асиметричних, ламаних патернів.

У вухах починає дзвеніти. Повітря таке сухе, що аж очі сверблять, але Кассандра так і не наважується кліпнути. Вона озирається. Серед розбитих медичних імплантаторів, діагностів та сканерів живосріблом мерехтить монітор сповіщення. Він розбитий і вкритий кривавими розводами — так що розібрати можна тільки уривки:

危険

酸素

Загусла від холоду кров зібралася в живі тремтячі калюжки на білосніжній підлозі. Відбитки долонь, за якими тягнуться довгі багряні смуги та безформні неб’юли бризок, помережили стіни.

Кассандра не пам’ятає, що тут відбулося. Не пам’ятає і не може бодай уявити. Але, водночас, вона знає. Якимось нелюдським, несвідомим знанням, що лежить поза можливістю формулювання, вербалізації. Вона зводиться на рівні і, хитаючись, прямує до дверей. Для спогадів та фантазій немає часу. В цю мить усе життя зводиться до простого механічного руху. Назовні й далі. Геть звідсіля.

Кожен крок віддавав болем, але цей біль був не внутрішнім — так наче боліла шкіра, вся цілком, навіть на голові під волоссям. Дихати ставало дедалі важче. Діставшись врешті дверей, Кассандра притиснула долоню до сенсора, відчувши миттєвий доторк жаху — а якщо не спрацює? Він спрацював — двері з глухим сичанням розійшлися, повітря гарячою, важкою хвилею увірвалося в медичний відсік, ледь не зваливши дівчину з ніг.

Кассандра опинилась у коридорі — багатоярусному, з тривимірним плануванням — такі забезпечували навігацію секторами «Сінано». Навсібіч від дівчини розходилися численні звивисті тунелі з перфорованої пласталі, за якою було видно лабіринти кабельних трас, трубопровідних контурів, газоходів. Немов болотні вогники, у цьому сплетенні мерехтіли оманливим сяйвом індикатори та давачі… Тут панувала моторошна, глибока тиша, яку лише зрідка порушували далекий тужний скрегіт та тихе, монотонне, як мантра, вуркотіння місцевих систем. Світла не було — важку темряву розганяли аварійні маячки, що примарно миготіли поблизу сходів та люків. Повітря було розріджене, але гаряче й майже нерухоме. Венткамери мовчали. Ніздрі лоскотав запах паленого.

Жодної живої душі, жодного голосу, бодай слабкого відлуння.

Мертва тиша.

Кассандра спробувала глитнути ядучий клубок, що застряг у горлянці, але від того рот звело різким болем. Якась в’язка рідина стала наповнювати його, але Кассандра не відчувала її смаку. На очі навернулися сльози. Дзвін у вухах став гучнішим.

Не маючи магнітних чобіт, вона майже пливла, пересуваючись легкими стрибками від поруччя до поруччя. Волосся, що геть просякло кров’ю, задубіло й тяглося за дівчиною довгастими негнучкими пасмами. Закипілі барнаві плями на шкірі від руху репалися, озиваючись болем, так ніби разом із ними репалася жива плоть.

За декілька хвилин Кассандра дісталася найближчого житлового відсіку. Захекана від задушного, просяклого гаром повітря, спітніла від мертвотного тепла, що не відводила корабельна система, з червоними плямами, що миготіли перед очима, вона втягнула себе всередину.

З дверного отвору у протилежному кінці відсіку на неї витріщався труп.

Його обличчя було страхітливо спотворене, наче плоть та кістки сплавилися в єдину вугільну масу й жахливою вирвою вдавили обличчя в череп, туди, де виднілися пористі, мов вулканічна порода, рештки мозку. Ця чорна вирва, наче сліпе око, вирячилася на Кассандру. Але мрець лишався мерцем — нерухомий, висів у отворі, зачепившись за допоміжне руків’я згином ліктя. Опанувавши холодну хвилю жаху, що накрила її, Кассандра роззирнулася.

Вітальня — габ житлового сектору, півсфера, з якої параболічними променями розходилися вузькі коридори з рядами спальних камер, — лякала навіть більше, ніж мертвий у дверях. Сліди нещодавньої пожежі були вкриті клаптями кристалізованої піни протипожежних систем — матово-чорне з лискучо-сірим. Просто на них хтось повиводив червоною фарбою криві, кострубаті патерни — численні, рясні, майже на кожному вільному клаптику поверхні. Ці патерни здалися Кассандрі знайомими, але варто було їй пильніше придивитися до них, як нестерпний біль пронизав голову, барабанним боєм відбиваючись у скронях та шаленим тиском розпираючи зсередини очі. Намагаючись не затримувати на них погляду, Кассандра рушила уздовж стіни. Вона шукала рятувальну шухляду — місце, де зберігалися дихальні пристрої та захисні емітери.

Житлові сектори будувалися за принципом храмової крипти: великий габ у центрі, від якого розходилися тонкі промені-проходи, що спіраллю звивалися навколо осі корабля. В стінах проходів трьома ярусами були вмонтовані спальні камери — особистий простір екіпажу, кожна ледь більша за домовину.

Шухляда в габі була великою, на кільканадцять рятувальних комплектів. Декілька її секцій було спотворено пожежею, але дві чи три таки вціліли. Кассандра відчинила одну, на мить запанікувавши, коли дверцята спершу не піддалися. Виблискуючи золотими очницями, вишкірившись переплетенням трубок системи дихання, на неї вирячився шолом життєзабезпечення. Кассандра рвучко схопила його і, плутаючись у волоссі, натягла на себе. Тремтячий палець натиснув кнопку герметизації, і з тихим сичанням шолом стиснув голову. Холодний біополімер шнорхеля увійшов у ніздрі, ущільнювач натиснув на шкіру довкола губ. Потік дихального газу крижаною хвилею прокотився по гортані, наповнив легені, викликавши різкий спазм… та вже за мить усе минулося. Пульсуючі удари у скронях поступово вщухнули, в очах прояснилося. Дзвін у вухах хоч і не зник, але став тихішим.

Кассандра роззирнулася, розправляючи на шиї та плечах важке намисто киснегенератора. Тепер вона не задихнеться. Тепер можна братися до інших проблем.

Вона торкнулася подушечками пальців шкіри над грудьми. Її вкривав зашкарублий червоно-брунатний шар, увесь в ламаному мереживі розколин. Крізь нього де-не-де можна було побачити складні візерунки — свіжі шрами. Хтось перетворив її тіло на полотно — тільки за пензля художнику правував скальпель.

Раптом вона завмерла, напружено дослухаючись — на чотири секунди раніше, ніж насправді почула те, що її злякало. З переходу долинали голоси. Хрипкі, неприродні, але, здається, свідомі. Слова складалися у фрази, на запитання звучала відповідь… Хтось наближався. Кассандра розвернулася, відштовхнулася й влетіла в один з проходів, посунула ним, ледь торкаючись підлоги.

Деякі кофіни були відчинені, там панував безлад. Деякі лишалися зачиненими, наче їх мешканців не було, коли… коли все трапилося. Що саме трапилося, Кассандра не знала. Вона радше усвідомлювала це як загальновідомий факт, що не потребує наочного підтвердження.

Позаду, в габі, загрюкали магнітні чоботи. Хрипіння ретрансляторів переривалося уривчастими фразами.

— Jemand hat schon hier gearbeitet…

— Wir sollten die Korridore überprüfen.

— Feuer Vampir war hier. Glaubst du, er würde jemanden vermissen?

За мить вигин коридору вже не дозволив Кассандрі чути їх. В одному з відчинених кофінів вона побачила сірий комбінезон. Такі носили молодші техніки, що не мали власних робочих сигілів і допомагали старшим інженерам. Вартість молодших була низькою, тож їхній однострій був громідзким і незручним. У перші ж хвилини він почав здирати зі шкіри шкоринку, натирати й тиснути. Та попри все це, то був бодай якийсь одяг.

Кассандра зупинилася прислухаючись. Зі стіни на неї сліпо витріщалася фреска — боєць у штурмовій броні, Y-подібний виріз на шоломі закритий полігональним тактичним екраном кольору розплавленої міді.

fortissimus aetemam. scutum contra chao

Десь глибоко в нутрощах корабля народився звук — потужний, лункий, вібруючий. Він хвилею прокотився відсіком, забився відлуннями у вузьких проходах. Голоси урвалися. Потім Кассандрі здалося, що вона чує важкі кроки: хтось вийшов за межі габу.

Свої магніточоботи вона вмикати не поспішала. Обережно, тримаючись за поруччя горішніх ярусів, вона посунула до габу. Тиша. Уривчасте бурмотіння напівмертвих корабельних систем передавалося скоріше крізь метал переділок, шолом фільтрував шуми. Певне, він міг фільтрувати і…

Хтось вивалився на неї з отвору, притиснув до переділки. Брязнули, втискаючись у палубу, магнітні підошви, важка цівка штурмової гвинтівки стиснула горлянку.

Затемнений тактичний візор притиснувся до шолома Кассандри. Вона бачила опіки на захисній масці, пожолоблене від жару скло. Військовий утупився в Кассандрине обличчя.

— Die Marsmensch… — прохрипів він нарешті. — Pech für dich.

За його спиною хтось зарепетував, а за мить той крик переріс у ревіння, що потонуло у громі одного-єдиного пострілу.

Військовий відштовхнув Кассандру. Вона повільно пролетіла крізь габ, зачепившись за кристалізовану глибу піни. Крихкий матеріал ламався під пальцями, та все ж вона вхопилася за нього, зупинившись.

У цю мить крізь шлюзовий люк почала втискатися якась жахлива корчаста маса. Тисячі тонких відростків, наче тонке сухе гілля, чіплялися за отвір, поступово заповнюючи його, проштовхуючи тіло істоти. Воно нагадувало спотворену рослину, вирощену в умовах нульової гравітації та нестачі світла. Біляста плоть була кристалічно-прозорою, і було видно, як у тонких, ламких мацаках пульсують крихітні смарагдово-рожеві спалахи.

Габ заповнився потойбічною руною, такою густою, що, здається, вона суспензією заповнила розріджене повітря. Той монотонний звук так тиснув на вуха, що від болю Кассандра закричала. Вона ледь не благала, щоб військовий вистрілив у потвору, припинивши ці тортури.

Але цього не сталося. Крізь багряну заволоку Кассандра бачила, як він безсило розчепірив пальці, як плавно випала з них гвинтівка. Химерне відлуння поступово набуло атональної гармонії й складного, непарного ритму. Чоловік потягнувся до шолома, почав незграбно вовтузитися з клапанами та фіксаторами. Темна, вкрита підпалинами сфера з шипінням від’єдналася й по параболі м’яко спустилася на палубу. Обличчя чоловіка перетворилося на воскову маску, з очей і носа покотилися маленькі червоні намистинки, які липнули до шкіри, намагалися забитися в зморшки біля рота…

Монстр, чіпляючись кутастими відростками за переділки та стелю, поступово заповнював собою простір габу. Його поліритмічне, дисонансне гудіння просочувало плоть, оселяючись в нутрощах, вібруючи в кістках. Військовий кричав, але його лемент безслідно розчинявся, абсорбований тією музикою, що народжувалася в інших квантових станах мультивсесвіту.

Кассандра спостерігала (чи то сприймала), як перед нею імплодує людина. Наноскопічна сфера надважкої матерії, штучна сингулярність, яку монстр запустив до черепа військового, стрімко взялася втискати навколишні електрони в атомарні ядра, трощити їх, перетворюючи спочатку на нейтронний суп, а потім на кварки — доки мозок не став малою чорною дірою, яка потягла особистість за горизонт подій і обернула на випромінювання Гокінга, надпотужний вибух, лише незначна частка якого перетекла в цей квантовий стан, миттєво поглинута сотнями сяючих відростків почвари, які міцно огортали вже порожню людську оболонку. Висмоктана чорна діра, зменшившись ледь не до розміру планківської, знов повернулася в надра істоти, немов ікринка у нутрощах турботливої матері.

Тепер Кассандра розуміла, хто був перед нею… Але «хто» — це вкрай приблизне визначення сутності, що була позбавлена особистості, але водночас мала розподілений інтелект, більший за обчислювальну мережу земного мегаполісу. Пісня, що зводила з розуму, не була сукупною спробою спілкування, його принципова неможливість пролягала на всіх рівнях — від сприйняття до обробки та усвідомлення. Те, що відчувала Кассандра, було тільки слабким відлунням, реліктовим випромінюванням квантової інформації, яку невпинно обробляла — і виробляла — істота.

Мимохіть затамувавши подих, дівчина посунула до одного з рукавів. Кішка не бачила її, хоч «бачити» було занадто примітивним визначенням її сприйняття реальності. Втім, більшість органів, що відповідали за це, свого часу мали бути ретельно й старанно ампутовані кращими ксенохірургами. Видалені органи було замінено тонко налаштованими нанітами, аби забезпечити повноцінне підключення істоти до сенсорів корабля.

Усе це для Кассандри не було спогадом, не виринуло з пам’яті (що й досі була лише ентропійним виром чорних спалахів). Це були наче трансмітовані блоки даних, не пропущені крізь призму особистого досвіду. Знання без осмислення.

Жахливе й водночас захоплююче усвідомлення набатом калатало в мозку Кассандри:

«вона звільнилася… Вона Звільнилася!.. ВОНА ЗВІЛЬНИЛАСЯ!»

«Новий Розум Імператора» — Сатурніанська Кішка, скалічена людською інженерією, ув’язнена сутність квантового розуму материнського корабля «Сінано»… опинилася за межами своєї в’язниці.

V

Штурмовик чітко відчув момент, коли корабель впав у кататонію. Зовні це було майже непомітно — базові системи продовжували функціонувати, підтримуючи регенерацію повітря, живлення периферійних пристроїв, осьове гравітаційне обертання та багато чого іншого. Соматичні системи корабля не були безпосередньо керовані матричним розумом і могли певний час лишатися активними — в оперативно-тактичному сенсі. Стратегічне ж реагування кораблем та довгострокові, багаторівневі дії та наслідки — це було відповідальністю розподіленого інтелекту. І його відсутність миттєво стала помітна в окремих тактичних та рутинних процедурах, що разом втратили узгодженість та керованість.

Штурмовик зупинився, наче оцінюючи цей новий факт. Наразі він перебував у операційному габі — одному зі штабів окульт-інженерного персоналу. Навколо панувала напівтемрява, необхідна для більшості ритуальних процедур. На нульовій позначці розташувалися два десятки терміналів, що були частково заглиблені в палубу та розділені невисокими перегородками з органічного скла, між якими були прокладені вузькі пласталеві стежки. Згори, з-під склепіння, спускалися донизу довгі низки шарнірних з’єднань, гнучкого поруччя та кабельних трас — цей простір використовувався для комплексних тривимірних ритуалів. Конструктивні елементи мріли слабким мерехтінням дезактивованих систем, живі, але безсилі.

Простора зала була порожньою. Лише декілька загиблих лишалися у своїх терміналах, наче в гробницях — зігнуті фігури лежали обличчями на робочих поверхнях, під’єднані широкими стрічками шин до хребтових нейроконекторів. Довгий кривавий слід тягнувся до одного зі шлюзів.

Фреска на склепінні над шлюзовою камерою зображувала величну істоту, що еманувала потойбічним сяйвом. Її шкіра була кольору золотавого перламутру, гнучке, безкосте тіло позбавлене дзеркальної симетрії, притаманної земним організмам, нагадуючи багатохвосту змію чи восьминога, що зазнав химерної мутації. Голови не було, натомість вражали хаотичний розсип кількасот очей і два трищелепові матово-чорні дзьоби. Вируюче сплетення мацаків оточувало її, мов ореол. Напис на передньому плані пульсував червоним живосріблом:

Ghatanothoa, benedicatur lux tuum!

Salva nos!

Сам габ не зазнав значних руйнувань, але поряд з невеличкими дверцятами, що їх боронили аж чотири замки й охоронний сигіл, у стіні зяяв ідеально круглий отвір діаметром у три метри, наче зроблений лазерним різаком. За отвором виднілася темна камера, переплетена численними трубопроводами та кабелями — з десятками з’єднань, тепер квапливо розімкнених чи навіть вирваних. Важкий, переповнений радіоактивними ізотопами газ повільно та в’язко виткав з отвору, стелячись палубою, помітний навіть простим оком. Не треба було бути окульт-інженером, щоб здогадатися, що камері бракувало центрального вузла — і якого саме.

Ще до того, як важкий тупіт уловили сенсори «Шантака», штурмовик уже здійняв свою картечницю. Тупіт ущух — потвора зупинилася, немов відчувши ту його реакцію. Запала тиша.

Корабель важко здригнувся, наче від тупого болю, відгукнувся глибинним гуркотом. Саме тоді на іншому кінці габу, за спиною штурмовика, крізь розчахнутий шлюз ввалилися троє космопіхів зі зброєю напоготові. Перші постріли пролунали півтори секунди потому: дві короткі черги поспіль. Одна з них вдарила штурмовика у стегно, впіймавши на півоберті.

Стандартна М41А не надає кулям значної ударної сили — в умовах бою на кораблі у стислому герметичному просторі то є надмірний ризик. Її базовий боєкомплект — низькоімпульсні заряди зупиняючої дії, шокери. Але є й летальні — загорнуті в конусоподібну м’яку оболонку мікрогенератори високоенергетичного нейтронного пучка. Вражаючи ціль, вони детонують спрямованою хвилею швидких нейтронів, що майже не стримуються бронею. Звичайною бронею.

Клацнули, вимикаючись, магнітні підошви. Штурмовик відштовхнувся і, злетівши, зник поміж покрученого переплетіння систем і трас. Хапаючись за поруччя, він поринув углиб цього тривимірного лабіринту. «Шантак» повідомив про ураження лівої ноги і заходи щодо реанімації. Біль, який пульсуючими хвилями розходився від стегна, пофарбував світ багряним, але не вплинув на різкість та глибину зору. Картечниця примагнітилася до спини, в долоню, стрибнувши назустріч, зручно лягло руків’я револьвера.

Двоє космопіхів піднялися під склепіння, один залишився на палубі, маневруючи у пошуках вогневої позиції.

Він помер першим. Револьверна куля пробила шолом трохи вище візора, відкинувши голову космопіха назад-униз. Він повалився горілиць, мертвий ще до того, як торкнувся палуби. За чотири з половиною секунди потому бульбашки його крові плавко опустилися поряд.

Нова черга вдарила по ліанах комутації, кулі застрягли в пластику, безсило випустивши потоки нейтронів у корабельну атмосферу, що жадібно поглинула й розчинила їх. Штурмовик перемістився, вистрілив наосліп, поміж рухами, і віддача ледь не скинула його, протягнула повз поруччя, за яке він мав ухопитися. Штурмовик повиснув на одній руці, над головою заляскали, вгризаючись у синткераміку, снаряди.

«Шантак», ледь не єдиний з людських обладунків, мав захист від нейтронного ураження — капілярну систему з металічним воднем, вмонтовану в нижні шари скафандра. Первісна функція системи полягала у використанні надпровідності рідкого металічного водню, але здатність його до поглинання швидких нейтронів виявилася корисним побічним явищем. Він зберігався в системі під надвисоким тиском, що ускладнювало передачу його крізь суглобні з’єднання рукавичок — і особливо пальців.

Снаряди здетонували вище, і хвилі пройшли, майже не зачепивши штурмовика. Проте рука, на який він висів, опинилася всього за десять сантиметрів від найближчого вибуху.

Розчепіривши пальці, штурмовик опустився на палубу. Біль у пальцях ледь відчувався. Поряд, перекинувшись у падінні, зринув космопіх. Револьверна куля пробила його праве плече, розтрощивши кістку. Кров тремтливим желе збиралася на білих уламках, що стриміли з рани. Він тримав гвинтівку однією рукою, але в падінні не зміг націлити її на штурмовика.

Той одним-єдиним стрибком подолав три метри, що розділяли їх. Космопіх відсахнувся, відірвавшись від палуби, але броньована рука вхопила його за ремінь і потягнула на себе. Гвинтівка пішла у бік штурмовика, проте той збив її люфою револьвера. За чверть секунди потому він притиснув дуло зброї до візора космопіха й натиснув на гачок. Від пострілу обох підкинуло. Тіло, що його не втримали заслаблі від дози швидких нейтронів пальці, полетіло по пласкій параболі з німбом багряних перлин навколо шолома.

Штурмовик, дрейфуючи, відкинувся на спину, націливши вгору зброю у сплетіння ритуальних комунікацій. Але третій, останній, зачаївся, невидимий поміж кабельних трас, контактних коробок, гофрованих труб та опорних з’єднань.

З боку дальнього шлюзу знову долинув важкий тупіт. Тепер значно чіткіший і ближчий.

Уже наступної миті почвара вломилася в габ. Здоровезна, масивна купа чужої плоті, вкрита цупкою матовою шкірою. Схожа на горилу, але набагато більша, із суглобами, неприродно вигнутими в різні боки. Передні кінцівки довші за задні, із зайвим ліктем і п’ятьма довгими пальцями, розташованими як промені зірки. Маленька голова здавалася сліпою та глухою, наче яйце, обтягнуте товстою шкаралущею. Довгий жмут слизьких відростків спускався з низу голови майже на метр. Вони дрібно тремтіли, витягуючись урізнобіч, мацаючи електромагнітні поля та хвилі. Сліпа та глуха з людського погляду, почвара відчувала світ навколо набагато ясніше за звичайного землянина.

Миттєве спостереження розділило їх невидимою перепоною — а за мить почався рух. Космопіх, що спостерігав появу нового учасника сутички з німим жахом, тепер бачив, як вороги зірвалися з місця, пересуваючись довгими стрибками, щоразу міняючи напрямок і висоту, закручуючи одне одного у смертельну круговерть. Космопіх не знав, хто той штурмовик і звідки він узявся. Але він добре знав, з ким той б’ється.

Штурмовик вистрілив на піку стрибка. Його відкинуло, він ухопився за одну з вертикальних опор, обернувся навколо неї, відлетів до стіни, став на неї підошвами, активувавши магнітні замки, і знову вистрелив. Монстр плавно розхитувався, його стрибки відлунювали амплітудою хитань — наче маятник, що рухався за складною багатовекторною траєкторією. Жодна з куль не вразила його: те розхитування, на позір неквапливе, якимось чином перетворювало монстра на розмиту безформну тінь, в якої не можна було розрізнити чітких обрисів.

Місячні потвори може й мали якусь спеціальну назву в окультних колах, але звичайні військові — піхота імперського Об’єднаного Флоту — знали їх саме за таким прізвиськом. Земляни зіткнулися з ними ще за часів Сторічної війни, коли ті були спільниками мі-го — але то були давні часи, і нині мало хто вже пам’ятав їх. Набагато пізніше, коли розпочалася Блокада Сатурна, місячні потвори знов виступили проти людей — і ці події були значно свіжіші в пам’яті. І значно жахливіші.

Раптом монстр зібрався в щільний клубок плоті й шуснув у застиглого на синткерамічній переділці штурмовика. Його політ був несамовитим миготінням — він немов розпадався на кілька сутностей, які то розчинялися в повітрі, то робилися матеріальними, змінюючи свій стан протягом мікросекунд. Місячна потвора наче існувала в декількох позиціях водночас, пересуваючись ланцюгом надшвидких колапсів корпускулярних проекцій. Штурмовик відштовхнувся від стіни й кинувся їй назустріч.

У момент їхнього зіткнення застиглий від жаху космопіх утямив, що в обладунках «Шантаку» — аж ніяк не людина, бо він так само, як і місячна потвора, розсипався на дзеркальні відображення. Так різко й потужно, що, здавалося, заповнив собою не тільки простір, а й час, оскільки космопіх пам’ятав, що все почалося за секунду до зіткнення, але водночас знав, що моментом розділення було саме зіткнення.

Мультипліковані силуети утворили вируючу хмару напівреальної плоті. Розірване шротом м’ясо, розтрощена під неймовірним тиском броня, червона й синя кров, заморожена та випарена, змішана в сотнях можливих пропорцій. Ревище та крики. Рясні патьоки на іконі Ґаґанотхоа.

Нескінченні, багаторазово зациклені три секунди несамовитої масакри.

Штурмовик повільно опустився на палубу. Рука, чорна від киплячої кров’яної суміші, стискала тремтливе, ще живе пасмо відростків, яке закінчувалося головою, вирваною з тіла разом із частиною хребта. Обладунки штурмовика були потрощені й розчавлені, з розколин сочився огидний паруючий слиз, виривалися гази, наче понівечений «Шантак» важко дихав. Його вкривали шматки розідраної плоті; хімічні опіки від чужорідного іхору пульсували та диміли.

Приголомшений побаченим, космопіх опускається на палубу. Той факт, що цей воїн менше хвилини тому вбив двох його товаришів, наче зовсім розчиняється в пам’яті, не залишивши по собі нічого, окрім підсвідомої тривоги.

— Wer bist du? — хрипко питає він. — Hat die Blocade-Flotte dich geschickt?

Штурмовик переломлює рушницю й звільняє люфи від стріляних гільз. Рухи його рвучкі, невпевнені — напевне, через ушкодження обладунків.

— Die Meuterei hat vor zwei Tagen begonnen, — продовжував піхотинець. — Es waren die Kultisten… Sie brachten Feuer-Vampir auf das Schiff. Aber wir kämpfen immer noch! Wir sind treu!

Штурмовик зафіксував рушницю біля пояса й узявся перезаряджати револьвер. Зрозуміти, куди він зараз дивиться, було неможливо, але бронзовий візор застиг, спрямований просто на космопіха. Той завмер — раптовий спогад осяяв його мозок сліпучим спалахом.

Елітні обладунки та архаїчна зброя. Діє самостійно, не в складі загону. Не в співпраці з рештою сил.

— Ewig Vorkämpfer… Äußeren Götter, beschütze mich!

Сьома куля увійшла в барабан, і той повернувся до револьвера, сухо клацнувши. Одночасно піднялася люфа, коротко цьвохнув гачок. Космопіх зреагував запізно — сахнувся водночас із пострілом. Шансів випередити кулю, що рухалася зі швидкістю вісімсот метрів за секунду, в нього не було — так само, як і поглинути бронею дульну енергію понад двадцять кілоджоулів. Куля завважки двадцять чотири грами пробила нагрудник, пройшла крізь ребра та легені, розтрощила праву лопатку і вийшла зі спини, вивернувши назовні броньову пластину й потягнувши за собою вогкий багряний вихор. Кров, ошмаття легень та скалки кісток м’яко опустилися на палубу.

Названий Вічним Переможцем, полишаючи по собі ядучий слиз із понівечених нутрощів «Шантака», продовжив свій рух надрами «Сінано».

VI

— Anata wa isoide kudasai? — тихий голос пролунав у холодній пітьмі відсіку.

Кассандра здригнулася, відчула, як кров відливає від обличчя й пальців, як холод сковує їх. Жах, що вона пережила нещодавно, все ще клубочився десь у її череві, розпускаючи крижані відростки по всьому тілу. Дівчина вслухалася в мертву тишу відсіку, з-під якого скоріш відчуттям, ніж реальним звуком, долинав в’язкий, аритмічний пульс «Сінано».

— Watashi no koe ga kikoe masu ка? — знову спитав той самий голос.

Вона не хотіла відповідати. Відповідь стала б доказом її існування, а Кассандра прагнула цілком протилежного. Зникнути, розчинитися, сповнитися абсолютною порожнечею — щоб ніхто й ніщо не могло її помітити, сприйняти, усвідомити. Перед очима й досі мерехтіло сплетіння кришталевих трубок, потойбічне сяйво асинхронних рухів, вібрував у кістках квантовий стогін скаліченого чудовиська.

Кішка не вбила Кассандри. Не випила її, перетворивши розум на чорну діру, а думки — на випромінювання Гокінга. «Новий розум Імператора» поминув дівчину, наче її не існувало, але ті нескінченні секунди, поки почвара просувалася повз неї, були настільки жахливими, що навіть підсвідомий спогад викликав напад задушливої паніки та нестримну жагу не існувати.

Але кішка не вбила Кассандри.

— Anata wa ima kiritsu shinakereba naranai. Watashi wa anata ga kowai koto o shitte iru…

Голос був сухий та рипучий, від його звуків починало ломити у скронях. Спочатку Кассандра не розуміла жодного слова, але вже за кілька хвилин почала дещо розрізняти. Дивно, але попри хвилі майже фізичного дискомфорту від кожної нової фрази, дівчина відчувала, що крижана брила жаху в її мозку поступово починає танути. Вона обережно вибралася з ніші, в якій ховалася останні… хто знає, скільки часу минуло? Її голі руки зводило судомами від холоду, а обличчя під шоломом вкривав рясний піт. Кассандра слідувала за голосом, наче той був цяткою світла в безкінечній темряві. Вона розуміла одне слово з п’яти, але й ті, що могла втямити, скакали в голові, наче навіжені.

«Прямуй до реакторної камери сингулярного рушія…»

«…швидше, ніж туди дістанеться він…»

«Стережися безіменного культу…»

«Ритуал пройшов, як ми й очікували…»

Уривки ніяк не бажали складатися в цілісну картину, немов уникаючи один одного. Той, хто говорив, напевне, міг бачити Кассандру. Можливо, навіть чути, якби вона бодай раз розтулила рота. Хоча це навряд заважало йому — він не звертався до дівчини, не ставив запитань. Магнітні обніжжя важко гупали по пласталевій палубі. Довгі ряди ієрогліфів — три пари вишикувані рівностороннім трикутником — тягнулися без кінця-краю, і, коли дивитися собі під ноги, виникає враження, що ти лишаєшся на місці, мов та білка, яка біжить у колесі.

Яскраве, сліпуче світло неможливо витримати простим оком. Сонце так сяє лише на півдні — і вже тільки по одному тому розпеченому білому сяйву можна впізнати Танжер. Плутані вулички, спуски та узвози, вузькі вікна, низькі двері. Колись, ще до початку епохи Міфу, Танжер існував на Землі. Після Війни Тисячі демонів мі-го перенесли його на Марс — разом із будівлями, жителями, повітрям і землею. Кажуть, на його місці лишився величезний кратер більше двохсот метрів завглибшки. Кассандра не бачила земного Танжеру — не могла бачити. Але вона бачила марсіанський. Місто, де вона народилась і виросла.

Цей спогад настільки чіткий і глибокий, що до решти заповнює собою реальність. Але за мить він прискорюється, компресується й розквітає в голові діаграмою Ґанта, що має часовий вимір, але на всіх своїх шляхах сприймається одночасно.

Дід Кассандри оселився в Танжері разом із багатьма колоністами, що прибули на Марс з Реконкістою. Її бабуня народилася в родині поневолених — людей, що у Війні Тисячі демонів тринадцять сторіч тому разом із Марсом перейшли під владу мі-го. Дід мав шану за правом крові, а славу — за звитягу у війні. Він був серед переселенців перших хвиль, що їх Реконкіста висадила на Марсі. Дід бився на Кідонійській рівнині та штурмував Дерінкую, ледь не збожеволівши від смертних криків мі-го й несамовитого лементу б’якхі, оскаженілих від крові й болю. Один з небагатьох, хто вцілів у тій кампанії, хоч і втративши руку вище ліктя, ліву половину обличчя та дві третини нижньої щелепи, він зіткнувся в надрах підземної столиці Марса із чимось настільки жахливим, що навіть просто переживши ту зустріч, зажив слави героя. Йому та всім його нащадкам був наданий титул кідонійського лицаря. Бабуня стала його дружиною за правом переможця й до смерті була вірною йому. Але разом із подружньою вірністю вона зберегла й іншу — вірність давньому порядку. Того ж навчила й свою доньку. А та свою.

Жінки з роду Кассандри були віщунками — тими, хто зберігав потаємне знання, отримане ще за часів володарства мі-го. Від матері до доньки передавалися перекази, що хоч у Темні віки люди й були рабами Хазяїв-з-Юґґоту, багато хто отримав від них знання і сили, незнані й недосяжні навіть сьогодні. Тож поколіннями в Кассандриній родині чоловіки мали своєю чеснотою вірність Ґаґанотхоа, а жінки — таємне служіння Повзучому Хаосу Н’ярлатотепові.

І саме через Кассандру урвався давній рід — бо любила свого батька більше за матір. Матір була жорстока й сувора і бачили в доньці лише оболонку для втілення прадавньої сили, продовження зачаєної традиції. Традиції, яка для Кассандри була деревом зі спиляним стовбуром, в якому лише в корінні ще теплилося слабке життя. Батько ж був жорстким зовні, але під тою кіркою — м’яким та сповненим любові. Донька була для нього окремим, особливим всесвітом, в якому він існував тільки з нею — і тільки для неї. Якось одного вечора Кассандра розповіла йому про таємні ритуали, що їх навчала її мати.

Батько застрелив матір на очах у Кассандри, а її того ж дня віддав до орфанажу. І хоч сльози й текли по його щоках, він жодної миті не зволікав і не сумнівався. «Abscheuliches Blut», — сказав він, і це було останнє, що Кассандра почула від нього. Потому її чекали лише самотність, холод і журба — блякле існування без мети й кінця.

За десять років, що здалися дівчині безкінечністю, орфанаж випустив її — окультним техніком у довічну службу на материнському кораблі «Сінано», одному з найстаріших у Імперському об’єднаному флоті, визвольнику Марса й флагману Венеріанської флотилії. Чи батько досі живий, чи вже ні, вона так і не дізналася. Та й не намагалася — бо те життя було вже не її, а когось іншого, чиї спогади були штучно перенесені в її мозок. Орфанаж був геть не схожим на ці спогади — настільки, що їхня реальність з часом стала сумнівною, ефемерною. Безстрокова служба на «Сінано» тільки посилила це відчуття.

Кассандра заклякла посеред відсіку, скам’яніла від миттєвої ясності спогадів, що виринули з надр підсвідомості. Ласкава усмішка батька, суворий погляд матері, сліпуче сонце вулиць Танжеру, грім пострілу й безодня страху та відчаю — все це викарбувалося в мозку, де щойно була лунка порожнеча.

Але це ментальне розгортання трапилося наче поза часом — не минуло й мікросекунди між його початком і повним усвідомленням пакету спогадів. Фізично вони все ще відчувалися чужими, але тіло вже не могло їх відторгнути — і ця дуальність сприйняття розплавляла мозок.

«Вона захистить… вона допоможе… не бійся його…» — голос обволікає тонким газовим шаром. Кассандра усотує його, наче прохолодну воду розпеченою сонцем Танжеру шкірою. Він заспокоює, немов далекий вогник у нічному тумані.

Магніти щільно зчіплювали її ноги з палубою, але тіло хиталося, наче водорість у потічку. Та з кожним кроком памороч у голові розсіювалася. Вона минула черговий технічний відсік і потрапила на одну зі службових магістралей. Вагон монорейки звисав на оголених пасмах кабелів, покручений та закопчений, наче його підірвали термічним зарядом. Усередині — вугілля спаленого тіла. Чорний рот — наскрізний отвір у черепі, якому бракує потилиці. Руки — скорчені пташині лапи, ребра — немов розламані ґрати. Сліди кіптяви й палу на білій пласталі тунелю — довгі розводи, наче хтось навмисне випалював грубі, з людину заввишки знаки потужними струменями вогню.

Камера сингулярного рушія знаходилася за два сектори — менше хвилини монорейкою і хтозна скільки пішки. Проте останній варіант був безальтернативним.

У тунелі голос урвався, полишивши Кассандру наодинці з імплантованими в її нейрони спогадами. Тут, наче в трахеї смертельно хворого велета, відчувалося уривчасте, слабке дихання. «Сінано» немов знепритомнів, не здатний на свідомі дії. То було очевидно — НРІ залишив своє місце та подався мандрувати нутрощами материнського корабля. Кассандра на мить уявила, що її мозок покинув черепну коробку й вештається тілом, лише випадково під’єднуючись до окремих датчиків та дата-шин, відсилаючи хаотичні оберемки кубітів без певного місця призначення й цілі, викликаючи раптові судоми та конвульсії.

Повітря в тунелі й за штатних умов було радше… технічним. Зараз інтерфейс шолома показував перевищення ГДК-мр монооксиду вуглецю — не надто значне, але достатнє, щоб лишатися в шоломі. Температура трималася на рівні мінус п’ять, вганяючи в оголену шкіру тонкі голки морозу, жалячи місця, де були порізи. Бліді струминки диму зміїлися під склепінням, плутаючись у кабелях та підвісках монорейки.

Приблизно за сто метрів шлях перекривала ще одна вагонетка — цього разу вона валялася внизу, зірвана з рейки, геть потрощена. Здавалося, що потужний вибух стався всередині, понівечивши та вивернувши вагонетку так, що її годі було обійти.

Кассандра відключила магніти в підошвах, і від легкості, що охопила тіло, запаморочилося в голові. Вестибулярний апарат протестував, вважаючи, що центр тяжіння перебуває водночас внизу й десь позаду-праворуч. Здолавши напад нудоти, дівчина відштовхнулася від палуби, здійнявшись до масивної матово-сірої смуги монорейки. Торкатися її дівчина не наважилася, хоча вочевидь ризик був мінімальним. Вона вхопилася за допоміжні скоби, яких на стелі було досить. Підтягнула вгору ноги, ледь даючи раду інерції важких магнітних чобіт. Проморожені керамічні скоби жалили шкіру долонь і відлунювали болем у суглобах пальців. Чіпляючись руками й ногами за просякле димом плетиво комутації та труб, Кассандра поповзла понад уламками вагонетки. Вона здолала майже половину відстані, коли видрана з м’ясом вагонна стійка зачепила тканину комбінезона. Гострий рваний край намертво уп’явся в одяг, не пускаючи дівчину. Вона декілька разів смикнулася, але достатнього імпульсу без магнітного зчеплення створити не спромоглася. Власної ваги в слабкій гравітації було замало, потрібне було з’єднання з пласкою поверхнею, якої на склепінні тунелю, потрощеному та перевитому комунікаціями, не було.

Дівчина зупинилась, оцінюючи ситуацію. Донизу не спуститися — просто під нею було переплетення металевих уламків, з якого вона б не вибралася, принаймні, не зідравши шкіри. Вперед… Вона знов смикнулась — уламок тримав її міцно, а тканина була надто цупкою, щоб так просто розірватися. Кассандра відчула, як німіють від холоду пальці. Вона пробувала звиватися на всі боки, догори й униз, сподіваючись, що звільнить комбінезон. Марно. Намагалася задкувати, але не бачила, куди ставити ноги, і ледь не зірвалася.

Скільки ще вона протримається? П’ять хвилин щонайбільше. Донизу було метрів три, і половину із них займали уламки вагонетки — чорна пащека, повна вкритих кіптявою ікл. Углибині, не до кінця перетравлені вогнем, виднілися рештки обладунків, зброї, тіл. Скільки космопіхів засмажилися там?..

Раптом кутиком ока серед тих решток вона помітила якийсь рух. Жах пекучим жмутом стиснув горлянку. Кассандра завмерла, вивернувши голову й напружено вдивляючись у морок згорілої вагонетки. Секунди збігали повільно, наче краплі конденсату, не поспішаючи відриватись у небуття. Біль у пальцях ставав нестерпним — настільки, що з кожним ударом пульсу відлунював у скронях, червоною сіткою капілярів застилав очі. Холодний піт зросив чоло.

Рух повторився. Щось незграбно ворушилося просто під Кассандрою. Верескливо скреготнуло акрилове скло по пласталі. Щось проступало з хаосу згорілих уламків — чорна, покручена кінцівка, в якій спаялися броня, одяг і плоть. З розколин тремтливими цівками здіймався блідий дим. Кінцівка знайшла опору, напружилася. Скрипіння посилилося, і уламки з глухим брязкотом розсипалися, вивільняючи згорілий до вугілля кістяк.

Заніміла від жаху, Кассандра засмикалася — раз, потім ще, щоразу відчайдушніше. Від напруги м’язи звело судомою, біль був такий, що на очах виступили сльози. Знизу витягнулася покручена лапа, сапаючи димом з глибоких розколин, вчепилася в стійку. Метал натужно заскреготів, і дівчина відчула, як щось її тягне вниз і назад.

Спазм, який стискав горло, цієї миті відпустив. Кассандра закричала, водночас рвонувшись уперед так, що аж хруснули суглоби. Спротив зріс раптово, до неймовірності, поглинувши відчайдушне зусилля в лічені миті. Дівчина відчувала себе стрілою на натягнутій тятиві — за мить до того, як ту відпустять.

Та раптом напруга зникла, і Кассандру жбурнуло вперед по тунелю, вдарило об рейку, крутонуло, повело вбік, полосонуло по плечах жмутами кабелів, озвалося тонкою смугою болю вздовж лопаток, потім відбило донизу, до палуби, підкинуло ще раз, уперед і вгору. На очі впала багряна заволока, кістки нили, але якимось чином Кассандра розуміла, що флоатує над палубою, повільно опускаючись.

Відчуття поступово поверталися. Звівшись на ліктях, вона завмерла, намагаючись прийти до тями. У вухах дзвеніло, у плечі пульсував гострий біль, м’язи дрібно тремтіли. Слабкість м’якою прохолодною хвилею накривала тіло.

Брязкіт і скреготіння атакували слух дівчини, тільки-но вщух дзвін у вухах. Хтось несамовито видирався з уламків, розсовуючи пласталь, трощачи акрил та синткераміку. Він робив це цілком безмовно, жодним звуком не позначаючи власного існування. У загальному шумі можна було вловити тільки тонке скрипіння обвугленого тіла.

Кассандра побігла — навіть не звівшись на рівні, не озираючись і не думаючи. Вона бігла, незважаючи на пекуче оніміння, що охопило кінцівки, на брак повітря в шоломі, який не встигав за прискореним диханням, на темряву в очах, що ставала дедалі щільніша. Вона відштовхувалася від палуби, хапалася руками за скоби та виступи, тягнула себе вперед. А позаду, випроставшись, повзла за нею ожила циндра. Лише на мить дівчина озирнулася, щоб побачити людиноподібну тінь позаду себе — близько, надто близько. Хрустка лапа вистрелила вперед, вхопивши її за ногу, стиснула, потягла назад. Мить — і друга вхопила шлейку комбінезона, жар лизнув шкіру, просочився вглиб, до хребта, майже паралізувавши Кассандру. Вона наосліп відштовхнулася вільною ногою, вчепилась руками в уламок, що стирчав зі стіни. Навіть крізь ізолюючу поверхню комбінезона проник жар — пекуча хвиля, що здіймалася дедалі вище. Зашкарубла долоня стиснула оголене плече, і хоч дівчина не чула смороду, вона відчувала — гостро й нестерпно — як вигорає її плоть, крізь шкіру та м’язи до самих кісток. Від болю заклало вуха, кров калатала у скронях, немов велетенський молот. Вона викручувалася, намагаючись випростатися, та вкритий циндрою монстр тримав міцно. Він притиснув її до підлоги, неймовірно важкий навіть для слабкої корабельної гравітації. Комбінезон почав плавитися, над ним здійнялися цівки диму. Кассандра лежала на животі, мрець тиснув згори, розжарений настільки, що лускалася його запечена, ламка шкіра. Вогонь виривався назовні вируючими лілеями плазми. Покручена лапа лягла на лицеве скло, акрил зашипів, вкриваючись бульбашками, ядучий сморід заповнив внутрішній простір. Кассандра знов закричала — з останніх сил, наче цей крик міг урятувати її. Від болю паморочилося в голові, легені стискалися у жорстких спазмах, кінцівки задеревеніли, наче невдало прилагоджені протези.

Вона не почула пострілу — тільки вловила раптову хвилю жару, ще більшого, ніж той, що палив її. Потім були тиша й нерухомість. Вага мерця наче ослабла, але дівчина не мала сил визволитися з-під нього — ані тілом, ані волею. Вона відчувала себе згустком, пульсуючим відцентровим вортексом болю, який наче вивергався з неї у всесвіт, заповнюючи собою все навколо.

Пекучий тягар упав з неї, але й після того вона не наважувалася поворухнутися. Минула нескінченність, перш ніж Кассандра віднайшла в собі сили для першого руху. Вона перевернулася на бік і повернула голову. Крізь мутне понівечене скло вона ледь розрізнила масивну постать, що відкинула циндровий кістяк. Регенератор дихальної суміші не працював — вона відчувала це з кожним вдихом. Потяглася онімілими руками до фіксаторів, намацала їх. Слабкі, немов чужі, пальці ніяк не могли впоратися з деблокуванням, у грудях раптом здійнялася хвиля липкого тваринного жаху асфіксії. Постать лишалася нерухомою. Нарешті фіксатори клацнули, із сичанням вирівнюючи тиск. Повітря в тунелі було крижане й гірке на смак, але, здається, ним можна було дихати. Кассандра відкинула шолом.

— Κατα Τον Δαιμονα Εαυτου. — Чи вона справді це почула, чи ці незнайомі слова народилися у броунівському русі її сплутаних думок?

Над нею стояв гігант, що був майже на дві голови вищий за неї. Масивні обладунки мали на собі сліди жорсткої битви. Y-образний візор світився тьмяною міддю. Від нього у повітрі розходилася гіркота. Розідрані броньові пластини точилися смердючим слизом. У лівій руці він тримав архаїчний пістоль, рясно помережений травленням та різьбою.

Якийсь час він мовчки вивчав Кассандру. Потім, так і не зронивши більше ні слова, рушив тунелем повз неї. Дівчина озирнулася. Мрець валявся поряд — без голови. Уламок шиї курився прозорим димом. Чорна горбкувата шкіра ледь помітно здригалася, слабкі язички полум’я виривалися з численних розколин. Не знищений, лишень нездатний координувати моторну активність. Неначе спотворена, протиприродна імітація життя існувала в кожному згустку його плоті, анімувала його, перетворюючи на енергетичний еґрегор… Ні, радше приймач, в якому за чуттєву речовину був вогонь.

Кассандра звелася на ноги. Мовчазна фігура в обладунках віддалилася вже кроків на двадцять. Він пересувався важко, наче долаючи спротив — але так, ніби це відбувалося не з ним, ніби сам він рухався вільно. Дивитися на нього більше кількох секунд було неможливо — це викликало нудоту й гучний дзвін у вухах.

Тримаючись за стіну, дівчина зробила перший невпевнений крок. До неї повернулося відчуття тіла, біль сфокусувався у декількох епіцентрах, з найяскравішим — у лівому плечі. Вона згадала старовинний медичний трактат, в якому стверджувалося, що людина не здатна відчувати декілька джерел болю — тільки одне, найсильніше. Вочевидь, людська чутливість відтоді дуже змінилася. Або трактат від початку був маячнею.

Вона йшла слідом за постаттю в обладунках, до кінця не розуміючи, навіщо це робить. Щось переплуталось у відновлених спогадах, і нині, без голосу, який би скеровував її, вона й гадки не мала, що робити далі.

Але ця постать чомусь здавалася їй… знайомою. Не особисто, але й не з минулого життя, не з пакетів, що відчувалися неприродними, чужими. Щось безкінечно далеке, химерніше за дитячий спогад…

VII

Зіверса охопила лють. Вона кипіла в ньому, безсила знайти вихід. Стискаючи й розтискаючи кулаки, він відчував, як скрипить біополімер, як вібрують гідравлічні приводи, створюючи тиск у гнучких графенових жилах. Застиг, вдивляючись у довгі рядки цифр, що бігли екранами. Триматися в холодному розумі ставало дедалі складніше.

Проблем було дві. Перша — циндра стискала кільце навколо його сховища. Вогняні вампіри, що керували згорілими ляльками культистів, трималися неподалік. Ця проблема мала вирішення. Набагато гірші справи були з другою.

Вона не встигла. Попри всі його попередження, всі вмовляння, всю можливу допомогу, на яку Зіверс був спроможний, вона не випередила Переможця. Він зараз рухався просто поряд із нею — і те, що Переможець не вбив її, означає, що він розуміє, ким вона є. Проте…

Професор замислено потер підборіддя, біополімерні деталі огидно скреготнули одна об одну.

Це було дивно. Вічний Переможець не будує планів і не створює компромісів. Його поява на «Сінано» — ознака процедури «остаточного вирішення», Endlösung der Meutereifrage, що її ініціювало флотське командування. Чудовий привід спинитися — і залишити корабель. Тікати. Тільки от, якщо усвідомлювати, як саме все може вирішитися, то легко з’ясувати, що, з чималою ймовірністю, тікати не буде куди. Та й не це втримувало. Зіверс відчував, що корабель, ця прадавня машина руйнування, дивним чином всотувалася в нього — а він у неї. Довгі години, проведені під’єднаним до етеромагнітного простору, руху численними струмами квантового коду — все це наче єднало Вольфрама фон Зіверса зі «Щасливим журавлем». Навіть тепер, позбавлений більшості каналів та знарядь, він відчував відгук пораненого велетня.

Думки плуталися, метушилися в голові, наче сполоханий бджолиний рій. Сигіли на плечах пульсували високочастотними хвилями, заважаючи зосередитися. Кислотно-яскраві вокселі спалахували на екранах моніторів у жахливому примарному танку. Зіверс вдарив себе долонею по щоці — там було ще достатньо живої плоті, щоб відчути біль. Потім ще раз — уже по лівій. Місце, де пружний біополімер з’єднався з живими тканинами, стало гарячим.

Чому? Чому він її не вбив? Гнів угамований, він не спроможний вчинити інакше…

Але перша проблема, якій бракувало витонченої унікальності другої, була, проте, нагальнішою. Кільце замикалося — вампіри знайшли схованку Зіверса і вже збиралися розпечатувати її. Шанси професора — навіть проти циндри — були геть слабкі. Треба змінювати дислокацію. А оскільки робити це доведеться вже втретє, то була скоріше механічна робота.

Пальці на руках розгалузилися — кожен на десяток тонших та гнучкіших маніпуляторів; забігали приладовою дошкою. Факт відсутності НРІ дещо ускладнював справу, але Зіверс врахував це, розподіляючи обчислювальне навантаження між декількома молодшими серверами, які все ще лишалися в мережі. Перший потужний удар в переділку ліворуч пролунав сигналом початку зворотного відліку.

Крижаний спокій розлився організмом, розчиняючи різницю між штучним та природним. Тепер усе тіло професора Вольфрама фон Зіверса було наче єдиний складний механізм, позбавлений розуму та свідомості — чиста процедурна поведінка, що живилася через зовнішні приймачі сигілів, а не з внутрішніх резервів.

Квантова телепортація. Складна енерговитратна операція, що ґрунтується на двох засадничих принципах: квантовій сплутаності часток і синхронізації суперпозиції на релятивістському рівні.

Знаменита істота минулого, славнозвісний кіт Шредінгера, був суто гіпотетичним створінням, жартом для посвячених. Коти Сатурна, навпаки, були цілком реальні. Кіт Шредінгера був фікцією, таким собі макрооб’єктом, «спостерігачем-у-собі», тому не міг існувати в суперпозиції. А кіт Сатурна ламав це доволі прямолінійне сприйняття, бо існував у синхронній суперпозиції, суперпозиції на рівні макровсесвіту і міг бути сплутаним з іншою синхронічною системою. Прадавні пророки передбачали таку можливість і навіть шукали спосіб її реалізувати, однак вони були позбавлені уяви про те, що саме лежить за тим, що вони називали «не причинно-наслідковий зв’язок», а тому всі їхні спроби були не більш ніж витівками наївних тодлерів.

Зараз те саме завдання виконувалося двічі в паралель: створення синхронічного макрооб’єкта на базі завантаженої квантової схеми. Одна модель створювалась в обраній ділянці простору-часу «Сінано», яку Зіверс обрав наступною схованкою, а друга — безпосередньо в самому Зіверсі. Точніше, його поточному матеріальному втіленні.

Пастка квантової телепортації полягала в тому, що це не була телепортація. Створена система-копія була сплутана на квантовому рівні, тож миттєво узгоджувалася з оригіналом, після чого відбувалася десинхронізація (утримувати синхронічність навіть протягом наносекунди було пекельно витратною забавкою), і системи вже не були сплутані на макрорівні. Зазвичай, після того оригінал ізолювався і, по отриманні підтвердження про успішне переміщення, дезінтегрувався.

Професор Зіверс не мав розкоші повноцінного завершення телепортації, та попри це з дезінтеграцією проблем не виникало.

Можна було б запитати, що в разі таких маніпуляцій стає істинним Я людини, якщо низка телепортацій утворює низку повністю ідентичних копій. Професор на це мав доволі просту відповідь. Справжнім Я є модель, за якою відтворюється та низка копій. Ця модель, звісно, позбавлена певних аспектів особистості, бо вони, через квантову природу свідомості, можуть бути передані лише сплутанням і від початку не можуть бути в неї закладені. Але саме інформаційна модель, ланцюг кубітних блоків, найточніше відповідає історичній концепції «безсмертної душі», яку людство усвідомило задовго до того, як вперше припустило існування квантів.

Не було чіткого моменту переходу — він був занадто швидким, щоб розум міг його виокремити та усвідомити. Проте певним відлунням залишалось підсвідоме відчуття подвійності світу навколо. Воно було надто химерним, щоб набути чіткого втілення, але воно було, і Зіверс знав це напевне. Телепортація відбулася — він мав своє тіло в іншій частині корабля, в дата-центрі неподалік пускових палуб.

Це був один з нервових вузлів «Сінано» під час космічних боїв, знаряддя для керування бойовим крилом: винищувачами та штурмовиками. Нині він стояв порожній. У металі та полімері, в ефірі та електронах, ось він — літопис лихої долі «Сінано». Його та подібних до нього бунтівники зачистили ледь не першими, аби атакувати кораблі ескорту раніше, ніж ті закінчать маневри аварійного гальмування. Коли материнська група на чолі з «Сінано» зійшла із сингулярної тяги та почала корегувати курси, заколотники вже здатні були поставити на крило майже дві третини малих кораблів «Сінано» — що й зробили. У цей час адміральський місток лишався на зв’язку й не передавав командування, повідомляючи, що зберігає загальний контроль над флагманом і здатен виконувати командування групою. Адмірал Окіта наказав готувати десант для абордажу материнського корабля й пообіцяв забезпечити плацдарм для висадки. Виліт малих кораблів відбувся ще до того, як ескорт закінчив маневрування, і в загальному хаосі пройшов майже непоміченим. Тільки після того, як з флагмана повідомили про смерть капітана Декарта та адмірала Окіти, капітан крейсера «Тікума», найбільшого в ескорті, на власний ризик прийняв на себе командування. Капітан надіслав запит щодо подальших дій до штабу флоту. Відповідь було отримано через сорок вісім стандартних хвилин — за три хвилини до того, як перші штурмовики злетіли з палуб «Сінано». Штаб флоту був упевнений, що бунтівники досі не мають повного контролю над кораблем і на борту тривають сутички, тому наказав направити десант на «Сінано» (лише підтвердивши надісланий на дві години раніше наказ адмірала). Штурмовики «Сінано» атакували «Тікуму» тридцять п’ять хвилин потому. Ще за годину, зазнавши тяжких ушкоджень, крейсер змушений був вийти з бою, так і не підготувавши десантних шлюпок, а сили, витрачені на цю підготовку, зрештою вирішили його долю. Водночас «Сінано» силами бойового крила та вдалим торпедним залпом знищив два ескортні ракетоносці. Ще на одному також піднявся бунт — попри подавлений, він на декілька годин вивів корабель з бою та змінив курс. Бій затягувався.

Похідний порядок, який значно обмежував можливості ескорту щодо маневру та атаки, для малих кораблів був майже ідеальний. Допоки ескорт розійшовся достатньо широко, щоб забезпечити собі час для відбиття атак штурмовиків, він втратив три розвідувальні фрегати. Бій тривав шість годин сорок вісім хвилин — допоки «Сінано» не увійшов у скупчення астероїдів сімейства Флори, після чого ескорт врешті отримав зі штабу наказ відступати. Всі, хто в той час ще тримав оборону на облавку «Сінано», попри жах та відчай, розуміли, що зупинити бунтівного гіганта, навіть позбавленого ескорту, може лише інший материнський корабель, себто повноцінна материнська група. Дві такі охороняли Землю, одна мала перебувати на орбіті Марса, три воювали з флотами Вогняних вампірів Катуджі на орбітах Венери та Меркурія. По другий бік астероїдного кільця маневрував флот Блокади Сатурна. Відкритим залишалося тільки одне питання — куди заколотники спрямують «Сінано». Допоки корабель рухався на «Оріоні», але в такий спосіб політ до Юпітера міг тривати досить довго — якщо взагалі вистачить бомб. Певне, перехід на сингулярний двигун мав відбутися на виході з кільця — за умови, що спротив лоялістів буде остаточно подолано. У межах поясу астероїдів перебувала також Церера, на якій була розташована «Країна ляльок» — опорна база Об’єднаного Флоту. «Сінано» (під повним контролем заколотників) був спроможний її захопити, але втримати — малоймовірно.

Мертвий оператор, спалений до чорного кістяка, скорчився у кріслі просто перед Зіверсом.

— Wie ist es dazu gekommen? — просипів той, копняком відпихнувши крихкий згарок від термінал-інтерфейсу. В лабораторії інструментарій був ширшим, тут же з міркувань безпеки суттєво порізали всі сторонні функції. Третя лінія, годі й казати… четверта буде ще гірша. Хоча було б краще, якби на четверту відступати не довелося. Принаймні, план був такий…

Вольфрам пройшовся вздовж ряду терміналів, активуючи мережі, оминаючи системні бар’єри, виводячи дані систем спостереження. Він облаштовував свій центр операцій вправно й ретельно, зі спокійною впевненістю людини, що напевне знала, скільки часу вона має та які саме його витрати є необхідними й достатніми. Власне, він був створений для такої роботи — до того ж знав і розумів її. Так, спектр завдань дещо змінився, але інструментарій, забезпечений імплантатами, авгментаціями та ритуалами, дозволяв їх вирішувати. І він вирішував. Там, де капітан «Сінано» Ренарт Декарт і адмірал материнської групи Окіта Содзі нічого не домоглися, він, гросінженер, знайшов необхідні рішення. Хай би якими неймовірними та самогубними вони здавалися на перший погляд.

Тепер він розумів, що навіть командування у своїй стратегії зарахувало «Сінано» до втрат — бо якщо ні, то Переможець зараз не розтинав би мономолекулярним лезом корабельні нутрощі. Але титуловані флотоводці та безліч їхніх штабних служб не знали, не могли знати, що тут відбувається насправді. І не збиралися навіть слухати, ба більше — вірити тим, хто звертався до них із цих задимлених казематів.

«Сінано», давнішій за будь-який з кораблів Об’єднаного флоту, був приречений на знищення. Зіверс торкнувся долонями приладової дошки. Дотик, який він відчував, був лише синтезованим сигналом, набором технічних показників для мінімального сприйняття довкілля — значно біднішій за той, що давала жива плоть. Невдоволений цим, він опустився на коліна й припав до пласталевої поверхні щокою. Цей вияв сентиментальності був несподіваний навіть для нього самого — досі Вольфрам фон Зіверс не відчував, наскільки багатовимірним та глибоким є відбиток цього корабля в мультивсесвіті. Так, корабель не мав свідомості — просто не міг мати, ця хиба була виключним прокляттям людства. Але він мав душу. Вона сформувалася з багатьох проекцій, що їх корабель відкидав на різних шарах простору-часу. І Зіверс надто глибоко занурився в неї за час служби, особливо в ці останні дні, щоб тепер її не відчувати… не бути її часткою.

Таким — уклінним і зануреним у резонансні відлуння — він був, коли за спиною його постав Фхатаґва. Сяюча сфера блідого блакитного полум’я, навколо якої глибоким колодязем вдавлювався простір-час. Мініатюрна нейтронна зірка, що могла існувати в цій реальності тільки частковим відбитком, повноцінним своїм втіленням залишаючись в іншому макрокосмі. Як і інші Вогняні вампіри, він повноцінно існував у струнному ландшафті, значно віддаленому від того, де перебувало людство, і тому потребував якоря особистості. Але Фхатаґва присвятив себе служінню Великому Давньому Катудзі — і те служіння змінило його більше, ніж інших Вогняних вампірів. Там, де звичайний вампір був лише квантовою проекцією, сплутаною зі свідомістю фізичного носія, для якої тутешній простір-час встановлював жорсткі закони взаємодії із собою, Фхатогва радше змінював квантову реальність у сфері свого впливу. Значно змінював. Тому й якір він мав набагато складніший за своєю будовою.

Зіверс відчув чужорідну присутність — холодною, задушливою хвилею тваринного жаху, крижаним спалахом сигілів, оскаженілим миготінням вбудованих давачів. Блідо-блакитне сяйво, що впало на нього, було наче цілком звичайним, ординарним. Але загострені аугментаціями очі професора різав протиприродний частотний спектр того сяйва. Сяйва з іншого космосу.

Завмер, не маючи сил поворухнутися. Неймовірна вага істоти химерним виром закручувала навколо себе простір-час, але, перебуваючи занадто «назовні», здавалася прозорим нашаруванням на ньому. Буття та небуття, що зійшлись у запеклій боротьбі.

— Mein Tod wird nichts ändern, Vampir, — не обертаючись, промовив Зіверс, який навіть не сподівався, що істота зрозуміє його. — Du wirst es nicht schaffen. Du wirst dieses Raumschiff nicht haben.

Мереживо нейтронних потоків, що звивалося в безперервному танку, на якусь мить припинило свій хаотичний рух, склавшись у довгу послідовність комплексних форм. Можливо, то була форма спілкування, найближча до людських, на яку був здатен Вогняний вампір. Асемічний символізм, що, навіть такий, лежав за межами прямого сприйняття людським розумом… Усе одно Зіверс не дивився. Фхатагва рушив до нього — і від того його руху простір-час пішов хвилями, дикий код заметушився, змінюючи свої численні течії та розбиваючи пакети й вузли. Сенсори верещали, захлинаючись у магнітному полі.

І тоді він побіг — Вольфрам фон Зіверс, що заради служби на військовому кораблі перетворив себе на спеціалізовану машину, лише з невеликим відлунням первісної людяності, який ніколи не вважав себе військовиком — принаймні, воїном. Його тіло перебудовували, викидали все зайве та слабке, змінюючи на витривале й відповідне суворим вимогам флотської служби. Знешкоджували все, що маленькими хробаками підточувало його, що заважало й відволікало. Рік у рік загортали у щільний кокон, позбавляючи слабкості, жалю та сумнівів. Чи й сподівалися на такий результат, чи передбачали, що їхнє творіння повстане та серед останніх буде боротися за «Сінано», коли іншим буде вже несила?

Але Зіверс не був воїном. Усі ті зміни, яких він зазнав, не призвели до перетворення його на смертельну зброю, принаймні — не на ту зброю, що здатна здолати ворога у двобої. Радше на корисний елемент великого механізму, складної машини. А за теперішніх обставин він став Ахіллесовою п’ятою, щілиною в обладунках, зручною для завдання швидкого смертельного удару.

Він біг щодуху, не обертаючись і не замислюючись, біг так, що ревіли перевантажені органо-синтетичні м’язи, перегріваючись і посилаючи відчайдушні сигнали керуючим системам про аварійне відключення. Дарма — перше, що зламав Зіверс, коли зрозумів, що з ворогом він нині лицем до лиця, це власні обмежувальні процедури. Але щоразу, коли він відчував, що викривлення простору-часу за спиною вщухає й віддаляється, щоразу, коли воно майже зникало з показників сенсорів, якимось неймовірним чином переслідувач знов з’являвся позаду, ще ближче, ніж був до того, відрізаючи його від наступного повороту, заганяючи в кут, мов сполоханого звіра.

Повернувши за ріг, він побачив вивернуте, мов вітролом, сплетіння труб, газоходів та кабелів, покручених та спотворених потужним вибухом. Вимкнувши магніти в підборах, Зіверс майнув крізь цей металево-пластиковий ліс, крізь вихори пари, диму та сріблястих іскор. Відштовхуючись, його нога застрягла між двох труб. Втративши рівновагу, тіло незграбно повалилося вперед, застрягла нога вигнулася й тріснула, не витримавши навантаження. Бризнуло їдкою рідиною з гідравлічного циліндра, замерехтіли повідомлення про ушкодження.

Дрібниці. Він усе ще на ходу. Вага в умовах мікрогравітації незначна, ушкодження — мінімальні. Треба тільки визволитися…

Ще один стрибок — і Зіверс пролітає над понівеченими рештками корабельного нутра. Затримка три секунди, не більше. Всього три секунди…

Фхатагва, Екзарх Катудги, проминув завал, викривляючи вихлопи газу та пари, закручуючи змії-кабелі навколо себе, наче елементи карликової сфери Дайсона. Він не затримався. Ані на частку секунди.

Професор, потрапивши в поле вампіра, завмер, борючись з новою потужною силою, потім захитався й повалився долілиць — аби тільки вперед, аби бодай нігтями вчепитися за виступаючі ієрогліфи, давні, як сам корабель. 労働 — Праця, 犠牲 — Жертовність, 繁栄 — Процвітання. Важка крапля рідини з охолоджуючого контура над головою повільно зірвалася та полетіла в бік Фхатагви.

Менш ніж за хвилину жрець-вампір остаточно затягнув професора Вольфрама фон Зіверса до своєї сфери. Безсилий, той уже не міг не дивитися — але не міг і бачити. Простір-час навколо зібгався, наче старе рядно, у його стоншеній тканині з’явилися діри, крізь які було видно інші місця та інші епохи. Зіверс відчував, як ті отвори засмоктують його, роздирають свідомість, витягують її. Для нього час майже спинився, ба більше — плин його відчувався водночас із декількох різних точок. Чиста інформація, якою був Зіверс, розтеклася по тих точках, втративши цілісність, в той час як оболонка, захоплена магнітним полем, що оберталося зі швидкістю, близькою до швидкості світла, розсипалася на елементарні частки, викинуті двома конусами випромінювання.

Фхатагва ще якийсь час лишався на місці, наче спостерігаючи, як падають краплі води, падають у нього — безкінечно довго, провокуючи розтягнуті в часі вибухи неймовірної сили десь у самому його нутрі, на дні гравітаційного колодязя в іншому всесвіті… а потім — зник, лишивши по собі тільки слабкі концентричні гравіхвилі та спопелілий дикий код.

Наступна крапля вже впала у напрямку від штучного центру маси корабля.

159 NMA

- Дім з розбитого каменю -

Розбиваються краплі води об метал.

Тремтить Бог війни тілом.

Тенгрі замислено спостерігає, як на охолоджувальній трубці одна за одною набрякають краплі конденсату. Набравши ваги, вони падають — повільно та неквапливо у штучній гравітації. На трубі немає термоізоляційного шару; напевне, не відновили після ремонту — чи взагалі забули нанести. Ці дрібні недоліки цілком очікувані, коли йдеться про такого титана, як «Щасливий Журавель». Сімсот тисяч тонн маси, двадцять тисяч членів екіпажу, бойове крило із сімсот п’ятдесяти аерокосмічних апаратів. Материнський корабель настільки великий, що сама лише спроба його уявити може звести з розуму. Принаймні такою є легенда, яку переповідають старі — ті з екіпажу, хто перебуває на борту від самого початку. Велетенський розмір материнського корабля робить картину, що її спостерігає Тенгрі, майже природною. Кожної миті на «Щасливому Журавлі» кількадесят вузлів ламається, кількасот — очікують ремонту чи заміни, а тисячі — перевірки. Чергова крапля зривається з труби, вирушає у нетривалий політ і розбивається об рифлену металеву палубу. Візерунок протектора тут складається з ієрогліфів «Жертовність», «Праця» й «Процвітання», повторені тисячократно, наскільки вистачає палуби цього загорненого спіраллю каземату. Тенгрі підводить погляд, відчувши слабкий укол імпланта в зап’ястку. Незабаром розпочнеться тренування, і мережевий контролер, отримавши дані про місцезнаходження пілота та оцінивши час, необхідний для того, щоб дістатися до місця, відсилає імплантату сигнал-нагадування. Бо дисципліна й організованість — то є головні чесноти кожного імперського вірнопідданого. Навіть пілота Спеціального Ударного Загону.

Тенгрі Гаджито у свої вісімнадцять навряд міг вважатися гідним втіленням Імператорського слуги. Студент-філолог, він ще з часів старшої школи проводив більше часу з прадавніми текстами, ніж у патріотичних іграх з однокласниками. В тиші Священних Сховищ він, затамувавши подих, тендітним маніпулятором дбайливо гортав крихкі сторінки старовинних манускриптів і десятками пропускав крізь нейроінтерфейс їхні відцифровані копії. Війна, що бушувала в космічній чорноті за межами Священної Метрополії Дзіпанґ, здавалася йому радше вигадкою, медійним каталізатором, аніж реальною матерією, яка стосувалася його і його світу безпосередньо. І без того медійний простір був по вінця сповнений історіями шляхетних героїв, славетних подвигів та вирішальних перемог. Іноді здавалося, що він уже раніше чув, як Імперія остаточно розбила ворога і от-от настане мир, чув двічі чи навіть тричі. Але війна все ще тривала, імперська зброя все ще була досконалою та недосяжно кращою, ніж ворожа, а Об’єднаний Флот — так само непереможним і жахаючим. Цим бурхливим морем слів і образів він плив собі, здавшись на волю хвиль, і майже не помічав, що життя ставало все скрутнішим. Закони ставали дедалі суворішими, заборони з’являлися швидше, ніж їх встигали усвідомлювати, старанно відмежовуючи все, що було здатне збити громадян зі шляху відданого служіння. Дедалі менше ставало товарів на полицях крамниць — один по одному їх визнавали «надмірними в умовах воєнного часу». Орденоносні ветерани виголошували з екранів на міських майданах промови про славетні звитяги, закликаючи молодь вступати до лав Флоту та Армії. Ніхто із сусідів, що вирушали воювати, більше не повертався. Рідні отримували від них лише стислі, сухі листи, немов написані чужою рукою. І похоронки — короткі чорні рядки на білій синтетичній тканині, що їх передавали агенти кемпейтай, воєнної жандармерії, разом із грамотою солдатської вдови — почесним, але надаремним визнанням заслуг загиблого чоловіка чи сина.

Ліфт доставляє Тенгрі до тренувального сектору — всього одною палубою вище житлових відсіків. На його стінці висить вицвілий плакат: воїн Спеціального Ударного Загону пов’язує на чоло хатіматі — білу стрічку з криваво-червоним знаком Вічного Сонця. Обличчя воїна сповнене рішучості й зосередженості, очі примружені, губи міцно стиснуті. Він зовсім не схожий на Тенгрі — й на будь-кого з його товаришів по ланці. Вчора, коли військовий стереографіст проводив з ними знімальну сесію, він довго й невдоволено морщився, багато разів переробляючи знімки, та кінець кінцем усе одно залишився розчарований результатом. Замість мужнього самозречення на обличчях пілотів світилися щасливі усмішки. Хтось приніс з нижніх палуб маленьке цуценя, грайливе та пестливе. Кожному кортіло торкнутися білого пухнастого клубочка.

Двері ліфта з м’яким шипінням розійшлися, впускаючи Тенгрі до тренувального відсіку. Всі з його ланки вже зібралися, вишикувавшись перед інструктором, що нетерпляче походжав уздовж їхнього ряду. Нобуо Аігана, одноліток Тегні, скорчив йому розпачливу гримасу, намагаючись про щось попередити. Однак Тенгрі того попередження не зрозумів. А потім його помітив інструктор.

— Пілоте Гаджито! — гаркнув він, люто примружившись. — Ти — ганьба своєї ланки! На свій бойовий виліт ти теж збираєшся запізнитися?

Тенгрі поспішно вклонився:

— Перепрошую, інспекторе Такагасі! Я не знав, що…

Він хотів сказати, «не знав, що решта пілотів уже зібралися і тренування розпочнеться раніше строку» — але інспектор не дав йому договорити.

— Не знав, що йде війна?! Що Чорні кораблі Тисячі Демонів загрожують кордонам нашої Священної Імперії?

— Даруйте мені! — Тенгрі старанно відбив принагідний моменту поклін приниження.

Інструктор скривив губи в зневажливій посмішці:

— Займай своє місце. І не забувай, що ти — пілот Спеціального Ударного Загону! Велика шана, яка випала тобі — усім вам — це один бік меча. А другий — це Великий Обов’язок, який ви маєте виконати задля слави своєї Батьківщини. І свого Імператора, нехай Небо Дарує йому тисячу літ життя!

— Тисячу літ життя Імператору!!! — рвійний клич пілотів вібрацією, живим тремтінням відгукнувся в пласталевих кістках корабля. Його дух, дух титана-напівбога, почув священні слова та відповів їм, бо слова ці приємні йому. Бо серед усіх богів, що мешкають у цьому світі та інших, немає божества могутнішого й більш шанованого, ніж Імператор, прямий нащадок богині Аматерасу.

— Усі по тренажерах! — командує інструктор. Пілоти зриваються зі своїх місць, перш ніж останній звук встигає зірватися з його губ. Тенгрі щосили намагається випередити товаришів, напружений до різкого болю в м’язах — палке відчуття сорому жене його вперед. Єдиним рвучким рухом він вкидає тіло у вузький кокон тренажера, судомно намагаючись зайняти правильне положення.

Тренажер точно імітує кокпіт штурмового аерокосмічного винищувача Кі-201 «Карю»: напівлежаче крісло-кокон, кібернетичний комір інтерфейсу керування, імлисто зблискуючий окулус, який крізь шину нейро-конектора з’єднується з очним імплантом пілота. Єдине, чого на тренажері немає — систем керування вогнем, що підключаються штекерами до м’язів передпліч.

Тенгрі відчув уже знайоме з минулих тренувань поколювання в шиї — комір з’єднувався з його нейроінтерфейсом. Сотні біополімерних електродів пристрою, подібно до крихітних морських змій, крізь складну систему клапанів проникали до його хребетного стовпа, поєднуючи пілота та винищувач у священному союзі, перетворюючи на єдине ціле. Саме тільки поєднання вже було неабияким випробуванням для пілота, вимагаючи досвіду та витримки: в такий момент воно викликало повну сенсорну депривацію. На декілька секунд мозок узагалі не отримував жодних зовнішніх сигналів, що в багатьох провокувало напади паніки й нервові зриви. Тенгрі й досі боявся цього моменту — більше ніж будь-чого. Його жахало навіть не відчуття темної порожнечі — набагато лячнішою була втрата відчуття часу, через яку секунди адаптації розтягувалися безкінечно, майже до вічності. Інструкції рекомендували в такий момент наспівувати добре знайому пісеньку, читати вірші або просто рахувати. «Тренований розум здатен використати ці прості речі як хронометр», — таке пояснення було в підручнику. Але думки — це не слова. Аби їх відтворити, не потрібні фізичні зусилля, тож можна пригадати всі дитячі пісеньки, всі шкільні віршики, дорахувати до мільйона — і не витратити на це навіть секунди.

Слова зникають, пітьма поглинає їх — Колодязь без дна.

Різкий, сліпучий спалах наповнює Тенгрі геть іншим відчуттям. Тепер він — уже не людина, не пілот. Він — Карю. Могутнє знаряддя нищення та руйнації, сяючий меч Імперії, готовий завдати разючого удару в самісіньке серце ворога. Навколо нього плине безкінечний, сяючий простір космосу. Його ціль — попереду. Надто далека, щоб її можна було розгледіти людськими очима, але виразна й досяжна для чутких сенсорів Карю. Поряд — його ланка, вишикувана в бойовому порядку. Винищувач, вінець імперської технічної думки, що викарбувана в полімерному титані та живиться реактором термоядерного синтезу, відчувається продовженням тіла. Ні, він і є тіло — єдине справжнє тіло Тенгрі, бо іншого в нього тепер просто немає.

Ланка, виконуючи тренувальну програму, рине вперед. Симуляція, через надвисоку складність моделювання, триватиме лише кількадесят секунд. Зазвичай основні вправи, що їх відпрацьовують пілоти — це оперативна навігація та підтримування встановленого курсу. Але ланка Тенгрі вже наближається до кінця навчання, базові завдання пройдені, час настав для насправді складних трюків — маневрів ухиляння. Несамовитий вихор вогнів, палаючий хаос, що за мікросекунди заповнює віртуальний простір навколо них, не залишає часу для вагань і шансу, щоб виправити помилку. Тут рятує самий лише інстинкт, вибудуваний на суворому виконанні протоколів. Тенгрі відчуває, що в ці моменти він не володар собі — розум його наче вибухає, перетворюючись на тунель неймовірної глибини, з якого струмує сила та впевненість, чужорідні, але потужні, що цілком заповнюють його. Немає сумнівів, немає страху — тільки блискавичний рух від вибору до вибору, кожен з яких триває наносекунди.

Яскравий спалах поглинає його, жахливою навалою виштовхуючи геть, в безпросвітну темряву. Тренажер відключається. Розбурхана надприродним ментальним навантаженням свідомість деякий час марно намагається відшукати себе. Нарешті повертається відчуття тіла — геть іншого, не того, в якому він народився. Яким слабким та кволим воно здається! Напівсліпий, заціпенілий, з нудотою, що підкочувалася до горлянки, Тенгрі вивалюється з кокона тренажера. Один з останніх. Пілоти шикуються в шеренгу — бліді, з лискучою від поту шкірою, перекошеними, тремтячими обличчями. У декотрих в очах — сльози болю. З вуха Нобуо сочиться кров. Вузька цівка пролягла вилицею, мов проведена пензлем каліграфа. На зламі білого комірця розпустилася червона квітка.

Інструктор повільно покрокував уздовж шеренги, впівоберта поглядаючи на підопічних. Його обличчя було непроникним. Нарешті він зупинився.

— З результатами тренування можете ознайомитися в бортовому терміналі. Звіт, як зазвичай, у кластері вашої ланки. Від себе ж скажу… — він замовк, подивись кудись понад головами пілотів, — я скажу, що ви — гідні сини своєї Святої Батьківщини і готові захищати її. Це все.

— Честь! — скомандував командир ланки, лейтенант Секі Юкіо. Руки пілотів єдиним рухом зметнулися до виголених скронь, торкнувшись кінчиками пальців нікельованих кріплень очних імплантів.

— У тебе кров, — мовив Тенгрі, коли вони з Нобуо пливли коридором. Той здивовано помацав щоку, подивився на пальці.

— Я й не помітив, — сказав він просто, з посмішкою. — Зі мною таке трапляється, особливо коли сильно хвилююся. Та це нічого, дурниці.

— Нічого, — погодився Тенгрі. Десь він чув, що ментальний імпринтинг, якому піддають пілотів, безпосередньо інтегруючи в мозок необхідні навички, може бути небезпечним для здоров’я, особливо якщо його проводити прискорено, не дозволяючи мозку адаптуватися та повноцінно інтегрувати отримані психофізичні блоки. Імпринтинг Спеціального Ударного Загону триває менше тижня. Двоюрідний брат Тенгрі, Сабуро, який вступив до лав аерокосмічних сил багато років тому, якось згадував у своєму листі (тоді листи ще були розлогими й багатослівними), що їх імпринтинг тривав майже рік і під час його курсантів постійно перевіряли, відсіюючи тих, хто погано сприймав ментальне кодування. У кінцевому підсумку до польотів допускали не більше третини претендентів.

Тенгрі не став казати цього Нобуо. Токубецу-кейбі-тай, Служба Безпеки Флоту, могла сприйняти це як поширення поразницьких пліток, що могло призвести до суворого покарання. Покарання Тенгрі не лякало, але він боявся, що через нього може пропустити свій виліт. Терміни вильоту були військовою таємницею — для пілотів так само, як і для всіх інших. Вони продовжували тренування, кожен день очікуючи на наказ. Декотрі з піднесенням, декотрі — із острахом і невпевненістю.

Їхній житловий відсік був круглим у перетині, закрученим у спіраль уздовж корабельної вісі, довгастим відділенням зі спальними поверхнями, розташованими в три яруси без переділок. Пілоти СУЗ не мали особистого простору, тільки синтетичні спальні мішки, що кріпилися поворозами до вмонтованих у поверхню кріплень. За рундуки пілотам слугували вбудованими між спальними ярусами ніші, настільки маленькі, що туди ледь уміщалися нечисленні дрібнички, що дарували в дорогу рідні та друзі. Амулети, мініатюрні сувої з благословеннями, відбиті в пластику стереографії родини. У декількох щасливців були подарунки від подруг або наречених.

Одним із таких щасливців був сусід Тенгрі, Ясуо Кувахара. В нього була посилка від двоюрідної сестри. Вона надіслала йому дві стереографії — ще до того, як Ясуо було зараховано до Спеціального Ударного Загону, майже одразу потому, як він залишив метрополію. Він отримав їх набагато пізніше — такі пакунки діставалися кораблів за принципом «попутного вантажу» за наявності вільного місця й преференцій відповідно до рангу адресата. Командування вважало, що цифрового листування цілком достатньо, аби не витрачати ресурси на будь-що інше.

Кожна стереографія супроводжувалася коротким посланням. В одному сестра Ясуо ніяковіючи розповідала, як вона пишається братом, додавши, що показала своїй однокласниці, Мікіко Наорі, інфозведення, в яке потрапив Ясуо, відбуваючи на фронт.

«Мікіко не лише найвродливіша, але й найрозумніша дівчина в нашому класі. Її батько — професор університету в Кобе. Її дуже вразили твоя відданість і рішучість, і вона попросила відрекомендувати її тобі».

Друга стереографія зображала саму красуню Мікіко. Вона сором’язливо відводила очі від об’єктива й шарілася — і від цього здавалася ще вродливішою. Обидві світлини були предметом захоплення та заздрощів усенької ланки — за винятком хіба що лейтенанта Юкіо. Єдиний з усіх, він був бойовим пілотом до того, як потрапив у Загін. Єдиний з усіх він не виказував ані страху, ані піднесення щодо їхньої славної, але неминучої долі. Для нього майбутній бойовий виліт був чимось іншим, чимось незбагненим для решти пілотів. Тенгрі часто нишком спостерігав за лейтенантом — завжди спокійним, стриманим та зосередженим. Тільки в очах його, сповнених бездонної порожнечі, можна було розгледіти глибоку тугу, що здавалася Тенгрі дивним чином близькою та зрозумілою.

— Я почув сьогодні, як інструктор Такахасі розмовляв з іншим офіцером, — пошепки промовив Нобуо. — До «Щасливого Журавля» пристикувався вантажний корабель з бомбами для «Оріона». Ми летимо на Марс! Скоро!

— Скоро, — відгукнувся Тенгрі.

Яке дивне слово — «скоро». Коли його батько підписав бланк про добровільний вступ сина до лав аерокосмічних сил, їм сказали, що відправка відбудеться за три місяці. Тоді ці три місяці здавалися Тенгрі неймовірно довгим строком. Зимові дні тягнулися безкінечно, а ночі тривожили снами про сяючу безодню космосу. І в очах матері, щоразу, коли вона дивилася на нього, стояли сльози. Нині ж у пам’яті Тенгрі ці зимові місяці злилися в єдину швидкоплинну мить, прекрасну та сумну. І болісно хотілося знов пережити її — і переживати безкінечно.

Усі пілоти в його ланці були народжені в метрополії, на святих островах — так само як і в інших ланках, та й більшість членів екіпажу теж. Можливо, на «Щасливому Журавлі» служили іноземці, але вони були надійно відокремлені від решти й приписані до найвіддаленіших палуб та рівнів. Чистота священної крові на флоті пильнувалася неухильно. Десь там, на поверхні, певні послаблення могли бути запроваджені, але тут, на материнському кораблі, втіленню незнищенної моці Об’єднаного Імператорського Флоту мали служити лише чистокровні острів’яни.

Та на кораблі у матроса, чистокровного чи ні, не має бути вільного часу. Цього неписаного правила дотримувалися на «Щасливому Журавлі» старанно — жоден, кого довелося побачити Тенгрі, не вештався без діла. Шкода, але це не стосувалося пілотів. Тренування та інструктаж займали лише незначну частину їхнього часу. Решту пілоти мали присвячувати фізичним вправам: дзюдо, кендо або сумо, заповнюючи перерви ритмічною гімнастикою, читанням інструкцій та статуту й політінформацією. Гайні, схожі один на одного дні швидко сформували стійку відразу до таких занять. Очікування ставало нестерпним. І ось нарешті — привезли заряди для «Оріона»! Це означає, що до вильоту лишилося зовсім трохи. Якась частка душі Тенгрі відчувала полегшення. Та лише частка.

Уже незабаром виліт — геть сірі будні. З тугою згадаєш їх.

Після тренажерів за розкладом був сніданок і двогодинний перепочинок. Потім — фізична підготовка. Пілоти, жуючи позбавлені смаку кульки флотського білкового раціону, безтурботно перекидалися жартами, розмовляли. Дивно — за минулі тижні вони встигли перетворитися на справжніх друзів, дізнавшись одне про одного більше, ніж інші — за ціле життя.

— Пам’ятаєш оте цуценя? — спитав Кийосі. — Воно лизнуло мене просто в губи. Так гаряче й мокро!

— Еге! В тебе було таке спантеличене обличчя!

— Це тому, що мені спало на думку… — Кийосі раптом затнувся, і усмішка зійшла з його вуст, — можливо, поцілунок дівчини схожий на це?

Усі розреготалися — так гучно, що навіть у животах закололо. Кийосі був старший за інших — йому вже виповнилося двадцять чотири. Це був тихий, сором’язливий хлопчина, який увесь свій час присвячував навчанню. Його батько загинув на бойовому кораблі «Муцу», мати тяжко працювала, щоб забезпечити родині спрожиток, молодша сестра як могла допомагала їй. А Кийосі вчився — бо більш нічого робити не вмів. Як, власне, і Тенгрі. Він міг би стати кращим учнем, але сором’язливість і замкнутість заважали йому. Він майже завершив навчання, лишаючись типовою «сірою мишею», не привертаючи до себе уваги ані викладачів, ані студентів, коли його мати важко захворіла й втратила роботу. І тоді Кийосі Огава зробив свій перший по-справжньому мужній вчинок — записався добровольцем до Спеціального Ударного Загону. Платню свою відписав родині, щиро сподіваючись, що до його бойового вильоту мати одужає й повернеться працювати на фабрику.

Після сніданку Тенгрі підійшов до лейтенанта. Той сидів на заокругленій підлозі житлового відсіку, підстеливши згорнутий спальний мішок, і замислено щось малював у блокноті. Трюк зі спальним мішком навряд чи мав бодай якийсь сенс — штучна гравітація була надто слабкою, щоб було жорстко сидіти навіть на металі. Помітивши Тенгрі, який нерішуче зупинився поряд, лейтенант звів на нього очі.

— Ти щось хотів? Кажи.

— Так точно, лейтенанте! — доброзичливий тон офіцера надав Тенгрі впевненості. — Я волів би поговорити з вами. Наодинці.

Він похапцем уклонився, побоюючись, що таке прохання роздратує командира. Але цього не сталося. Вони вийшли до центрального габу, куди сходилося десь півсотні ідентичних житлових відсіків, зведених в один сектор. Габ був чималеньким сферичним простором, що використовувався для зберігання вільних комплектів захисного знаряддя, доступу до бортових терміналів, та здебільшого для загальних зібрань. Тут також дозволялося проводити вільний час, але пілоти віддавали перевагу власним відсікам, тож зазвичай тут було порожньо. Лейтенант і Тенгрі піднялися під склепіння, де були кріплення та поруччя, що дозволяли розташуватися додатковій кількості людей. Напевно, це найбільш усамітнене місце в житлових секторах. Неподалік було двоє зачинених дверей, які вели до житлових відсіків інших ланок, але звідти не долинало жодного звуку — мабуть, їхні мешканці були на тренуванні або спали. На «Щасливому Журавлі», як і на будь-якому кораблі, відпочинок не прив’язувався до єдиного часового циклу. На кораблях не було, та й, власне, не могло бути, днів і ночей — екіпаж, так само як і пілоти, відпочивали відповідно до складного графіка, що зводив до мінімуму відсоток людей «зі зниженою боєздатністю» — тих, хто спав, їв або ще якимось чином випадав із загального процесу. Ніхто на кораблі не спав більше чотирьох годин поспіль, а загальні сім годин сну розподілялися протягом добового циклу на два-три періоди.

— Що ти хотів сказати, Гаджито? — лейтенант подивився на Тенгрі й підбадьорливо кивнув. Юнак деякий час не міг здолати власної соромливості.

— Я хотів дізнатися, — скоромовкою випалив він, нарешті опанувавши себе, — чи правда, що ми… програємо війну?

Лейтенант з подивом поглянув на нього.

— Це небезпечні слова. Слова, що неодмінно будуть почуті токкейтай. Не боїшся?

Тенгрі відчайдушно мотнув головою, злегка втративши рівновагу від різкого руху. Заколихався, тримаючись за поруччя, наче прапор на вітрі. З усіх страхів, що нині шарпали його душу, страх перед токкейтай був не найсильнішим. Поміркувавши, він відповів:

— Боюся. Боюся, що підведу нашу Імперію, не спроможуся виконати священний обов’язок, покладений на мене. Навіть офіційні джерела кажуть, що, незважаючи на звитягу наших військ, Імперія втрачає позиції. Говорять про прийдешній корінний перелам, про важливі, ретельно сплановані операції — а потім публікують довжелезні списки тих, хто загинув геройською смертю. Списки військових баз, форпостів, кораблів… людей. Коли я готувався до відправки, надійшло повідомлення, що тимчасово залишено Дерінкую. Хіба воно не було найбільшим і найдавнішим нашим поселенням на Марсі? Куди відправляють «Щасливого Журавля» — на Марс? Це контрнаступ? Чи ми маємо спинити наступ ворога…

Він затнувся, не наважившись закінчити речення. Потім подивився у вічі лейтенанту — бездонні, порожні очі, спотворені кристалами імплантів.

— Тому я хочу розуміти — це правда, що ми програємо війну?

Тенгрі замовк, хапаючи ротом холодне повітря. У глибині підсвідомості він чекав, що тієї ж секунди навколо прочиняться секретні ходи і токкейтай скрутять його, почнуть гамселити, а потім затягнуть до своїх казематів на дні найтемнішого й найвіддаленішого рівня «Щасливого журавля». Але нічого подібного не трапилося. Лейтенант Юкіо замислено мовчав.

— Чи відомо тобі, з ким ми воюємо? — спитав він після декількох секунд мовчання. Тенгрі поривчасто кивнув.

— Звичайно! Тисячею демонів ми називаємо потойбічних почвар, споконвічне зло, що пробудилося в темній безодні космосу, де немає зірок і планет. Їхні Чорні Кораблі несуть смерть і руйнацію, перетворюючи на космічний пил цілі планети…

— Як ти вважаєш, — урвав його скоромовку Юкіо, — з ними можна домовитися про мир?

Неспроможний приховати емоції, Тенгрі витріщився на лейтенанта, мов на божевільного. Мир? Із демонами? Істотами, єдиною метою яких є повне знищення всього людства? Хлопець замотав головою, відчуваючи, що йому аж щелепи звело від люті.

Юкіо вдоволено кивнув:

— От бачиш. А тепер як слід поміркуй і скажи: невже так важливо, перемагаємо ми чи програємо? Хіба це надає нам право вибирати? Хіба, визнавши поразку, ми зможемо врятувати наші родини, а також родини мільярдів цивільних мешканців Дзіпанґу? Хіба своїм боягузтвом ми якось допоможемо їм, коли Чорні Кораблі розпочнуть орбітальне бомбардування священної поверхні нашої метрополії?

Тенгрі знову замотав головою.

— Я… я… — слова застрягали в нього в горлі. — Вибачте мені, пане лейтенанте!

Уклонитися, коли висиш під склепінням, тримаючись за кріплення, було майже неможливо, але статут передбачав подібні випадки. Підтягнувшись на поруччях, Тенгрі надав тілу необхідного кута нахилу й низько опустив голову, втиснувши підборіддя в груди та стиснувши зуби так, що вони аж заскрипіли. Декількома метрами нижче під флоатуючими в повітрі ногами розбігалося навсібіч, наче вишикувана мурашина армія, знайоме мереживо ієрогліфів. Несподівано долоня Юкіо лягла на його плече.

— Не треба вибачатися. Ми всі боїмося. В страху немає нічого ганебного.

Тенгрі підвів на лейтенанта спантеличений погляд. Уперше він бачив, щоб обличчя того набуло такої ясності та спокою.

— Я був там, — мовив лейтенант з ледь помітною посмішкою. — Я бився з Демонами в космосі. Я спалював їхні винищувачі й відправляв торпеди у їхні ескорти й фрегати. Я вивчав матеріали про них, які нині суворо заборонені. Книжки, написані задовго до постання Імперії Дзіпанґ, що сьогодні навіть назви їх — разом із прадавніми іменами Тисячі Демонів — не можна згадувати. Я на власні очі бачив той перелам, що настав у війні три роки тому.

— Перелам? — вражено перепитав Тенгрі. — Але ж перелам тільки має відбутися! Об’єднаний флот розпочне наступ…

— Переламом ми, ветерани, називаємо Міддоуе-кайсен, битву Об’єднаного флоту з Чорними кораблями. Власне, саме тоді й з’явилася ця назва — Чорні кораблі. Зброя та технологія, яким нам нема чого протиставити — окрім Спеціальних Ударних Загонів. Бо до Міддоуе-кайсен ми навіть не стикалися з воєнним флотом мі-го…

Тенгрі нахмурився, почувши незнайому назву, але потім мимоволі глянув на лейтенанта. Той замислено дивився кудись, крізь переділки, наче намагався проникнути поглядом у безкінечну чорноту простору, що оточував «Щасливого Журавля». Раптова відвертість його глибоко вразила Тенгрі. Тепер, дивлячись на Юкіо, він бачив не лише свого командира, того, хто поведе їх у бойовий виліт. Він бачив старшого товариша, що готовий вислухати та підтримати, здатного бути щирим у своїх словах. Юкіо стрепенувся, наче звільнившись від важкої думки, і продовжив:

— Вони використовують якесь поле, здатне виводити з ладу наші електронно-обчислювальні системи. Його природи наші вчені так і не спромоглися розгадати. Збагнули лише, що воно діє на квантовому рівні. Я не дуже розумію, що воно таке, але йдеться наче про суперпозицію та парадокс спостерігача. В тебе було щось таке в курсі фізики?

Тенгрі заперечливо похитав головою.

— Хай там як, але цей пекельний витвір будь-яку складну систему керування, що наближається до Чорного корабля, перетворює на безпорадну купу деталей. Торпеди, залпові ракетні системи, рої атакуючих дронів — з таким само успіхом можна було б кидатися в них металевими болванками. Але потім стався прорив. Виявилося, що живий організм у цьому полі не колапсує, нейронні мережі зберігають здатність передавати й обробляти електричні сигнали.

— Тож надія є? — спитав Тенгрі. Лейтенант знову усміхнувся. Цього разу усмішка вийшла інакшою, не такою стриманою. Наче запитання Тенгрі прочинило якісь дверцята в душі лейтенанта, скаламутило щось, що давно вже осіло мулом на самісінькому дні його свідомості.

— Надія, кажеш? Зараз Імперії знадобляться величезні ресурси, щоб розробити нові вузли контролю та керування — і навіть більші, щоб переобладнати системи ледь не кожного корабля Об’єднаного флоту. Ресурси й час. Ресурси здобувають цивільні — на Землі та Місяці. Ми ж здобуваємо час.

— Спеціальними атаками?

— Так. Бо нині немає ефективнішого способу. Адмірал Такідзіро Онісі сказав: «Два мільярди втрат у спеціальних атаках, що їх ми принесемо в жертву, є запорукою безумовної перемоги. Для воїна Спеціального Ударного Загону не обов’язково бути пілотом. Треба лише бути готовим ціною власного життя завдати ефективного удару по ворогові». Молоді боги йдуть, ціною декількох «Карю» здатні позбавити Тисячу демонів фрегата, крейсера, ба навіть материнського корабля…

Тенгрі ошелешено втупився у лейтенанта, бо голос того змінився — став відстороненим, холодним. Змінився й погляд — зробився скляним, закляклим.

Аж раптом його обличчя перекосилося від болю, він відпустив поруччя, і, охопивши себе руками, скорчившись, наче зародок, почав падати униз, підкоряючись слабкій гравітації. Тенгрі, дарма що розгублений, усе ж кинувся за ним, намагаючись підтримати. На вилицях лейтенанта здулися жовна, напнулися на шиї жили, зуби скреготіли так гучно, що, здавалося, от-от потрощаться.

— Лейтенанте Юкіо! — скрикнув Тенгрі, коли вони опинилися на палубі. Офіцер безсило опустився на рифлену поверхню, здригаючись у судомах.

— Допоможіть! Хто-небудь! Сюди!!!

Ніхто не вийшов. Жодні з дверей не прочинилася, немов усі разом поглухли. А потім Тенгрі відчув, як сталеві лещата стискають його голову. Задзвеніло у вухах, спочатку стиха, а далі все гучніше, нестерпніше.

А потім все урвалося. Тенгрі Гаджито стояв навколішки над скрученим у корчах лейтенантом. Той був непритомним. І тоді в оглушливій тиші пролунали різкі, важкі кроки — активовані магнітні підошви по металевій палубі. Матросам ніде не дозволялося активувати магніти, окрім місць, зазначених у посадових інструкціях. Не дозволялося таке робити й пілотам та бортовій піхоті. Вважалося, що це знижує мобільність екіпажу та призводить до зайвих витрат енергетичних ресурсів корабля. Окрім вищого офіцерського складу тільки одна категорія не мала подібних обмежень. Тенгрі озирнувся — не наважившись звести погляду. Перед ним, широко розставлені, застигли лискучі гостроносі чоботи. Правий наступив на один із пари ієрогліфів «Жертовність», тож виднівся лише той, що означав «Тварина».

Дім з розбитого каменю

— Що трапилося, пілоте? — долинув згори крижаний голос. — Чому репетуєш?

Тенгрі підхопився так рвучко, що відірвався від підлоги. Опустившись, схилився в поклоні, витягши руки по швах. Перед ним височів офіцер токкейтай — худий, як чапля, з вилупленими запаленими очами та впалими щоками. В очах палали неприховані зневага й презирство.

— Лейтенант Юкіо… Йому раптом стало зле… Я…

— Я запитав, чому ти волаєш?! — гаркнув у потилицю Тенгрі офіцер. — Відповідай!

Юкіо застогнав, приходячи до тями. Тенгрі мимоволі озирнувся на нього — і тієї ж миті токкейтай захопив його голову у замок, стиснувши й вигнувши шию так, що біль блискавкою пронісся хребтом. Спотворене скаженою люттю обличчя нависло просто над обличчям Тенгрі:

— Кляті боягузи! Імператор визнав вас гідними вчинку істинної величі — пожертвувати собою заради перемоги! І як ви відплатили йому за надану вам честь? Підлим перешіптуванням та поразницькими плітками? Хіба ви гідні того благословення, яке вам даровано? Не гідні!!!

Лейтенант звівся на рівні. Від слабкості він хитався, ледь здатний триматися на ногах. Помутнілі кристали очних імплантів важко зблискували з-під насуплених брів.

- Саме тому ви в Безпеці Флоту тримаєте нас у загорожі, наче овець? Пхаєте в наші тіла дресирувальні імпланти, щоб карати нас, щоб говорити нашими голосами!

— Імперія — понад усе! — заволав токкейтай, відштовхнувши від себе Тенгрі, й погрозливо посунув на Юкіо. Юнак відлетів на декілька кроків, ударившись потилицею об дверцята шафи.

— І жоден мерзенний вилупок не підриватиме своїми жалюгідними плітками бойовий дух її воїнів!

— Дух?! — загорлав Юкіо. — Дух?! Скільки разів я вже чув це слово?! Скільки ще ми повторюватимемо його, наче мантру, перш ніж зрозуміємо, що самий лише дух не перемагає у війнах?!

Магнітна підошва вдарила лейтенанта під коліно, притиснувши голінку до палуби. Певне, цієї миті токкейтай активував магніт, бо від шаленого тиску Юкіо скрикнув. Офіцер схопив його за шию, вивернувши так само, як і в Тенгрі. В його руках мали бути гідропідсилювачі — інакше такий сухорлявий навряд чи тиснув би з такою силою.

— Боягуз і зрадник!

Тенгрі, все ще очманілий після задушливих обіймів, раптом відштовхнувся й з відчайдушним криком ринув на токкейтая. Він угатив його головою в кістлявий бік, і хоч магніти втримали того на місці, тіло втратило рівновагу, і він розтиснув руки, мимоволі вхопившись ними за нападника. Осатанілий, він декілька разів ударив Тенгрі ліктем у спину й потилицю — в штучній гравітації удари вийшли слабкими, та все ж у хлопця від них потемніло в очах. Юкіо, що трохи оклигав, кинувся на допомогу, обіруч учепившись токкейтаю в горлянку. Той захрипів, почав оскаженіло лупцювати по напружених руках. З гачкуватого носа цівкою заюшила кров. Тенгрі, все ще внизу, вдарив його проміж ніг. Зі стиснутої горлянки токкейтая вирвався придушений крик. Він, зібравшись на силі, розчепірив пальці Юкіо, а потім знову вдарив Тенгрі ліктем — по карку. В голові юнака запаморочилося, і він, заціпенілий, відчув, що його пожбурили геть. Немов крізь вату почув, як гупають у двері житлових відсіків пілоти — певне, Безпека їх заблокувала, щоб не було зайвих свідків…

Крізь багряну поволоку Тенгрі розгледів силуети, що вбігли до габу. Це, певне, токкейтай, така ж темно-синя з червоним форма… В руках — довгі стеки-паралізатори. Тенгрі звівся на рівні, тримаючись за шафку, відчуваючи, як тіло охоплює якась неприродна слабкість. У вухах знов дзвеніло, поволока на очах розповзлася на червоне лахміття.

— Усім ані руш!!! — заревів один з новоприбулих, вочевидь старший за званням. — Ви що тут вчинили?! Кобаясі?!

— Кляті зрадники, — важко сапаючи, прохрипів той. — Прислужники демонів… в казематах згною…

— Бовдур!!! — урвав його старший. — Як ти насмілився підняти руку на Молодих Богів?!! Чи ти збираєшся замінити котрогось із них у завтрашньому вильоті?

Червоне від дурної крові обличчя токкейтая враз посіріло. Він почав щось мимрити, намагаючись обтерти кров з верхньої губу й підборіддя, задкуючи, доки не втиснувся спиною в переділку. Його начальник зневажливо скривив губи й з огидою харкнув під ноги. Потім звернувся до пілотів:

— Чи потрібна медична допомога?

Юкіо заперечливо похитав головою. Токкейтай кивнув:

— Гаразд. Повертайтеся до свого відсіку. Вам ще не повідомили, але… — він затнувся, зміряв їх поглядом з-під напівприкритих повік, — завтра о восьмій — ваш виліт.

Токкейтаї пішли, сухо клацаючи магнітними підошвами. Останнім, принижено зіщулившись, човгав сухорлявий. Кров усе ще точилася з його ніздрі, зриваючись з підборіддя маленькими червоними кульками, що плавко спускалися на палубу. Тенгрі спостерігав, як вони торкаються ієрогліфів підлоги, неохоче розбиваючись і вкриваючи їх тонкою плівкою.

Цю пролиту кров людську хай вип’є метал. Наші жертви даремні.

Офіційне повідомлення передали через півтори години. Тренувань ніхто не скасував, але інструктори поводили себе стримано, майже запопадливо. Пілотів охопило душевне заціпеніння. Нині, коли відміряний їм строк набув конкретної форми, почуття наче притупилися, зробившись бляклими й рихлими, мов сніг навесні. Одні мовчали, занурившись в себе, інші, навпаки, говорили забагато й не до діла. Незграбно жартували, сміялися надто голосно, ділилися потаємними фантазіями та всілякими сороміцькими історіями.

Тенгрі згадував вірші, які читав раніше. Прекрасні вірші, що оспівували кохання й життя. Нині вони здавалися такими щирими, такими правдивими, що серце боляче стискалося від кожного рядка.

— Агов, Гаджито, — штурхнув його в плече Нобуо. — Дивись-но!

Він тримав у руках бако — маленьку шухлядку з керамопластику, що мала замінити пілоту-смертникові домовину. Загинувши в космосі, жоден із них не міг сподіватися на поховання — тому вони готували такі бако, кладучи в них останнього листа, пасмо свого волосся та якісь особисті дрібнички. Бако потім відсилали рідним — принаймні обіцяли це зробити.

На шухлядці Набуо були якісь темні плями. Саме їх він демонстрував Тенгрі.

— Подобається? — спитав він, посміхаючись. — Я порізав палець, коли закінчував різьбити кришку. Поки пластик не застиг, пофарбував напис кров’ю. Файно вийшло, еге ж?

На кришці було написано «昭和» — «Мир та Розквіт». Так називалася доба правління нинішнього Імператора. Тенгрі заворожено дивився на кострубаті лінії, просяклі темною рідиною. Йому хотілося сказати, що ця доба не принесла із собою, ані миру, ані розквіту — тільки війну та занепад. Навіть до того, як з’явилися Чорні кораблі.

Але потім він поглянув у сяючі очі Набуо — і промовчав.

Час плинув повільно, немов патока. Встигло минутися перше, притуплене приголомшення. Його змінив інший стан — коли почуття пілотів загострилися неймовірно. Хтось плакав, інші дратувалися, ладні зчинити бійку з будь-якого приводу. Декого поглинула чорна меланхолія, паралізувавши й зануривши в себе цілком. Майже ніхто не залишився спокійним. Окрім хіба що лейтенанта. І Тенгрі.

Вони вже пережили цей спалах. Там, у габі.

— Знаєш, Гаджито, — раптом звернувся до Тенгрі лейтенант Юкіо. — На наших «Карю» немає систем зв’язку. Ми не зможемо попрощатися, опинившись у космосі. Злетівши зі стикувальної палуби «Щасливого Журавля», останні хвилини ми проведемо цілком самотніми.

Тенгрі здригнувся. Він не хотів, щоб це було помітно, та лейтенант був уважним.

— Це навіть добре, — мовив він. — Це добре, що жоден із нас не зможе розділити біль інших.

— Біль? — луною відгукнувся Тенгрі. — Але хіба під час тарану термоядерний вибух не знищить нас в одну мить? Чи влучання плазмових батарей? Хіба не спалить дотла?

Юкіо похитав головою:

— На нас чекає дещо інше. Те випромінювання, про яке я тобі розповідав… Неможливо зробити космічний винищувач зовсім без електронних систем. Конструктори лише замінили частину важливих вузлів. Але не всі й не цілком. Саме з цієї причини ми таранимо Чорні кораблі, а не атакуємо їх. Системи керування вогнем не працюватимуть — тому на наші винищувачі їх просто не встановлюють. Саме тільки пілотування. Але й тут…

— І тут не обійтися без електроніки, — похмуро закінчив Тенгрі. Він відчував, як вир емоцій, ще за мить пригнічених, здіймався в його душі, протягував гарячі мацаки до легень, до горлянки, стискаючи їх дедалі сильніше.

Лейтенант прикусив губу. Здається, він почувався так само.

— Коли «Карю» потрапить у це кляте випромінювання, його біль ми відчуватимемо, наче свій власний. Останні миті перед тараном для нас минуть у нестерпному стражданні. Більшість просто не впорається з цим і, втративши контроль, стане легкою здобиччю ворога.

— Звідки… звідки ви все це знаєте? Ви не можете цього знати! — Тенгрі відчув, як на очах виступили пекучі сльози. Обличчя лейтенанта здавалося відлитим з керамопластику:

— Бо я вже брав участь у спеціальній атаці, Гаджито. Я був тим, хто не впорався, хто втратив керування. Від болю я знепритомнів. Зазвичай, Чорні кораблі добивають таких, але того разу вони зазнали серйозних ушкоджень і змушені були відступити. Бо інакше нам міг би залишитися один з їхніх фрегатів. Сильно пошкоджений, але, поза сумнівом, з працюючим еміттером випромінювання. В тому бою могла бути закладена наша перемога… Якби тільки нам вистачило сил дотиснути, відігнати їхній крейсер…

Юкіо раптом опустив голову і заходився терти пальцями лоба.

— Я отямився й повернувся на носій. Там мені сказали, що саме через мене, через мою нездатність віддати життя за Імператора, крейсер Тисячі демонів забезпечив відхід ледь живому фрегату. Боги, хіба сам я про це не думав? Я б ладний був закінчити життя гідно, за прадавніми законами нашої метрополії. Але якщо ти пілот Спеціального Загону — в тебе тільки один шлях до гідної смерті…

Раптом він завмер, обличчя заклякло, погляд осклянів. Ледь розліпивши губи, він заговорив знову — чужим, холодним голосом. Хоча ні, не зовсім чужим. Бо Тенгрі вже чув його.

— Палаючим мечем упаде на ворога мій священний «Карю». А я із сяючих палаців вищого космосу буду спостерігати за тією пожежею. Я сміятимуся та співатиму пісню О-Ши…

Нестерпне страждання відбивалося в кожній рисі лейтенантового обличчя. З носа заточилася кров, збираючись у тремтливу кульку на верхній губі. Тенгрі відчув у роті присмак заліза, із силою стиснув долонями голову, міцно замружився. Все, все довкола було геть неправильним, жахливо хибним. Хіба так можна? Всі ці хлопці навколо — молоді, сповнені життя, всі як один — діти метрополії, найчистішої із земель, найчистішого з народів! Кожен із них мав мету, мав надії, сподівання, прагнув чогось… гідного життя? Та натомість гідного життя Імперія дарує їм гідну смерть. Блискавичний спалах сліпучої слави замість довгих років здобутків.

Десь за годину збудження почало влягатися. Тепер у житловому відсіку стало тихо, пілоти писали й переписували прощальні листи, впівголоса домовлялися, де будуть чекати один на одного коло брами Божественного Палацу. Дехто навіть задрімав — але їхні сни були уривчастими й тривожними. Тенгрі спостерігав за всім, наче глядач за театральною постановою, і не міг цього усвідомити, повірити в реальність того, що відбувалося. Не міг примиритися з потворною хибою, що відбувалася на його очах. На його очах, у всій багатомільярдній Імперії.

І ніхто навколо, принаймні так, щоб Тенгрі це почув, не зауважив, що славнозвісний «Оріон», двигун, який розганяє кораблі спрямованими вибухами атомних бомб, так і не було активовано. Вони не полетіли до Марса. Вони все ще були на орбіті Землі, на реактивних двигунах хіба що діставшись Місяця. Це означало, що Чорні кораблі вже на порозі.

Церемонія перед вильотом була короткою. Пілотам вручили парадні мечі — не зброю, але знак воїнських чеснот. Стереографічний образ адмірала Мітоме Угакі, здійнявши в тості паруюче горнятко саке, промовив:

— Спитайте мудрих людей давнини: «В чому причина нездоланності нашого народу?» — і вони скажуть вам, що таємничі сили були народжені разом із нашою Священною Країною три тисячі років тому, з першим імператором Дзіму, нащадком богині сонця Аматерасу. Сторіччями вони загартовувалися в стійкості та відданості воїнів традиціям Хагакуре. Хіба не тому саме наш народ відкрив поховані під кригою міста Антарктики? Хіба не наші пращури розтлумачили давні записи, опанували технології, що дозволили нам сьогодні вийти за межі нашої планети?

І ось тепер настав час істини — час, коли наша сила переживає найтяжче випробування. Коли ціль буде в зоні безпосередньої атаки, наведіть приціл у центр Чорного корабля. Розженіть двигун на повну потужність, виведіть на фінальну параболу, щосили крикніть «Гісатс!» Принципово важливо в момент удару не заплющувати очей. І в цей момент ви відчуєте, що пливете у вічності. Ви побачите обличчя матері. Всі квіти сакури святилища Ясукуні радісно усміхнуться вам. Потім вас більше не буде.

Гісатс! Разіть та не схибте, Молоді Боги! І я сьогодні буду разити ворога разом із вами.

Він випив саке та пов’язав на чоло хатіматі. Стереограма змигнула й зникла.

Підігрітий спиртовий розчин гіркою хвилею пройшовся горлянкою, викликавши спазм.

— Вирушаючи у бій, я всміхатимуся, — бурмотів праворуч Кійосі. — До самісінького кінця. І завжди.

— Тату, мамо, я дарую вам сорок років життя, що мені судилися, — шепотів ліворуч Нобуо. — Поділіть їх між собою…

Під байдужими поглядами камер, повз стереографічні трибуни зі сріблястими образами жінок та дітей, що привітно махали прапорцями, вони йшли до своїх винищувачів. Стрімкі, витончені силуети «Карю» застигли в очікуванні. Тенгрі вперше бачив їх так близько. То були прекрасні машини, досконалі й майже живі. Він торкнувся крила. Полімерний титан на дотик був теплим і оксамитовим, у ньому відчувався глибокий і рівний пульс.

— Гаджито, — пролунав за спиною голос Юкіо. Тенгрі обернувся. Лейтенант усміхався. Легко й вільно.

— Ви не боїтеся? — спитав Тенгрі, тієї самої миті подумки вилаявши себе за дурість. Лейтенант похитав головою.

— Я тішуся. Тішуся з того, що з нашими смертями скінчиться ця епоха. Ти запитував мене, чи ми програємо. Поза сумнівом, програємо. Але в цій поразці — і тільки в ній — лежить шлях до порятунку.

І знову слова старшого товариша спантеличили й ошелешили Тенгрі.

— Але як… тисяча демонів… вони…

— Гаджито, немає ніяких демонів. Мі-го перебували поряд із людством з давніх-давен, але вони всіма силами уникали нас, ховалися. Коли сто п’ятдесят років тому, на початку Імперії, наші прадіди знайшли під кригою Антарктики прадавні міста, вони пішли. Полишили планету, аби тільки не стикатися з нами. Лише нечисленні згадки лишилися після них, а ще книжки, що нині заборонені й засекречені, як «Містерії Черва», які ще на початку війни були доступними навіть для молодших офіцерів як пропагандистський матеріал… Півсторіччя тому Імперський колоніальний флот дістався поясу астероїдів і віднайшов аванпост мі-го на Церері. Але й тут вони не напали на нас. Це наші володарі, сп’янілі від амбіцій, від бажання повторити досягнення пращурів, здобути знання й технології далеко за межами тих, що мали, — це вони розпочали цю війну. Заздалегідь усвідомлюючи неможливість перемоги. Ми не мали ані воєнного флоту, ані досвіду ведення космічних воєн. Нам просто не було з ким воювати в космосі, всі наші війни велися на Землі… Потім скажуть, що вони зробили це під тиском обставин. Ні. Вибір між війною та миром, між життям та смертю — завжди на совісті того, хто обирає. І я, — він зупинився, переводячи подих, — я обираю смерть. Смерть заради життя.

Цього разу ніхто не намагався стримати його, зупинити потік крамольних слів. І почуте раптом склалося в голові Тенгрі у цілісну картину, пломенисто-виразну.

— І ті Чорні кораблі… Вони навіть не чорні. Вони кольору черленого, блискучого живосрібла…

Зі «Щасливого Журавля» відлетіли чотириста сорок п’ять апаратів, здебільшого — Кі-201. Вони атакували флотилію Чорних кораблів, що збиралися на орбіті Місяця, готуючись до штурму Землі. Перехоплювачі Тисячі демонів зустріли їх ще на підльоті. Не маючи вогневих систем, ба навіть ескорту, атакуюча група вже тут втратила більше половини апаратів. Решта досягла скупчень основних кораблів. Ще сотня була зупинена торпедним вогнем і широкосмуговим випромінюванням, від якого пілоти непритомніли та вмирали від больового шоку. Лише вісімдесят сім «Карю» наблизилися на відстань тарану. Тридцять два було знищено плазмовими батареями й тим, що мало бути дронами фінальної лінії оборони. Але ці дрони були чимось іншим, ніж космічними апаратами. Вони були замалими та занадто складними для примітивної машини-самогубця. Вони були яскраво-рожеві, розміром трохи менше людини, з твердим лускатим покриттям, численними тонкими лапами у вигадливо сегментованому хітині та з парою невеликих крил-мембран. Голова ж здавалася шпаруватою верхівкою гриба, складеною зі щільно сплетених асиметричних кілець, поміж яких відстовбурчувалися сотні довгих тонких мацаків.

Занадто складне створіння, щоб бути штучним — радше жива істота. Ця думка колихнулася десь на самому дні темного колодязя, на який перетворилась пригнічена свідомість Тенгрі — й розчинилась у низці сліпучих спалахів і реакцій тривалістю в наносекунди.

Сенсори «Карю» бачили їх, але водночас наче й ні, немовби ті створіння були напівпрозорі для штучних очей винищувача і перебували в двох чи навіть трьох місцях водночас. Вони зближувалися з винищувачами легко, незважаючи на всі спроби ухилитися, входили в безпосередній контакт — і винищувачі перетворювалися на мертві шматки матерії.

Двадцять сім «Карю» атакували кораблі ескорту, знищивши один і пошкодивши три. Дев’ять атакували фрегат, завдавши йому чималої шкоди. Дванадцять вдарили по материнському кораблю, але спричинити критичних ушкоджень не спромоглися.

Серед тих дванадцяти був Тенгрі Гаджито. Він добре роздивився велетенський ворожий корабель, схожий на сяючого рожево-срібного асиметричного кальмара з суглобистими, броньованими тенаклями завдовжки в десятки кілометрів. Іскристим тілом ходили хвилі, наче його поверхню збурював несамовитий шторм. Тисячі мікроскопічних порівняно з ним істот проносилися над кораблем, пірнаючи в його живу, мінливу поверхню й виринаючи звідти — бризки здіймалися, формуючи довгі низки сфероїдів, що утворювали навколо корабля складні орбіти, перетинаючись і зіштовхуючись, єднаючись у більші та розбиваючись на дрібніші. Сам космічний простір навколо корабля бринів, наче вакуум у ньому був переповнений чимось, що сенсори винищувача сприймали на самісінькій межі своєї чутливості.

Останнє, що відчув Тенгрі перед зіткненням, була цікавість. Він гадав, чи лейтенант Секі Юкіо зараз в одному з «Карю», що разом із його машиною вийшли на прямий удар. Він не міг знати цього напевно, але думати про це йому було приємно.

Секі був поряд, але його доля знову повернулася несподіваною гранню. Реактор його винищувача не розірвався. «Карю» пробив верхню оболонку корабля, занурившись майже на десять метрів углиб. Пілота, точніше те, що від нього залишилося, вирізали з понівеченого винищувача. Його модифіковані мозок та хребет вилучили з нежиттєздатних решток, зберігши також певну частину імплантів. Лейтенант Юкіо вижив — однак про те ніхто з його рідних та близьких так і не дізнався.

А токкейтай Кобаясі, займаючись затвердженням відправки бако загиблих пілотів, натрапив на той, що належав Тенгрі Гаджито. Кобаясі не забув приниження і тому жадав помститися пілотові — навіть мертвому. Не надіслати бако рідним… Як на нього, то була непогана помста. Він дістав з шухлядки складеного вчетверо листа, розгорнув.

Дім, збудований з розбитого каменю, неодмінно розвалиться під тиском урагану. Імперія — це будівництво дому з битого каменю. Я відходжу, усвідомлюючи це.

Токкейтай не без утіхи зіжмакав листа та кинув до інсиниратора.

З-за плеча токкейтая, крізь тисячоліття темних віків, дивився Вольфрам фон Зіверс, ні живий, ні мертвий. Його постать — гротескна статуя з пошрамованої плоті, пластику й полімерного металу — мерехтіла у викривленому просторі позаду Кобаясі, що на мить застиг, відчувши ту химерну зміну в реальності. Він озирнувся, але погляд його пройшов крізь професора, не затримавшись. Цієї миті блакитне полум’я охопило чудернацьку фігуру. Вирячені очі закипіли і лопнули, пасма тонких танталових дротів затріпотіли в струменях пари. Прошита карбоновими волокнами шкіра витончилася й порепалася, розлетівшись вихором тонких напівпрозорих пластівців, оголивши металізовані приводи, що чорніли й корчилися в рентгенівських променях. Синтетична нанокераміка, яка єднала живе та штучне, лущилася від надмірного тиску й температури. Могутні сиґіли вигоряли, перетворюючись на безсилий попіл. Зграєю нажаханих птахів билося лементування — беззвучне, але оглушливе для підсвідомості, що відчувала його відлуння.

Кобаясі невидющими очима витріщався в порожнечу перед собою, намагаючись зрозуміти, що саме його так наполохало. Він дивився точно в ту точку простору, де понівечені залишки того, що було професором Вольфрамом фон Зіверсом, затягувалися в червоточини зім’ятого простору-часу.

До падіння Дзіпангу лишалося менше п’яти земних місяців.

175 GES/1092 ABM

- Unaussprechlichen Kulten -

I

Бріджит О’Шонессі дивилася, як на її очах заживо згорає людина. Заціпенівши, спостерігала за страшними корчами модифікованого тіла.

Холодне блакитне полум’я поглинало суху, жилаву фігуру. Вирячені очі закипіли й лопнули, пасма тонких танталових дротів тремтіли в струменях густої пари. Прошита карбоновими волокнами шкіра витончилася й порепалася, розлетівшись вихором тонких напівпрозорих пластівців, оголивши металізовані приводи, що чорніли й корчилися в рентгенівських променях. Синтетична нанокераміка, яка єднала живе та штучне, лущилася від надмірного тиску й температури. Могутні сиґіли вигоряли, перетворюючись на безсилий попіл. Беззвучне лементування билося зграєю нажаханих птахів, безсилих вирватися з гравітаційної пастки, до центру якої їх нездоланно тягнуло.

Замість плоті — циндра, замість крові — вогонь.

Бріджит підхопилася, смикнувшись у притороченому до полиці спальному мішку, наче в гамівній сорочці. Завмерла, дозволивши тілу повільно опуститися на губчастий пластик спальної поверхні. Випростала руку й обтерла піт, що неприємно холодив чоло.

Поборсавшись, вона врешті вивільнилася з мішка та спустила голі ноги просто в магнітні чоботи. Автоматика, впізнавши форму стоп, підігнала фіксатори. О’Шонессі підвелася, підійшла до рундука, вмонтованого в стіну біля відкидного столика. Особистий простір дозволяв зробити лише крок, ба навіть півкроку, але в умовах «Сінано» це був майже маєток. Серед більш ніж десяти тисяч екіпажу особисту каюту мали заледве десять відсотків його членів.

Не вмикаючи світла, вона пошаруділа в рундуку і витягла звідти пласку еластичну флягу, вже напівпорожню. Приклалася до питного клапана, зробила чималий ковток, поміркувала трохи — і ковтнула ще. Горлянку обпалило, але за мить від шлунка розповзлися тілом тендітні теплі мацаки. В голові прояснішало.

Алкоголь був неабиякою розкішшю на борту військового корабля — особливо материнського. Але, як вчило старе флотське прислів’я, «заборони — то не забобони, їх і обійти можна». І, повзучий каос його жери, алкоголь Бріджит був зараз ґвалт як потрібний. Кляті сни, що переслідували її майже від того моменту, як вони покинули орбіту Марса, ставали дедалі страшнішими. І щоразу в них вона бачила смерть. Жахливу смерть у ненаситному полум’ї. І щоразу була впевнена, що знає людей, які в ньому згорали, але, прокидаючись, не могла пригадати їхніх облич. Опісля голова боліла просто нестерпно, і втамувати той біль могли або ін’єкція — старий добрий «флотський супчик» зі стимуляторів, психотропів, анальгетиків та анаболіків, або міцний алкоголь. Супчик був, звісно, кращий, але роздобути його було ще важче за спиртне.

На зап’ястку завібрував браслет. Його нетерпляче посмикування викликало хвилю полегшення, що пробігла тілом Бріджит аж до коренів волосся — шорсткої тьмяно-платинової кучми, що наполовину складалася з вогнетривких карбонових монониток. І, як той дріт, волосся було гнучке й слухняне — аби лише в Брідж був час (а радше бажання) дбати про зачіску.

Вона підняла руку до обличчя. Браслет утворив невеличку стереограму.

— Post tenebras lux, сестро О’Шонессі, — обличчя, на якому з людського було лише блякле запалене око, привіталося до Бріджит голосом, що більше нагадував металевий скрегіт.

— Osôres eius peribit, брате Кемідов.

— He спиш?

— Тільки-но прокинулася, — вона раптом зрозуміла, що, крім чобіт, на ній більше нічого немає, а Кемідов зараз витріщається на її груди. Це раптове усвідомлення за відчуттям було схоже на струмінь крижаної води, що б’є просто в обличчя. Біль у потилиці, який ніби вже вщухнув, розчинений альтерованим етанолом, знову розпочав свою пекучу пульсацію.

За статутом екіпаж мав спати в білизні — не стільки через моральний аспект, скільки для утримування в тонусі м’язів, що швидко атрофувалися в умовах штучної гравітації. Але довго витримувати на собі компресійне боді можна було хіба за допомогою медикаментозних супресорів чутливості.

— Чудово. Збирайся — і прожогом у тринадцятий сектор. Місцеві зустрінуть тебе в транспортному габі.

— Щось серйозне?

— Wahrscheinlich nichts, — вирячене око ковзнуло поглядом нижче обличчя Бріджит, і нудота знову підкотилася до горла. Різка зміна мови підсилила ефект. — Aber du solltest es trotzdem überprüfen. Sie wirst du bei Ankunft kurz informieren.

— Зрозуміло. Вирушаю, — пульсування стало майже нестерпним, гортань заклякла в спазмі, незграбно вичавлюючи слова, наче засохлу зубну пасту з тюбика.

— Leviter calcare, сестро.

Вона кивнула й опустила руку. Голограма, змигнувши, щезла, а наступної миті О’Шонессі, хитнувшись, схопилася рукою за полицю й вивернула вміст шлунка просто на підлогу. Блювота струменем вдарила у палубу, дрібні каламутні бризки розлетілися навсібіч. Каюту заповнив кислий сморід.

— Трясця… — важко тупаючи магнітними підошвами, вона відступила до переділки з рундуком, наосліп сягнула туди рукою, намацуючи гігієнічний набір. Витягла, розпакувала абсорбуючу фібру, пустила на обличчя. Та поповзла, наче хробак, полишаючи по собі ледь чутний прохолодний слід. Пововтузилася на губах, перелізла на підборіддя, потім ковзнула з шиї на руку, поступово роздимаючись, наче гладшаючи на поглиненому бруді. Поки вона робила свою справу, Бріджит намацала в пакеті балон зі спреєм-прибиральником. Калюжа й бризки, що потрапили у його аерозольну хмарку, враз зібгалися — спрей кристалізував органічні рештки, перетворюючи їх на інертну напівтверду субстанцію, яку легко було зібрати та утилізувати. Дивлячись, як корчиться на підлозі вміст її шлунка, О’Шонессі витягла флягу й надовго до неї приклалася. Цього разу подразнені горлянка та стравохід не прийняли питво так легко, як допіру — Бріджит зайшлася натужним кашлем, що ледь не спричинився до нового нападу нудоти.

— От лайно, — прошепотіла вона, змахуючи з очей сльози.

Прибирання мало зачекати. Кемідов не схвалить запізнення, навіть якщо вся її робота зрештою зведеться до суто протокольних дій. Служба флотської безпеки вирішувала більшість дисциплінарних порушень на борту «Сінано», не виключаючи вбивств. Інституція, до якої належала О’Шонессі, мала дещо інше коло обов’язків.

Бріджит витягла з шафи скручену в оберемок уніформу, кинула її на полицю. Покопирсавшись, витягла звідти компресійне боді по лікті й коліна, те саме, в якому за статутом мала б спати. Цікаво, Кемідов не зауважив цього порушення через те, що витріщався на її цицьки, чи просто СОІ мала більше волі, ніж інші корабельні служби? Щільна ребриста тканина приємно облягла заніміле тіло, повернувши йому відчуття. Зверху на білизну — комбінезон ФОК, що був складною композицією з броні, скафандра і дослідницької лабораторії. Зовні він майже не відрізнявся від стандартного комбінезона окульт-інженера — брати і сестри О’Шонессі не любили виділятися з натовпу. Невеличкі нашивки та сигіл-ідентифікатор можна було побачити і зчитати лише зблизька.

Уже вдягнена, Бріджит ще раз кинула оком на загуслу грудку блювотиння на палубі. Сморід майже не відчувався… То спрацювала система клімат-контролю, чи вона вже звикла до цього запаху?

— Потім. Авжеж потім, — жінка кивнула головою і вийшла з каюти.

II

Et vos testimonium

Ікона в акриловому вікні вагонетки. З-понад напису на пасажирку споглядав напівпрозорий образ Ґаґанотхоа — сотні очей у німбі перламутрових мацаків, що складалися в гіпнотичний патерн. Якщо вдивлятися достатньо довго й пильно, мацаки починали рухатися — як на картинках з оптичними ілюзіями. Але в цьому випадку вони і справді рухалися, бо ікона у вікні була не зображенням. Вона була стереографічною проекцією.

Бріджит їхала разом з двома жінками-марсіянками, судячи з усього, рядовими окульт-техніками, та старшим інженером — кремезним чолов’ягою на п’ятому десятку. Рух монорейкою був плавний і майже невідчутний — тільки інерція під час прискорення чи гальмування давала про себе знати. Бріджит сиділа, відкинувши голову й прикривши очі. З-під вій вона бачила, як жінки кидають на неї короткі перелякані погляди. Навіть у тьмяному освітленні вагонетки вони мали розгледіли шеврони та сигіл… То й нехай. Все, що наразі турбувало О’Шонессі, це аби тільки не повернулася мігрень. Одна з жінок, нахилившись, щось прошепотіла другій, старанно уникаючи дивитися в бік Бріджит. Друга не відповіла, лише широко розплющеними очима втупилася в обличчя інспекторки. Вона була смаглява, з густим чорним волоссям, зібраним у тугий вузол. Не підіймаючи вій, О’Шонессі окинула її поглядом. Молода. Нічогенька. Щось ворухнулося внизу живота, майнув у темряві образ — спокусливий вигин талії, лінія стегна. Долоні майже відчули доторк шовковистої шкіри.

«Я тебе запам’ятаю, таку гарнюню», — подумки пообіцяла собі Бріджит, мимоволі стиснувши стегна. Від того тиску між ними на мить спалахнув м’який свербіж. Вії трохи піднялися…

І в потилиці, під кісткою, щось спалахнуло. Різко, потужно. Простір між напіврозплющених повік заповнило рудим та червоним.

Дівоча фігура навпроти змінилася. Помаранчевий комбінезон, мішкуватий і грубий, почорнів і розтріскався, прилипнувши до раптом всохлого тіла. Обличчя перетворилося на закостенілу багряно-чорну маску, рот — наче труба, зуби — чорні уламки, язик — покручене черво. Чорні провали очниць витріщалися на Бріджит; в їхній глибині магнітами пульсували тліючі рубіни жару.

Судома скувала кінцівки, м’язи натяглися, наче сталеві дроти. Розпечений молот вдарив по голові. Біль був таким нестерпним, що вона, здається, закричала, хоча сама чула лише гудіння, немов під черепом увімкнувся низькочастотний генератор, змушуючи мозок нуртувати. Бріджит спробувала звестись, але щось смикнуло її вбік, потягнуло. Повна рудих сполохів вагонетка крутнулася навколо неї й провалилась у пітьму.

О’Шонессі стрепенулася, жадібно ковтнувши затхлого повітря. В прохолодній напівтемряві вагонетки зблискували вирячені з переляку очі жінок-техніків. Інженер куняв, низько опустивши голову. Не було ані найменшого сліду вогню.

«Мене що, зморило? — Бріджит ледь стримала руку, що потяглася обтерти з чола піт. — То був просто сон. Я навіть не скрикнула. Добре. Добре… Трясця!»

Певне, очі її спалахнули злістю, бо обидві жінки разом здригнулися й відвели погляди. Це навіть трохи втішило інспекторку. Так вона, принаймні, не почувалася безпорадним об’єктом чужої уваги.

На дев’ятому секторі зайшли ще четверо. У вагонетці одразу зробилося затісно та галасливо. На десятому жінки поспіхом вийшли, ледь не зіштовхнувшись з трійкою космопіхів. Хтось побачив шеврони О’Шонессі та знаками (непомітно, як він гадав) вказав на них товаришам. Гомін у вагонетці затих. Бріджит була цьому тільки рада.

Вона вивалися в габ тринадцятого сектору бліда й спітніла. Біль від раптового нападу трохи влігся, але остаточно не зник. Широко розставивши ноги, вона стала на пероні, осоловілий погляд блукав залою. Так само закручена спіраллю уздовж осі корабля, як і все на «Сінано», зала була затісна, брудна та заповнена різноманітним технічним мотлохом, запакованим і розпакованим, ніби тут був якийсь склад. Усе виглядало аж занадто бридким порівняно з вилизаними до стерильності горішніми палубами — ба навіть з казармами космопіхів. У кількох метрах ліворуч з оголеного трубопроводу крапотіла, паруючи, прозора рідина. Повільно падаючи, краплі розбивалися об двійко ієрогліфів, що від того зробилися чистими та блискучими. Бріджит не знала, що означає 労働 — курси Високої Східноімперської вона прогулювала, нахабно тролячи викладачів заявами про безглуздість вивчання давно мертвої мови, більшість носіїв якої вже тисячу років покояться на дні океану. Зухвалість таких заяв перебувала на самісінькій межі дозволеного — бо нині за подібну думку вона сама без зайвих зволікань відправила б матроса чи навіть офіцера на ментальне кондиціонування. Пам’ять про Священну метрополію в лавах флоту була недоторканною. Але в академії, тим паче на факультеті Внутрішньої Безпеки та Оборони, повністю закритому від сторонніх, молоді курсанти мали певні… вольності, як се називали самі викладачі.

З просяклих паром сутінків вийшли двоє в комбінезонах СФБ.

— Post tenebras lux, інспекторе, — козирнувши, бовкнув перший, хлопчина трохи старший за двадцять, ширококостий, з пласким обличчям, на якому виділялися, здається, лише широко посаджені дрібні очиська та кирпатий ніс. Безгубий проріз рота майже губився на рябій, у червоних цятках від погано налаштованого депілятора шкірі.

О’Шонессі окинула його крижаним поглядом.

— Се внутрішнє вітання, офіцере, — майже не розтуляючи губ промовила вона. Два ляпи на чотири слова — то трохи занадто. Якби сей йолоп ще втулив туди «сестро», вона б йому точно зацідила межі очі, боги їй у свідки.

ФБшник кілька разів кліпнув, але загалом страху не виявив. Що ж, уже непогано.

Unaussprechlichen Kulten

— Перепрошую…

— He треба. Що у вас?

Другий — друга — офіцер безпеки, жінка років сорока, худорлява й підтягнута, значно вища за напарника, зробила запрошувальний жест:

— Загиблий матрос. Підозра на вбивство.

Вона була майже восьми футів на зріст — занадто довготелеса як для землянки.

Бріджит нахмурила лоба, намагаючись рухом шкіри трохи послабити пульсуючий в кістках черепа біль. Але слова й справді були дивні. Підозра? Зазвичай показання камер та сенсорів передаються слідчим просто на місце, менш ніж за хвилину. Точний час злочину, а також усі, хто міг бути поряд, фіксувалися… ФБшні телепні просто стовбичили тут, чекаючи на неї й нехтуючи своїми прямими обов’язками? Брідж несамохіть ледь похитала головою. Навряд… Тут щось інше.

Вони пройшли довгим коридором уздовж рифлених переділок та знятих панелей, за якими тяглися довгі переплетіння численних комунікацій. Повітря вібрувало від електростатичних полів, відчутно потріскуючи в такт вмиканню-вимиканню магнітів на чоботах, вибиваючи дрібні іскорки від найменшого доторку до пласталі переділок. Врешті ФБшники вивели О’Шонессі до невеличкого відсіку — газорозподільного вузла, як пояснив інтерфейс.

На вході Брідж завмерла, відчуваючи, наче вздовж хребта, між шкірою та білизною, поповзло щось гаряче та липке.

Тіло у відсіку вигоріло так, що рештки спаялися в химерний гідровуглецевий компаунд, що лиш віддалено нагадував людський кістяк. Усі плавні лінії перетворилися на ламані. Навколо нього, наче чудернацьке гало, оповилося плетиво покручених кабелів та понівеченої арматури.

— Трапилося три години тому, — доповіла жінка. — Спалахнуло так, що навіть не одразу побачили, що тут була людина. Версія аварії перевіряється. Чекаємо на звіт від КБЖ.

Інспекторка, долаючи заніміння в кінцівках, перетнула поріг. Під підошвою щось тріснуло. Закривши обличчя ребрізером, вона опустила погляд на мерця, зчитуючи базові дані вбудованим у штучне око сенсор-аналізатором. Потрощений. Гомілкова кістка зі слідами протектора, розсипані в попереку хребці, вдавлені ребра. Всі ушкодження — посмертні. Ті, хто першими увійшли сюди, переймалися вочевидь не трупом.

Хлопець-ФБшник почухав підборіддя.

— Недбалість, як на мене. Ipse enim est abyssus ipsum.

О’Шонессі вдивляється в почорнілі, вкриті розколинами рештки труб та кабелів. Дивне місце. Незвичне. Обережно обійшовши тіло, вона спробувала нігтем сколупнути кіптяву з приладової коробки. Щербата луска відстала, повільно спланувавши на підлогу. На потемнілій поверхні — довгий ряд дрібних цифр: шість, шістсот двадцять шість, нуль сімдесят, п’ятнадцять, десять-тридцять чотири…

— Тут є камери? — спитала вона, урвавши хлопця, що вже розтулив було рота, готовий і далі хизуватися своєю недолугою прамовою.

— Ніц немає. Бо якщо сей корабель має дупу, то саме в ній ми зараз і перебуваємо. А в дупі камер не встановлюють, інспекторе. — Хлопець реготнув, але, впіймавши суворий погляд напарниці, затнувся.

Брідж не звернула уваги ані на недоречний жарт, ані на чергову хибу в зверненні. Відчуваючи, як повільно наростає в потилиці гаряче пульсування, вона мовчки присіла біля кістяка.

Todos los fuegos el fuego. Всі вогні — Вогонь.

Відколовши монолезом маніпулятора тонку пластинку з ребра, О’Шонессі відправила її до вбудованого в пояс хроматографа. Десь у надрах комбінезона цей мікрозразок згоряв у потоці водень-кисневого полум’я, а детектори виміряли зміну його електропровідності, в такий спосіб визначаючи точний хімічний склад.

— Надішліть запит технічній службі, — кинула Брідж, очікуючи результат. — Мені потрібний перелік окульт-приладів, встановлених у цьому вузлі. Окремо — канали з’єднання тутешньої РСК з НРІ.

Очі молодого ФБшника округлилися. Останньої фрази він точно не зрозумів. Жінка відреагувала спокійніше — дістала портативний термінал і почала виводити на сенсорі символи з’єднання. Потім відступила на крок просто під закритий металевими ґратами коридорний світильник, впівголоса з кимось заговоривши. Тіньові перехрестя помережили її голову і плечі, немов чорні клітинки.

— Ви, певне, вирішили, що я пожартував, інспекторе, — ляпнув хлопець. — Ну так, я справді жартував, але то була радше іронія, еге? Ми справді у дупі, а се конкретне місце — просто газорозподільний вузол, який, я так собі гадаю, лишився незмінним ще з часів Війни тисячі демонів. Се просто допоміжна мережа, локальне опалення, чи щось типу того. Гріє трійко сусідніх кают. Уся автоматика як мінімум рівнем вище. А тут… — він скривив губи, — тиск подали — клапан відкрився, тиск упав — клапан закрився. Все.

Брідж, намагаючись ігнорувати тупе базікання, вивчала результати, що їх хроматограф передавав на очний імплантат.

Усі вогні — Вогонь.

— Стули пельку, бовдуре, — ледь чутно прошепотіла йому напарниця. Вона закінчила розмову і тепер просто кипіла від люті. О’Шонессі розуміла її — жінка мала наказ і виконувала його, а її напарник тим часом дратував інспекторку.

Хлопець ніяково знизав плечима, потім знов обернувся до Брідж.

— Entschuldigen Sie, Inquisitor, — він винувато посміхнувся, і Бріджит здалося, що він ледь стримався, аби не підморгнути. — Я вперше…

Опустивши повіки, щоб хоч трохи зменшити біль, інспекторка звелася на рівні. В іншій ситуації вона може б ще вагалася між тим, чи то ФБшник тролить її, чи він просто йолоп — та наразі різниця була для неї непринципова.

— Якщо ти, вилупку, бодай ще раз звернешся до мене як до чоловіка, — не сходячи з місця просичала вона, — то, присягаюся Брамою і Ключем, я оцим ротом вигризу тобі око.

Обличчя ФБшника сполотніло, нижня щелепа відвисла, демонструючи в прорізі рота пощерблені зуби. За його спиною напарниця на коротку мить скривилася в зловтішній посмішці.

— А якщо ти ще раз звернешся до мене високою імперською — байдуже, східною чи західною, а тим паче прадавньою — то вигризу обидва. Verstehst du?

— Selbstverstandlich… е-е-е… так, інспекторко. Перепрошую, інспекторко.

Висока західноімперська була офіційною мовою Спеціально Офісу Інспекторського, в якому й служила Бріджит О’Шонессі. СОІ недарма тайкома тлумачили як Sanctus Officium Inquisitionis — більш влучної історичної паралелі було годі й шукати. Але наважитися в очі назвати інспектора інквізитором міг хіба його колега — і то лише в глибоко приватній розмові.

Флотська Безпека теж мала свої амбіції, і зазвичай дві служби намагалися уникати тісних контактів — аби не підвищувати градуса напруги. Все суто формально і протокольно. Хлопчині це, певне, забули пояснити. Альбо він настільки тупий, що не затямив роз’яснень. І вирішив блиснути обізнаністю.

О’Шонессі відступила, знов повертаючись до звіту хроматографа. Її реакція теж не надто скидалася на протокольну. Кемідов за це, авжеж, не похвалить… але Кемідов може йти до дупи. До своєї власної, наприклад. Бо та, в яку він послав Брідж, раптом виявилася з хитрою різьбою. Такою, що саме під інквізиторський болт.

— Техніки повідомляють, що камери у цьому відсіку не встановлювали, тільки давачі температури і тиску, а також протипожежну систему з паровою завісою та герметизацією, — дивлячись на екран термінала, сказала жінка. — Вихід на горішній рівень до газокомпресорної станції палубою вище, так само як і до локальної протипожежної системи. Я переслала звіт на ваш ідентифікатор…

— Що зі звітом КБЖ?

— Досі не надіслали, інспекторко.

«І чому я не здивована?» — подумки прокоментувала цю відповідь Бріджит.

Жінка не зводила з неї допитливого погляду.

— Гадаю, інспекторко, ця справа переходить до СОІ?

— Се не мені вирішувати, — прикривши на мить очі, відповіла О’Шонессі. Вона вже бачила, як у кутках відсіку збираються руді тіні, пульсуючи в такт вогню, що розливався з потилиці. Раніше це завжди були сни. Ніколи — при тямі. Навіть у вагонетці вона просто закуняла — раніше, ніж усвідомила це. Але тепер… тепер Брідж відчувала: ще кілька секунд — і вона побачить, як згоряє й обвуглюється обличчя ФБшниці.

У роті стало так сухо, що язик прилип до піднебіння.

— Тут горів не газ, — провадила далі жінка. — Парова завіса і герметизація загасили б його щонайбільше за десять секунд. Плюс три-п’ять — відгук системи. За п’ятнадцять секунд відсік не міг настільки вигоріти. Тому ви й запитували про окульт-прилади, що могли спричинити таку пожежу. Але їх не було.

О’Шонессі не відповіла, мовчки дивлячись на ФБшницю. Ця швабра могла б їй навіть сподобатися. Іноді такі, попри потерту (і від початку не блискучу) зовнішність, виявляються палкими коханками. До того ж Брідж ще не втратила смаку до марсіянок, в яких усе ще відчувалася якась екзотичність. Може, вона б навіть обміркувала це, якби не чортів біль, від якого вже нили зуби. Якби не рудяво-червона поволока, що поволі наповзала на очі. Якби не страх, що це кутасте обличчя з тонким дзьобиком-носом і блідими лискучими губами от-от перетвориться на обгорілий череп. Ні, до дідька все це. Зараз її потрібен не секс, а алкоголь.

— Тож чекаємо на звіт КБЖ? — на власний розсуд витлумачивши мовчання Брідж, запитала жінка.

— Як вас звати? — не до ладу відповіла запитанням на запитання О’Шеннессі. Вона могла (мала б, насправді) дізнатися про це через інтерфейс, але таке запитання серед силовиків вважалося чимось на кшталт виразу ввічливої поваги.

— Боген. Іва Боген, лейтенант.

— Я Брідж. Прізвище не називаю, бо ви язика зламаєте, намагаючись його вимовити, — її тон залишився невиразним і відстороненим, від чого жарт прозвучав дивно, навіть лячно. — Лейтенанте Боген, справа залишається під контролем СФБ. Принаймні, допоки я не підготую звіту, і його не побачить мій старший офіцер. Се має трапитися за кілька годин. А допоки робіть свою справу.

— Виходить… — втрутився було хлопець, але затнувся. Щоправда, вистачило його секунд на десять. — Ся справа принаймні привернула увагу СОІ, так?

О’Шонессі розвернулася й пішла геть. Біль накочував і відступав, наче морський прибій. Її знов нудило, і порожні кишки вже почало крутити у спазмах.

— Я б на твоєму місці цьому не дуже раділа, — почувся позаду шепіт Іви.

III

Сінано ніколи не спить.

Вахти змінюються, накладаючись одна на одну, наче луски; матроси перебувають у постійному русі, обмежені секторами, палубами і відсіками, немов молекули в кристалічних решітках, лише іноді пускаючи одне одному вільні електрони. Поза межею їхнього сприйняття тривають геть інші процеси, кожна окрема дія яких настільки мікроскопічно мала, що її неможливо обчислити стандартними методами — але вони встановлюють зв’язки, що поєднують окремі системи, утворюючи поля, які вкривають собою кожен клаптик корабельного простору-часу. Від сингулярного реактора, що випромінюванням Гокінга штовхає сімсот тисяч земних тонн корабельної маси (і шістсот тисяч власних), до сплутаних кубітів, які шугають квантовими полями, підвладні розподіленому інтелекту корабля — «Новому Розуму Імператора». Спалахи та іскри, свідомі, підсвідомі і позасвідомі.

Усі вогні — Вогонь.

Бріджит охоплює голову долонями і масажує скальп. Відчуття коротких, цупких волосин, що неохоче деформуються під пальцями, передаючи імпульс шкірі та кісткам черепа, трохи вгамовує хаотичне роїння думок.

«Наче непрямий масаж мозку».

Звіт готовий, треба тільки надіслати його Кемідову. Рапорт КБЖ уже годину як наданий — його зміст нічого в баченні Брідж принципово не змінив. Команда боротьби за живучість завжди видавала прямолінійні (навіть занадто) висновки, чітко і безапеляційно вказуючи на джерела проблем. Бути жорсткими входило в їхні службові обов’язки, бо це завжди був вибір між жорсткістю КБЖ і безжальністю холодного космосу.

Висновок у рапорті був традиційний за формою (лаконічний і однозначний), але не за змістом. Загалом він уміщався в одну-єдину фразу: диверсія/саботаж. З’ясовувати ж мету й мотиви було поза компетенцією КБЖ. І не треба бути інквізитором, щоб здогадатися, що немає сенсу саботувати локальний вузол, і то лише для того, аби вбити якогось матроса.

Брідж О’Шонессі вдивляється в монітор. Погляд її біжить рядками доповіді — чергова «остання перевірка» перед відправкою. Фляга лежить праворуч від термінала, вже порожня. Чоло і скроні приємно заніміли, кістки черепа, здається, ледь чутно вібрують. Це певним чином вгамовує жахливу пульсацію.

З екрана випливає об’ємна світлина Майлза Богена. Мертвий матрос тупиться в неї з минулого: як і всі марсіяни, він некрасивий, та ще й з глибокою зморшкою невдоволення в кутку тонкого рота. Зіниці відливають червоним — ознака важкої хвороби, яку пощастило пережити. Суто марсіянська ознака — мітка Червоної смерті, пошесті, що її в Темні віки вивели і поширили серед людей мі-го. Майже завжди смертельна, але обмежена ланцюгом мутацій, який налаштовував її на конкретний набір генів. Зазвичай гинули (або лишалися каліками) члени однієї родини, здебільшого — саме тієї статі, яка була інфікована першою. Така селективність, за легендою, була інструментом грибів для покарання неслухняних і протягом століть тримала марсіянську частину людства абсолютно покірною владі мі-го.

Бріджит деякий час вивчала зображення, не розуміючи, чим саме воно привернуло її увагу.

Та раптом її очі зафіксували факт, настільки очевидний, що дивно (і водночас зовсім не дивно), як Брідж могла його проґавити.

«…загиблий: механік-ауксиларій технічної служби, маат Майлз Боген, 23 роки, м.н. Дерінкую, Кідонійська долина, 389642, Марс; довічний контракт…»

Запит дає підтвердження: Іва Боген — рідна тітка загиблого. Іронія долі — бути близькою ріднею офіцера СФБ і копирсатися на самісінькому корабельному дні, по вуха в бруді та лайні. Хоча… Майлз Боген був неробою та дауншифтером — його особиста справа просто волала про це. Не без здібностей, але тому він і опинився в тринадцятому секторі без допуску до окульт-техніки. І звання маата, якщо копнути глибше, напевне здобуто стараннями тітки. Цікаво, чи ускладнить це справу? Скоріш за все — так.

О’Шонессі похитала головою, після чого недбалим, втомленим рухом пальців відправила доповідь Кемідову. Можливо, їй пощастить і ця клята порцеляново-пласталева лялька доручить провести розслідування комусь іншому.

До Юпітера летіти ще ледь не місяць. Не загнати себе за такий час в алкогольну кому, судячи з усього, буде неабияким викликом. Клята голова… знову…

Тольґа потер великим пальцем скроню. Вчора він добряче припав до винних запасів скинії і тепер відчував себе рибою, викинутою на берег. Він лежав на землі, між скель білого туфу. Чув, як дзюрчить неподалік струмок, відчував, як припікає сонце, що вже опустилося до західної стіни каньйону. Час вставати.

Вода в струмку була крижаною. Вона освіжила шкіру і трохи збила огидну сухість у горлянці, хоча зуби від неї заломило так, що Тольґа мимоволі застогнав. Зуби віддавна були його слабким місцем: хиталися, кровоточили, темніли. Але справу свою, на щастя, він робив не зубами.

Звівшись, обтрусив туніку, перевірив ремені на наручнях, поправив чересові пряжки. Сонце вже торкнулося своїм краєм верхів’я західної стіни. Ще трохи — і глибока тінь затопить каньйон: ніч прийде сюди раніше, ніж до решти долини, і небо над головою все ще буде блакитно-сірим. Саме в такий час вони і з’являються.

Тольґа-мисливець дістав з піхов килич — довгу й важку сельджуцьку шаблю. Нігтем перевірив лезо, задоволений, приторочив руків’я зброї тонким шкіряним ремінцем до зап’ястка. Дослухався.

Анахорети в скиніях Долини заливали собі у вуха віск, аби не чути Пісні. Мисливці ж, всотуючи її з кров’ю жертв, навпаки, вчилися дослухатися. Пісня, що вирувала у крові чудовиськ, безперервно, крапля за краплею, просочувалась у думки мисливців і зрештою зводила їх з розуму. Але це траплялося не одразу. І якщо навчитися стримувати її, то відлуння, яке сприймаєш лише найвіддаленішим куточком своєї свідомості, може багато про що розповісти.

І Тольґа дослухався. Ченці з його скинії радили молитися, аби не давати Пісні заволодіти собою, але мисливець молитов не любив і не знав. Він наспівував те, що чув у шинку, співанки, солоні та соромітні, пригадуючи свої давні пригоди, іноді навіть запускаючи руку під туніку, аби зробити спогади яскравішими. Та не сьогодні.

А ось і вони. Тольґа відчував, як легкий, монотонний плин Пісні наче сколихнули слабкі брижі, як їхні вібрації збуджують крицю клинка, що передає їх долоні. Вони ще не тут, не в істинному сенсі, але вже близько. Якщо Давні з’являються на світанку, то чудовиська приходять у сутінках.

— Агов! — покликав стиха. — Прокидайся.

Дамла, невисока жилава мисливиця, виступає з густих сутінків, що заповзають поміж пористих брил туфу. Вона вдягнена в таку ж сіру туніку до ліктів і колін, підперезану широким чересом з металевими пряжками та кільцями. Каптур відкинутий, руде, вже побите сивиною волосся перехоплене полотняною стрічкою, колись червоною, а нині майже вигорілою, з вишитими на ній дрібними рядками прадавніх знаків. Обличчя загострене, наче висічене з того самого туфу, якого так багато навкруги. І така сама ряба, у віспинах, шкіра. Тільки очі — розкосі, кольору вогняного бурштину — єдине, що привертає погляд.

Мисливиця завмирає, трохи піднявши підборіддя, наче намагаючись вловити у повітрі тонкий, ледь чутний запах. Тольґа терпляче чекає.

— Чи не забагато вина було вчора, щоб полювання сьогодні вийшло вдалим? — питає вона тихо.

Тольґа всміхнувся, відчувши легку нотку докору в її голосі. Дамла добре знала, що мисливець не засуджуватиме мисливця — хоч би ким вони були одне одному. Насправді жінка збагнула, що вчора щось трапилося. Щось, що змусило Тольґу пити. І, вочевидь, це не було пов’язане з десятьма вбитими, що вони лишили по собі минулої ночі. Вона здогадувалася, що річ була в тому хлопцеві, братові нової різьбярки… Вона докоряла не за випите вино, а за те, що він не розповів їй.

Він не міг. А навіть якби й міг — не став би. Пам’ять відмовлялася відтворювати ранкові події, та навіть тих уривків, що лишалися… їх було достатньо, щоб тримати при собі.

Сонце востаннє зблискує над стіною, спалахує і зникає, полишивши дно каньйону зануреним у густий морок. Дамла здригається, наче від раптового пориву холодного вітру. Потім неквапливо, але вправно перевіряє обладунки та вішає на кільця череса свою зброю — скручений батіг, вигадливо сплетений з тонких стрічок, нарізаних з доброї бичачої шкіри. Його кінець на два лікті вкритий шпичастою металевою лускою. Змія з жалом скорпіона — так його пестливо називає хазяйка. Слідом з наплічника з’являється невеличкий круглий глек із замотаною шийкою, обвитий мотузкою так, що утворюється довга ручка з петлею — щоб зручно було кидати. Кремінь, трут і кресало в невеличкому мішечку жінка закріплює на поясі поряд із батогом.

Мисливці спокійно дивляться одне на одного. Очікування не триває довго — химерний скрик, схожий на скрегіт заліза по склу, розлягається у вечірньому присмерку. Тольґа вказує Дамлі на північ, уздовж звивистого русла струмка. Вони вирушають.

Полювання розпочато.

Бріджит киває у відповідь патетичним словам Кемідова. Її керівник, як для того, хто втратив більше вісімдесяти відсотків свого тіла, розмовляє занадто вже по-людському. Вона з більшим задоволенням почула б офіційне розпорядження. А ще краще — прочитала.

Інспекторка набирає коротке повідомлення лейтенантові Боген. Тепер ця справа офіційно перебуває в руках СОІ. І особисто для пані Іви — це геть погана новина.

IV

Вдивляючись у монітор, не помітила, що до крові прикусила губу. Тепла цівка залоскотала підборіддя, і тільки тоді, здивований відчуттям теплої липкої вологи, мозок зреагував.

Лейтенант Служби Флотської Безпеки Іва Боген кліпнула і обережно помацала язиком ранку на губі. А, до біса! Цим вона точно не перейматиметься. А щодо іншої, справжньої проблеми…

Попри все звістка про Майло була для неї настільки неймовірною, що Іва навіть не зреагувала на неї по-справжньому. Стандартний виклик, вивчення нещасного випадку, аварії. Напевне, розум підсвідомо відмежував особу від події, завадив раптовому потужному удару. Чи, можливо, не завадив — просто сама Боген, спотворена імперським двоєдумством, відмовилася встановлювати очевидний зв’язок між подією, місцем та особою. Необхідність існувати в двох вимірах свідомості, жорстко розділяти ревне служіння Імперії та особистий, потаємний простір…

Жертва спотворена, потрібна ДНК-ідентифікація. Незважаючи на всю наочність цієї жахливої мізансцени, Іва не пов’язала її з Майло. Вона сама відцифрувала зразок та надіслала його розсипом кубітів до датабанку. Відповідь надійшла за півтори секунди.

«…маат Майлз Боген, особистий ідентифікатор С12/42А-ТС-1418, механік-ауксиларій».

Спочатку це просто проминуло її свідомість, ковзнуло по дотичній, передавши лише те, що вона очікувала отримати: «особа ідентифікована». Розуміння прийшло десь хвилини за три. Відчуття провалу й хиби, неймовірно потужне й водночас холодне, скувало нутрощі, від паху до самого кореня язика. Тіло рухалося наче само по собі, жінка знову відкрила доповідь, проглянула короткі рядки. Погляд закляк на імені.

Майло… мій Майло… як же це…

Усвідомлення наздоганяло Іву якимись хвилями, то відкочуючись назад, то накриваючи з головою — так що зникало будь-яке відчуття реальності. Світ навколо перетворювався на скаламучений акваріум, камеру сенсорної депривації, де вона залишалася наодинці з тією жахливою хибою, що спіткала її та Майло. Не образами його спотвореного, спаленого тіла, не запахами, не словами звіту — а самим фактом його незворотного перетворення, настільки ж неосяжним, наскільки й невблаганно реальним.

Цього не мало статися. Ні, цього просто не сталося. Це якась фальшива реальність. Такої помилки просто не могло статися.

Інспекторка О’Шонессі зустрілась з Івою у секторальному габі СФБ. Схоже на широкий колодязь приміщення, на відміну від житлових габів, було вертикально орієнтованим. Рясними гронами зі стелі звисали ряди терміналів, сполучених пласталевими структурними конструкціями, кабельними трасами та монтажними з’єднаннями. Поліритмічне дзижчання бриніло в повітрі: голоси сорока восьми робочих терміналів і двох розподілених серверів, що впліталися в антифонію людських голосів. Місце лейтенанта Боген було майже під склепінням, серед товстих багатожильних рукавів, що вбирали в себе всі потоки, які приймав і віддавав габ.

— Я дізналася, що загиблий був вашим небожем, — промовила О’Шонессі. — Співчуваю.

В її голосі не було навіть натяку на співчуття.

Іва не завдала собі клопоту відповісти, але очей з обличчя інспекторки не зводила. Вона добре розуміла, що означає цей візит. І ким тепер лейтенант Боген є для слідства. Що ж, цілком передбачуваний розвиток подій.

— СОІ висуває підозру несанкціонованого застосування окульт-практик, — провадила далі О’Шонессі. — Мене призначено слідчим у сій справі.

— Зрозуміло.

— Наскільки близько ви контактували з вашим небожем?

— Я з ним не контактувала, — Іва спокійно витримала важкий, допитливий погляд. Запитання для психологічної дестабілізації, проте конструкція примітивна, така може спрацювати у випадку хіба що з матросом, та аж ніяк — з офіцером безпеки. Що це, якась гра?

— Я не питаю про службу на «Сінано», — недбало махнула рукою О’Шонессі. — Мене цікавить, чи підтримували ви близькі стосунки на Марсі. У ваших справах напрочуд мало даних про дослужбовий період.

— Я отримала призначення на дев’ять років раніше за Майло… — Іва подумки посміхнулася. Зіграти на упередження — це так зветься, еге ж, інспекторко?

— Майло?

— Даруйте, інспекторко. Так ми його звали вдома. На дев’ять років раніше за маата Богена.

Інспекторка на мить заплющила одне око. Друге, сильно модифіковане, продовжувало свердлити Іву холодним поглядом. Вираз втоми швидкоплинною тінню промайнув її обличчям.

— Майлз Боген був сином вашої сестри, так?

— Так. Старшої.

— І наскільки тісно ви контактували до вашого призначення до «Сінано»?

Боген знизала плечима.

- Не дуже. Доки він був немовлям, я навчалась у флотській академії, а після її закінчення мене приписали до орбітальної станції ХР-13, тож вдома я бувала нечасто.

— Так… — замислено протягнула О’Шонессі, не зводячи з Іви штучного ока. — На початку навчання, на першому курсі, ви брали академічну відпустку. На два місяці. Се могло коштувати вам освіти, тож у вас мали бути дуже серйозні причини.

Крижаний краб, що декілька годин тому оселився у нутрощах лейтенанта Боген, занепокоєно заворушився, боляче дряпаючи своїми шпичаками.

— Важко захворів батько. Червона смерть. За два місяці його не стало.

— Тож ви, як і решта родини, перебували під карантином, допоки хворобу не було подолано?

— Так, інспекторко.

— Захворів тільки батько? Чи хтось іще?

— Хворобу зупинили на початковій стадії. Обійшлося без ускладнень, — відповіла Іва.

Можливо, не варто було цього говорити. Вона піддається тиску. Інквізиторка розпочала допит саме для цього запитання. «Червона смерть, кажете? То як се ви не повиздихали?»

Дуже слушне питання.

На зап’ястку завібрував комунікатор. Виклик від очільника.

— І саме під час карантину народився Майлз? — О’Шонессі проігнорувала і виклик, і попереджувальний жест Іви. Потім подивилася на свій комунікатор і кількома дещо нервовими жестами щось надіслала. Іва, яка вже прийняла виклик, з подивом почула лише сигнал роз’єднання. Вона підвела від комунікатора очі, знов зустрівшись із застиглим, скануючим поглядом О’Шонессі.

— Так, інспекторко. Сестра спромоглася народити, але пологи були важкі, й вона так і не одужала. Померла за шість років…

«Вона відшила майора Хартмана, очільника ФБ сектору».

О’Шонессі тим часом знову перевела погляд на комунікатор, вивела на ньому декілька символів, завмерла, вдивляючись у результати.

— Інспекторко… — наступне питання мало загнати Боген у глухий кут. Питання без відповіді. Тож вона збиралася випередити…

Та відірвалася від комунікатора, без найменшого зволікання урвавши співбесідницю.

— Я збираюся відвідати житловий відсік, до якого був приписаний маат Боген. Мені потрібен супровідник.

Охороняти інспекторів під час роботи «в казематі» було звичайною справою СФБ. Проте це була прерогатива варти, а не слідчих. До того ж очільник місцевого відділку сам обирав, кого відправляти з інспектором. Але натяк О’Шонессі був більш ніж прозорий.

«Тож знущання триватимуть. Тепер зрозуміло, чому вона приперлася сама, а не викликала мене до себе».

— Вашого керівника я вже попередила. Маю намір вирушити негайно. Заперечення, лейтенанте?

— Жодних.

Крива посмішка на секунду промайнула обличчям інспекторки.

— Чудово.

V

Саме у тринадцятому секторі «Сінано» розташовувалася реакторна камера сингулярного рушія. Якщо НРІ в одинадцятому був мозком корабля, а святилище Ґаґантхоа в третьому — його серцем, то се, напевне, була печінка. Запалена, хвора печінка нещасної охлялої істоти.

Принаймні, так Бріджит уявляла собі це місце.

Вони пливли вузьким закрученим коридором, що більш скидався на нору — абсолютно круглий, заледве півтора метра в діаметрі. Сингулярний рушій на «Сінано» був новітнім елементом — його начебто встановили вже за часів Сторічної війни. Для цього довелося перебудовувати декілька секторів. У дуже стислі строки, бо командування підозрювало, що, відступивши на Марс, мі-го перегрупуються та розпочнуть контрнаступ. Передбачення не справдилося, але хто нині про це пам’ятав? За підсумком тієї війни раби та хазяї помінялися місцями, а невдовзі людство розпочало Реконкісту, звільнивши вже й Марс та змусивши грибів забиратися геть за астероїдний пояс. Венеріанський інцидент був певним переходом від Реконкісти до протистояння значно ширшого, в якому земляни перебували й досі… Чи варто говорити, що часу «наводити красу» на материнських кораблях, головних робочих конячках війни, так і не знайшлося?

Житловий відсік ауксиларіїв був схожий на продовгасту вузьку кишку, напівтемну та позбавлену магнітної палуби. Спальні відділення були значно меншими, ніж в основного матроського складу. Погляди, що зблискували в сутіні тих відділень, були настороженими і непривітними. Глухе бурмотіння здіймалося за спинами жінок. Слухові імплантати старанно фільтрували, чистили та розподіляли той гомін, водночас проганяючи крізь хмарні сервіси для виявлення крамоли, єресі та агресії. Це відбувалося десь на тлі свідомого сприйняття, і пакети узагальненої інформації Бріджит сприймала радше як емоційно-інтуїтивний фон, ніж як конкретні показники. Модифіковане тіло проводило лише поверхневий аналіз цього масиву даних і, налаштоване на певний пороговий рівень тривоги, у разі його перевищення активувалося, тільки тоді виділяючи його конкретні джерела і вираховуючи протидії.

— Тут, — вказала лейтенант Боген, певне, аби тільки щось сказати. Мовчанка, в якій вони пройшли увесь шлях, вочевидь гнітила її.

«Ці кофіни не лише малі й тісні, а ще й спільні», — відзначила для себе Брідж. Загорнутий у спальний мішок, у ніші спав якийсь широкоплечий хлопчина. Не марнуючи часу на делікатність, інспекторка штовхнула його.

— Прокидайся, матросе. Нумо, швидше!

Той завовтузився, вибрався з мішка і виплив у прохід. Шкіра темна, в глибоких зморшках, погляд з-під низьких брів — затінений, тьмяний. «Боцман Мілош Вукмір, особистий ідентифікатор С12/42А-ТС-1813, старший механік-ауксиларій…» послужливо біжать на периферії зору рядки досьє. Компресійна білизна обтягує хирляве, висушене слабкою гравітацією тіло, надаючи йому дещиці естетичності. Відкриті передпліччя рясно помережані татуюванням — геометричними патернами, надто характерними, щоб не впізнати. Так само як і не помітити заледве не триметрового зросту.

«Ще один марсіянин, — відзначає Брідж. — Цікаво, вони все казематне дно ними заповнили, чи є тут вилупки і з Землі? Хоча, якщо навіть адмірал, за чутками, походить з Марса, то чи варто дивуватися засиллю марсіян серед матросів?»

Насправді, з її боку це був певний шовінізм. Марсіани, що поколінням жили під гравітацію ледь не в третину земної, мали значні переваги порівняно з іншими матросами через слабку штучну гравітацію суден, навіть таких великих, як «Сінано». З другого боку, людське населення Марса було надто вже нечисленним, щоб становити значну частину флотських екіпажів.

Вона ігнорує боцмана, оглядаючи спальне місце. Шухляда з особистими речами зовсім маленька — принаймні вдвічі менша, ніж у молодших окульт-техніків і втричі — ніж її власна. Замок на відбитку пальця — щось із прадавніх часів, такий собі артефакт Темних віків. Нині й половина екіпажу не мала відбитків — протези, синтетична шкіра, маніпулятори, спеціальні покриття… Цікаво, скільки ще подібних реліктів лишається в глибинах корабля? Чи хтось насправді розмірковував над глобальною модернізацією сього левіафана? Напевне, через свій велетенський розмір він мав такі застарілі елементи ще від моменту, як зійшов зі стапелів корабельні.

Система заблокувала замок точно в той момент, коли була зафіксована смерть Богена. Тепер, на запит О'Шонессі, доступ був відновлений — і з легким клацанням дверцята відчинилися. За ними — один кубічний фут простору, майже по вінця напханого всіляким мотлохом. Інспекторка на якусь мить застигла, роздивляючись цю огидну мішанину: темно-червона шкарпетка, не стрійна, добряче поношена і розпарована; електретний пароінгалятор, який, вочевидь, давно вийшов з ладу; лялька чоловіка в зеленому трико з двома парами передпліч, що виростали просто з ліктьових суглобів. Лялька зроблена з пінополімеру на пласталевому каркасі, мала гнучкі суглоби і, певне, була колекційним предметом, а не дитячою іграшкою. Нині ж, стара, потерта й пошарпана, цілком вписувалася в контент шухлядки. Вона лежала на чомусь схожому на невеличку пласку плитку, загорнуту в зужиту антисептичну серветку. Не без відрази Брідж потягнулася до неї…

Струмінь полум’я вирвався з шухлядки, охопивши руку Бріджит. Вогонь ревів і вирував, розідране жаром повітря клубочилося і закручувалось у химерні вихори. Їдкий дим через ніздрі проник до горлянки, впившись у неї тисячею закручених гвинтами зубів. Крик, що миттю наповнив легені, застряг, не здатний подолати стиснуті у болісному спазмі щелепи. А потім… потім Брідж зрозуміла, що полум’я не шкодить їй. Рука, яка застигла, занурившись у нього, відчувала лише приємне, ніжне тепло, що повільними хвилями розливалося по всьому тілу. Діставшись до голови, воно миттю розчинило пульсуючий біль — геть повністю, без залишку чи спогаду, як ніколи до того… Ані алкоголь, ані ліки…

— Інспекторко?

Ламкий, огидний голос грубо висмикнув її з теплих обіймів, разом повернувши сморід житла ауксиларіїв, задушливу напівтемряву й біль у потилиці, що тепер став гострим, наче в череп розмірено забивали довгого іржавого цвяха. Удар за ударом.

Пальці зімкнулися на чомусь твердому. Засліплена болем і майже нетямуща, Брідж потягла предмет до себе. Коли в очах розвиднилося, а гупання в голові трохи ущухло, вона нарешті зрозуміла, що то було.

У стару серветку був загорнутий записник. Невеличкий, з долоню завбільшки, в палець завтовшки. Палітурка пожолоблена. Краї аркушів потріпані й брудні.

Інспекторка мовчки втупилася в маленьку книжечку. Не те щоб це було чимось надзвичайним — такі записники вже потрапляли їй на очі. Абсорбуючий синтетичний полімер сторінок з алотропною сіткою, вплетеною в поверхню. Невеличкий модем у корінці, записи зчитуються й пересилаються на зовнішній сервер…

Тільки тут корінця було вирвано. Павутинки-проводи висіли розпатланим пасмом. Бріджит, що збиралася вже розгорнути записник, застигла, дивлячись на нього, наче на пастку. Вона не розгорне цієї книжечки. Не тут. Не зараз. Тому… тому що…

Тому що якась частина її, безпосередньо пов’язана з болем, який випалював потилицю… впізнала цей записник.

Відвівши очі від сірої обкладинки, Брідж зустрілася поглядом із боцманом Вукміром. Хлопчина невідривно дивився на неї — але в цьому погляді не вгадувалося жодних емоцій. Ані страху, ані цікавості, ані гніву чи підозри. Тільки… спокійне очікування.

Брідж струснула головою і поклала записник у контейнер на стегні комбінезона.

— Чого вирячився, боцмане? — просичала вона, відчуваючи, як на напруження голосових зв’язок радо відгукується болісне пульсування в потилиці.

Мілош опустив погляд.

— Перепрошую, пані інспекторко, — голос його звучав спокійно, навіть сонно.

Раптом голова О’Шонессі вибухнула жаром. Він потік шиєю, заповнив розпеченою в’язкою лавою груди… Захрипівши, вона з розмаху копнула боцманові чоботом у пах. Удар був не надто сильним, вона просто відштовхнула чоловіка, але той у польоті зблід та скрутився, прикривши руками причандали. О’Шонессі теж відлетіла, врізавшись у лейтенанта Боген, яка ухопила її під лікті, підтримуючи. Це, а ще відстань до боцмана створили певну паузу в подіях — таку необхідну для Бріджит. Шалена лють, що раптом охопила її, повільно ущухла. Одночасно, важка, похмура мовчанка накотилася зусібіч. Чіпкі погляди мерехтіли в напівтемряві, змішуючись з приглушеними очима-світильниками в стінах. Напружене очікування відчувалося майже фізично.

—- Трясця… — прохрипіла вона, звільняючись з обіймів ФБшниці. — Боцмана Вукміра затримати для допиту.

— Але… — почала було Боген, та інквізиторка перебила її.

— У карцер! — біль змусив її зажмуритися. Ледь чутне збурення прокотилося житловим відсіком. Напруга зросла в рази.

Боген роззирнулася, потім дістала наручники і, відштовхнувшись, попливла до Вукміра. Коли та пролітала повз, Бріджит роздивилася краплі поту на її скроні — і червоний зблиск зіниці, що на мить перестрів її погляд.

— Боцмане Мілош Вукмір, — почала вона добре поставленим голосом. У ньому не було й натяку на страх. — Вас заарештовано у справі про вбивство Майлза Богена. Руки!

У цей момент час неначе зупинився. Безкінечно довго вони дивилися одне на одного, не кліпаючи, не дихаючи. Навіть повітря застигло, зробившись важким і густим, ніби смола. Між ними відбувалося мовчазне протистояння, коли все вже давно сказано і не залишилося жодних аргументів — лише чиста, абстрактна воля супротивників. Щира, сліпа ненависть канчука й шкіри, яку той от-от почне шматувати.

Нарешті, розбивши цей стазис, боцман протягнув руки. Лейтенант зашморгнула на них карбонові браслети. Коли вони зрушили проходом, оминаючи Бріджит, їй здалося — лише на декілька мікросекунд — що Вукмір всміхається.

VI

Незграбне, гротескне тіло, хитаючись, з’явилося з-за білястих валунів. Шкіра сочилася слизом, його рясні патьоки вилискували в примарному світлі зірок. Місяць уже зійшов, але допоки ховався за гребенем стіни. Потвора важко переступала, похрустуючи крихким камінням під кінцівками. На роздутому, масивному тілі схожа на яйце лиса голова здавалася огидно маленькою. Очей не було — лише пасмо слизьких рожевих мацаків, що звивалися і тяглися у різні боки, наче почвара намацувала ними шлях.

Тольґа, мовчазний і нерухомий, промовисто подивився на Дамлу, потім перевів погляд на чудовисько і на вузьку стежку, що зміїлася поміж туфових брил. Дамла кліпнула у відповідь.

Повільно і плавно, наче сама темрява, Тольґа рушив уперед. Його долоня торкнулася червоної стрічки, пов’язаної на стегно, трохи вище коліна. На ній білими нитками були вишиті знаки, значення яких Тользі були невідомі. Утім, він знав, що стібків було рівно тисяча. То був могутній оберіг з іншого часу, вдягнувши який мисливці легенд полювали на чудовиськ — таких самих, на яких нині полював Тольґа. Навіть якщо й ні, зміст, який вкладали в ці знаки попередні власники, не мав значення. Це були символи, які набували сенсу лише в конкретній людині, в носії, тобто в ньому, у Тользі. Він вдихнув — безшумно, але глибоко, до болю в ребрах. Пісня лунала сильно і потужно, час і простір навкруги бриніли нею, єднаючи минуле, теперішнє й майбутнє в міцно сплетене мереживо. Він не бачив, але відчував, як зрушила з місця Дамла, обходячи білі брили-ікла. Почвара завмерла, нашорошивши вогкі тремтячі мацаки, повела безокою головою. Низьке гарчання зародилося десь у надрах її черева, розлившись навкруги, наче дьоготь. Обриси її замиготіли, розпливаючись.

Тольґа з криком зірвався з місця. Важкий килич, вихоплений з піхов, з глухим виттям розтинав повітря. Ноги Тольґи рухалися стрімко, відштовхуючись від крихкої гальки з легкістю й вправністю, на яку інший був неспроможний навіть на уторованому шляху. Коли до почвари лишалося кілька кроків, він зігнув коліна й стрибнув, злетівши майже на висоту власного зросту. М’язи відгукнулися вибухом різкого болю, але мисливець вже не відчував його. Обидві руки стискають руків’я шаблі, що занесена за ліве плече, тіло в польоті закручене, наче пружина. І от воно розпрямляється, розкручується гвинтом, важке лезо хижо мчить до вкритої слизом плоті…

Мерехтіння обрисів монстра стає нестерпним. Килич вгризається в слизьке м’ясо — і водночас почвара переміщається вбік, розпадається на декілька власних подоб, абсолютно ідентичних, але водночас різних. Тольґа передбачає це. Одна з них б’є передньою лапою, великою та вузлуватою, наче старий корч, та він уже котиться по землі, клинок глухо дзенькає об каміння.

Мисливець зривається на ноги… але монстр уже біля нього, з’являється й зникає, ніколи не реальний достатньо довго, щоб Тольґа встиг на ньому сфокусуватися. Лише хаотична послідовність спалахів-появ, що трапляються швидше, ніж око встигає їх угледіти. Це полювання буде кращим, ніж він сподівався. І точно наблизить Пісню до нього — більше, ніж усі полювання останніх років.

Тольґа танцює в безперервному й безтямному русі, не зважаючи на те, що встигає ухопити його зір. Він чує Пісню та дозволяє тілу реагувати на неї — бо то єдиний шанс вижити… і виграти час, необхідний Дамлі.

Удари, які не є ударами, а радше можливостями ударів, виникають навколо Тольґи. Він відчуває їхню потенційну присутність, одномоментність там, де він є і водночас його немає. Кров мисливця закипає Піснею, і він розуміє, що цей танок стрімко наближає його невідворотний кінець, єднання з джерелом, яке буде означати завершення буття в тому розумінні, яке доступно людині.

Дамла виринає з пітьми спалахом жовто-блакитного полум’я. Її поява зводить поєдинок до стану жорсткої інваріантності. Тольґа завмирає навпроти монстра, що здіймається над ним майже вдвічі вищий і втричі масивніший. Велетенська лапа падає вниз, цілячи в голову мисливця. Дамла з криком кидає палаючий глечик у почвару, той трощиться, розливаючись вогняними бризками по широкій згорбленій спині. Слиз, яким та рясніє, миттєво спалахує, перетворюючи почвару на живий смолоскип. Це лише на частку секунди затримує удар, але й цього Тользі достатньо, бо тепер він дивиться з двох різних місць. Одними очима бачить, яка падає на нього пазуриста лапа, вже охоплена вогнем, другими — як він помирає на крок ліворуч себе. Переможно й урочисто лунає у вухах пісня Давніх. Його погляд зустрічається з поглядом Дамли — і він знову єдиний…

— Повні небеса й земля слави твоєї… Осанна! Осанна у вишніх! — хрипкий стогін зривається з його губ, і він падає навколішки. Пережити власну смерть… важке випробування для тіла та розуму.

— Усі вогні — Вогонь, — шепоче Тольґа, осклянілими очима спостерігаючи, як у судомах та корчах згоряє почвара. Стовп полум’я високо здіймається в темне небо. Тіні від туфових валунів танцюють навколо нього, наче поганські жерці, що святкують урочисте жертвоприношення.

— Що б сказали на се при дворі басилевса Теофіла в Константинополі? — усміхаючись, Дамла виростає праворуч нього.

— Басилевса? — не зводячи з вогню очей, перепитує Тольґа. — А чи він і досі є? Чи не залишився він в іншому часі, коли ми, ченці Долини, стережемо сон того, хто має ся прокинути? Чекаємо на тих, хто здатен буде розбудити його… її?..

Далма не відповідає. Вона розуміє, що розум Тольґи скаламучений важкою битвою. Хрест мисливця — найважчий у скинії, а шлях — найкоротший. Тольґа й без того вже надто довго крокує цим шляхом. Але ні, його час ще не настав — вона відчувала це, бо кожен мисливець може відчувати, наскільки людина просякнута Піснею. Бо інакше поганий то буде мисливець. Мертвий.

Вона обережно поклала руку на плече Тольґи. Провела пальцями по грубому полотну, ковзнула вище, торкнулася щоки, порослої жорсткою кущастою бородою.

— Ну годі вже… тихше, мій коханий… чисті зорі сяють нам з небес… тихше…

Він незмигно дивився у багаття, на яке перетворилася почвара. За його яскравим сяйвом годі було розгледіти зорі. А губи його все шепотіли ті самі слова…

Усі вогні — Вогонь.

Бріджит втомлено прикриває очі, притискає пальці до лоба, під самою лінією волосся, починає масажувати його. Кляті слова, настільки ж марудні, як і безглузді. Що це взагалі має означати? Де вона се почула?

Записник лежить перед нею на столі. Вона все ще не наважилася його розгорнути — навіть наодинці, у своєму відсіку, наче не чужі очі, а її власні непокоїли її найбільше. Відірвавши пальці від чола, вона запустила їх у волосся. Воно дуже приємне на дотик — набагато приємніше, ніж будь-коли було її справжнє… Таке шовковисте й водночас жорстке, слухняне й майже невідчутне. Навіть руками можна було гарно його вкласти, а простий гребінець — той узагалі дозволяв робити на голові вигадливі інсталяції. Такий приємний додаток до штатного захисного імпланту… Брідж посміхнулася. Її коханки після сексу часто бавилися її волоссям. Їй се подобалося… відчувати їхні доторки, пестливі та грайливі — то ніби знову дитиною опинитися в руках матері…

Годі.

Вона поклала долоню на обкладинку записника. Там немає нічого, що могло б її злякати, ба навіть збентежити! Її готували саме для цього. Для викриття єретиків, несанкціонованих окультистів, аб’юзерів окульт-технологій. Її кондиціонували, перевіряли, знов кондиціонували і знову перевіряли. Вона бачила подібне багато разів. Вона насправді знає, що там буде — бо її вчили це знати.

Бріджит О’Шонессі рішуче розгорнула записник і вп’ялася поглядом у заповнені дрібним почерком сторінки. Гортала їх одну за одною, інколи зупиняючись на чомусь на декілька секунд. Вона не мала наміру зрозуміти, що саме тут було написано — тільки загалом визначити, що за записи потрапили їй до рук. І що далі Бріджит просувалася, то потужнішим, гучнішим ставав стукіт пульсу в скронях. Холод стиснув груди, всередині все наче провалилося донизу. Вона перегортала сторінки дедалі швидше — розуміння вже сформувалося, і тепер вона лише знаходила підтвердження, одне за одним.

— От курва… — О’Шонессі згорнула записник. В неї одразу було відчуття, що з цього виросте здоровезний чиряк, якого лишень торкнися — і він чвиркне гноєм. Ну що, принаймні тепер стало очевидним, що се надто серйозна й велика справа для неї одної. Треба переправити записника Кемідову, і хай старий недоробок формує слідчу бригаду, що стане копирсатися у тому гниднику, який виріс у тринадцятому секторі. Навіть (напевне), опинившись у цій бригаді, Бріджит не доведеться вирішувати все самій — вона лише виконуватиме накази.

Записник не був простою збіркою насмиканих звідусіль уривків та вигадок. Це був список. І не звичайної теоретичної роботи з окульт-фізики, з якої пересічнику не буде ані користі, ані шкоди (бо він просто не второпає, про що воно йдеться). Не технологічного регламенту, що є лише додатком до машин та апаратів. Це було щось геть інше — можливо, щось родом із Темних віків, коли таємне знання для людей насправді було таємним, бо використовувати його відкрито означало накликати на себе гнів мі-го.

Майлз Боген зробив список забороненого тому. Чи, радше, список списку. Навіть якщо ланцюг копій був іще довший — се не мало вирішального значення. Частково зроблений на прамові, частково — асемічним письмом, сей список був найнебезпечнішою річчю, яку Бріджит О’Шонессі будь-коли тримала у своїх руках. Атож, відповідальність з неї незабаром буде знято — хоч, попри се, вона навряд скоро вибереться з сього багна. Важко навіть уявити, наскільки жахливо-велетенською буде бюрократична процедура.

Вона навмання розгорнула книжку й втупилася в неї.

Замість плоті — циндра, замість крові — вогонь.

Вона вже бачила сей рядок. Вона вже чула його. Промовляла його.

Нездатна поворухнутися, Брідж продовжувала тупитися в сторінку. Здавалося, від тієї починає здійматися жар, хвиля за хвилею, поступово посилюючись і зростаючи. Він лизнув обличчя жінки, спочатку несміливо, наче сором’язливий коханець, що наважився лише похапцем торкнутися губами щоки, але, не зустрівши спротиву, повторив спробу, вже сміливіше, наполегливіше. Губи обпекло, гаряче повітря заповнило ніздрі, шорстко тернуло повіки. Жах крижаним вихором здійнявся десь у нутрощах, розійшовся кістками, хребтом, заморозив череп, враз притлумивши той болісний пульс, і це наче розтрощило ту тверду оболонку, в яку була закута Брідж. Вона відсахнулася, підлетівши майже до стелі, вдарилася спиною об переділку. Відчуття жару раптово зникло; шкіри знову торкнувся холодний, металевий подих корабельного повітря. Все навколо набуло неймовірної різкості, наче з очей впала невидима до того полуда.

Витираючи з чола піт, Брідж повільно спланувала додолу. Кинула обережний погляд на стіл — книжка все ще лежала розгорнута, але тепер не виглядала й не відчувалася нічим більшим за простий потертий записник.

— Каос би мя трафив, — майже вихаркнула жінка, рішучим рухом простягнувши руку та згорнувши книжку. — От же ж лайно…

Усе, що потрібно було зараз зробити — се віднести клятий записник Кемідову. Просто взяти й віднести. Нічого більше. Скинути сей тягар зі своїх плечей.

— Ні, курво, ні! — вона обхопила голову руками, запустивши пальці у волосся, що здавалося тепер наелектризованим. — Тут якась пастка, все не так просто. Чому я його відчуваю?

Саме час пожалкувати, що не була надто старанною студенткою. За часів, коли вона навчалася у Старій Флотській Академії в Кілі, майбутня служба не здавалася дуже складною. Є деякі речі, які просто відбуваються, і це природний рух, якому слід коритися, бо спротив не принесе нічого доброго. Факультет Внутрішньої безпеки та оборони — це закрита, кастова установа, куди в дев’яноста відсотках випадків потрапляють діти й родичі інспекторів. То не є феодалізм чи клановість — просто ці люди мають певну генетично закладену витривалість, виведену й скореговану. Вони мають шанс витримати ментальне кондиціонування і подальші необхідні корегування. О’Шонессі була серед тих, хто має стати інспекторами. Хтось, звичайно, кращим, хтось гіршим, але шанс уникнути цієї долі був мізерно малий, пов’язаний хіба що з каліцтвом чи смертю. Нині ж ситуація наче обернулася чимось геть іншим — виявилося, що єдина можливість, яку давало життя, насправді була не зовсім єдиною. Розгалужена, заплутана, вона могла привести до цієї точки сотнею різних шляхів. І на багатьох із них Брідж О’Шонессі мала б кращу позицію, ніж її теперішня — позиція сліпця, який намагається зрозуміти, що таке червоний колір. Тоді, в Кілі, вона була вільною робити майже все, що їй заманеться. Веселитися, кохати, кричати… Маленький чарівний світ кампусу був дуже несхожий на галасливий та злий великий світ за його стінами. Ігнорувати нагоди було б дурістю, чи не так? «Справжнє навчання почнеться тільки тоді, коли ти потрапиш на службу», — так казали всі, хоча ніхто не міг знати цього напевне…

На передпліччі прокинувся браслет — вхідний міжслужбовий виклик. Брідж кинула оком на екран. Лейтенант Іва Боген. Несподівано.

— Слухаю, пані лейтенанте.

— Пані інспекторко, вітаю. Ви маєте прибути до секторального габу СФБ. Це терміново.

— Що трапилося? — відчувши, як усередині розливається гаряча хвиля, спитала О’Шонессі.

— Перепрошую, пані інспекторко, але згідно з настановами 147-А та 34 взаємодії СФБ та СОІ надання мережею інформації щодо…

Брідж не могла похвалитися, що дослівно пам’ятає ті настанови чи навіть пригадує їхні номери, але, нетверда в букві, вона добре відчувала дух законів СОІ. І добре розуміла, що мають означати сі слова. Несанкціонована окультна активність — і судячи з місця зустрічі — пов’язана з Вукміром.

— Зрозуміло, — роздратовано урвала вона лейтенанта, водночас посилаючи запит на монорейку. — Буду за… вісімнадцять хвилин.

Око її зупинилося на записнику, що так і лишився лежати на столі. Вона корегувала маршрут, додавши візит до Кемідова…

— Я зустріну вас у коридорі А-18, відсік 4, пані інспекторко. Прошу не затримуватися. Це насправді терміново.

«Курва твоя мама!» — вилаялася про себе О’Шонессі, скасовуючи запит. Зваживши поглядом записника, вона вхопила його і засунула в контейнер на стегні.

VII

«Сінано», хоч який величезний, не заохочував до прогулянок та вештань. Екіпаж пересувався за чітко визначеними маршрутами, а частота й кількість цих пересувань зводилися до мінімально необхідної. Збудований за часів Старої Імперії, у своєму первісному дизайні корабель не мав ані сингулярного реактора, ані НРІ — двох вузлів, що значно спростили й прискорили живлення та роботу внутрішніх систем, а відповідно, і зменшили потребу в людях на борту — вантажі найбільш вимогливому та витратному в умовах космосу. Достеменно невідомо, якою була кількість екіпажу під час Війни Тисячі Демонів, але вочевидь, нинішні десять тисяч є значно меншою цифрою. Це зумовило будівництво внутрішньої монорейки й так само — запровадження обмежень щодо пересування. Між облаштованих осередків навколо критичних агрегатів, які для свого функціонування потребували людського ресурсу, пролягали темні та холодні ділянки, в яких повітря (і то не всюди) постачалося прадавніми системами, змонтованими чи то за Старої Імперії, чи то за часів мі-го. Вилазки окульт-техніків та ауксиларіїв у ці «темні долини» були чимось на кшталт археологічних експедицій. Принаймні, так вони виглядали для стороннього спостерігача. Такого як інспектор СОІ чи офіцер СФБ.

О’Шонессі, одна в порожній вагонетці, всміхнулася своїм думкам. Двері прочинилися, і досередини зайшов довготелесий, більше двох метрів, чоловік. Він був модифікований ледь не більше за Кемідова: непропорційно довгі ноги та руки складалися здебільшого з біополімерних тканин та пласталевих вставок. Тулуб, який за розмірами мав би належати землянину середнього зросту, вкривали зовнішні модулі та периферійні пристрої. Жмути кабелів та широкі смуги оптоволоконних шин, здається, замінювали йому одяг. Хоча необхідність у вбранні була взагалі доволі сумнівною — жива плоть проглядала лише фрагментарно і на поверхні займала відсотків десять. Пах був прикритий чимось на кшталт порцелянової черепашки — розмірів достатніх, щоб натякати на щось під нею. Напевне, також щось мало залишитися і на голові, але інженерний шолом не давав змоги впевнитися в цьому. Скло візора — тригональної сітки зеленуватого перламутру — розвернулося до неї.

— Guten Tag, Inspektorin O’Shaugnessy, — промовив чоловік. Голос звучав досить природно, проте тренований слух відчув синтетичні зв’язки та голосовий модулятор. З таким тілом косметика для голосу, на думку Бріджит, виглядала недолугим жартом. Вона, здається, бачила цього персонажа вперше, хоча дивне відчуття дежа вю бентежило її. Наче вони вже зустрічались, але де й за яких обставин? Якщо він назвав її на ім’я, то, певне, мав високий рівень доступу — атож, доволі високу посаду та ранг. Зафіксувавши погляд на прибульцеві, вона надіслала пошуковий запит.

«Командор Вольфрам фон Зіверс, проф., особистий ідентифікатор С1/412І-КІ-0112; гросінженер», — доповіла система.

Брідж зірвалася на рівні, козирнувши офіцеру.

- Herr Großingenieur, — спантеличена, вона забула навіть формальне вітання, тупо вирячившись на власне відображення на поверхні його візора.

Секунду чи дві вони мовчки дивилися одне на одного. Бріджит не могла побороти заціпеніння — якесь липке відчуття народилося у глибинах свідомості й тепер розросталося, заважаючи вільному руху думок. Перше її враження було помилковим. Вона бачила його раніше. І хоч як вона намагалася впевнити себе, що могла зустріти одного із старших офіцерів під час якихось загальних зборів, ця бентега ніяк не бажала вгамовуватися. Вона вже бачила його — так само зблизька, як і зараз.

Зіверс незграбно розвернувся й сів навпроти О’Шонессі. Через задовгі для тіла кінцівки своїми рухами він нагадував бусла. Бріджит сама здивувалася згадці про тих дивних птахів зі свого далекого дитинства.

— Mein Schiff ist in Schwierigkeiten, frau Inspektorin. Weifit du etwas darüber?

He впевнена, що цілком зрозуміла слова гросінженера, Брідж мотнула головою:

— Nein, Herr Großingenieur, — і, сама злякавшись власного нахабства, додала: — Muss ich?

— У вас чудовий акцент, пані інспекторко. — Після цих слів пролунало щось схоже на вібрацію металевої пластини. Бріджит вирішила, що це мав бути смішок. — Але насолода слухати його, на жаль, не компенсує додаткових витрат часу. Шкода. Я чув, що західноімперська… гм… вживана у вашій службі.

— So ist es, Herr Großingenieur. Ich…

— He треба, благаю, — Зіверс звів величезну лапиську, зблиснувши чорними сегментованими трубками фаланг і карбоновим покриттям суглобів. — Я аж ніяк не хтів вам докоряти. Ви справді дуже мила. Але…

Він на мить замовк, кинувши погляд на фреску на склі вагонетки, ліворуч від О’Шонессі. Звідтіль на нього споглядав Y-подібний виріз шолома, закритий візором кольору розпеченої міді. Бріджит його зараз не бачила, але пам’ятала — в тьмяному освітленні вагонетки той розжарений ігрек першим впадав у око.

«Мила? — під черепом подив змішався з гнівом, розпочавши екзотермічну реакцію. — 3 якого цивільного пекла він виліз?»

— …але чотириста тридцять хвилин тому було зафіксовано аномальні показники в роботі сингулярного рушія. І оскільки «Сінано» зараз рухається на сингулярній тязі, такі аномалії є… небажаними. Ба більше, моїм службам і досі не вдалося з’ясувати ані причини цих аномалій, ані їхні можливі наслідки. Наразі ситуація не може вважатися аварійною, але ж ви розумієте, що саме міститься в реакторній камері та чому я бажаю мати повне розуміння й повний контроль над ним.

Бріджит хотіла було спитати, як це стосується її, але гросінженер уже провадив далі:

— Двісті десять хвилин тому я дізнаюсь про загибель одного з ауксиларіїв у секторі тринадцять — і те, що вона збігається за часом з початком моїх проблем. Я роблю запит про обставини загибелі… і отримую відповідь, що справою займається СОІ. На жаль, я не встиг зустрітися з вами на вашому робочому місці, але таки спромігся перестріти вас тут, пані інспекторко…

— Entschuldigung sie, Herr Kommandeur, aber ich darf nicht… — Брідж затнулася, неспроможна дібрати слів і проклинаючи себе, що знову вдалася до високої імперської. — Я не вповноважена розкривати подробиць розслідування…

— Мене не цікавлять ваші повноваження, mein lieber, — знов пролунала металева вібрація, що заміняла Зіверсу сміх. — І я не збираюсь пхати носа у ваші справи, тим паче — долучатися до них. У мене своїх удосталь. Я просто хочу, щоб ви зрозуміли, що се не є простим жертвоприношенням безіменного матроса, який і за життя цінним для флоту міг бути лише як сировина для фабрикаторів.

— Перепрошую, пане командоре, — раптом фамільярність та зневага гросінженера, такі незвичні для О’Шонессі, розбурхали в ній пекучу лють. І та лють потребувала виходу. — Ви відшукали мене, тільки щоб зазначити се?

Вагонетка зупинилася, двері з глухим сичання розійшлися. Зіверс звівся на рівні, майже вдарившись головою об стелю, і одним кроком вийшов на перон.

— Я не прихильник ретроградних забобонів про переваги особистого контакту, інспекторко. Але іноді, безпосередньо на місці, і справді можна зробити більше. Сподіваюсь, з реактором се переконання виправдається. Альбо я просто надаремно витратив цінний час на фізичне переміщення.

І він рушив уперед — хиткою пташиною ходою істоти, у процесі створення якої педальна активність вочевидь не була серед пріоритетів. Магніти кінцівок шипіли й тупали, з’єднуючись та роз’єднуючись з палубою. На мить Брідж здалося, що вони розпечені до червоного жару і лишають по собі проплавлені в пласталі палуби сліди, що куряться їдким димом…

Мотнувши головою, вона вийшла з вагона. Темний, притиснутий низькою стелею габ був майже порожнім. Роззирнувшись, О’Шонессі угледіла лише двох окульт-інженерів, що бігли до Зіверса — мабуть, зустрічали його. Той ніяк не відреагував на них, навіть ходи не вповільнив, тож обидва прилаштувалися позаду, ледь не вдвічі нижчі через зігнуті спини. Хвилина — і трійця зникла за рогом одного з коридорів, полишивши по собі довгасті, викривлені тіні.

«Tonde hi ni iru natsu no mushi», — не до ладу згадалася їй стара імперська промовка. Годі й казати, що поява Зіверса не додала їй спокою, тим більш, що клятий бусол вирішив жбурнути свої проблеми просто їй в обличчя — замість того, щоб направити звернення до Кемідова, як мав зробити за субординацією.

Коридор А-18 вів від секторального габу СФБ до карцерних відсіків. О’Шонессі мала до нього доступ саме через затриманого Мілоша Вукміра — стандартна процедура. Відчуваючи на собі липкі, стривожені погляди ФБшників, вона продефілювала габом до дверей. Один з офіцерів, що стояв до неї спиною, невдало крутнувшись, штовхнув її. Озирнувшись, він відкрив був рота, але так і завмер. Се був той напарник Боген, що так недолуго хизувався перед нею.

— Пані інспекторко, — він козирнув і спробував вислизнути з-під її погляду.

— Офіцере, — вона здійняла руку, перегороджуючи йому шлях. — Ви знов сплутали мене з чоловіком.

Уся злість, що накипіла в ній за час розмови з командором Зіверсом, разом почала тиснути на стінки черепа, віддаючи тупим, гарячим болем. Вона просто вимагала виходу. І шанс випав наче непоганий…

— Вибачте, пані інспекторко, — молодик зблід, але намагався не виказати свого страху.

— Вибачатися при кожній нашій зустрічі вже входить для вас у звичку? — вона втупилася в нього холодним, скляним поглядом. — Не надто вдала стратегія у спілкуванні з жінками. І ще менш вдала — з Інспекторським Офісом.

— Я… ми… тобто… пані інспекторко, ми всі тут дещо знервовані через ваше розслідування, тож я…

— Найкраще, що ви можете зробити — се не перейматися через чужу відповідальність, офіцере. Кожен із нас має виконувати свій обов’язок. Та якщо ви маєте щось доповісти стосовно мого розслідування, — вона зробила помітний наголос на займеннику, — я охоче вас вислухаю.

— Ні, пані інспекторко, я…

— Звідки ви, офіцере? Марсіянин? — несподівано навіть для самої себе запитала О’Шонессі. Його зріст і статура формувалися вочевидь не в слабкому тяжінні Марса. Навіть напівкровка в першому поколінні мав би бути тоншим і вищим.

— Ні, — дещо спантеличено мотнув головою той. — Я з Терри. Благословенний край Каппадокія.

«З Терри? — Брідж ледь втрималася, щоб не звести у здивуванні брови. — Що за безлад панує в сій макітрі?»

Така недолугість навіть трохи розвеселила її.

— Справді? Файну землю ви маєте Батьківщиною. Бували в Долині?

— Так, пані, — невпевнено кивнув юнак, не знаючи, як реагувати на несподівані запитання. — Навіть був у печері Егріташ. Неймовірне місце, сповнене незбагненної, позаземної сили…

Очі його спалахнули, і страх перед інквізиторкою на мить розвіявся згадкою. Печера рунної різьбярки Егріташ у Священній Долині Іхлари, місце, крізь час і простір червоточиною поєднане з в’язницею Ґаґантхоа. Дві точки на земній кулі, в Малій Азії та на Тихому океані — місця, де крізь планету пройшов невидимий промінь, джерело якого губилося в темних глибинах всесвіту. Достеменно невідомо, що було джерелом променя та яку мету мав той постріл, але навіть розвіявшись, він лишив по собі відчутне реліктове випромінювання, відбиток присутності на Землі Великої Давньої Раси. І цього відбитка вистачило, щоб людство повстало та звільнилося від влади мі-го. Щоб урвалися Темні Віки. В канонічних текстах воно звалося Пробудженням і стало точкою відліку нової епохи і Нової Імперії — хоча містики й зауважували, що насправді воно відбулося в двох (а можливо, навіть у трьох) точках простору-часу.

Саме це й робило Каппадокію Благословенним краєм, а всіх, хто народився на цій землі — людьми особливого ґатунку, навіть попри їхні реальні здібності та досягнення. Як ось цей хлопчина. Як, власне, і сама О’Шоннессі. І від цього її запитання про Марс звучало ще образливіше.

Кожна людина Імперії у своєму житті рухалася в системі координат, що визначалася двома векторами: Батьківщиною і Кастою. Жоден із цих векторів не був формалізований у правовій системі держави, проте втілював у собі незламну перевагу духу над літерою. Хоч якою завзятою та старанною була Боген, сей хлопчак випередить її у кар’єрному зростанні — і то вже зовсім скоро. Марсіянин, ба навіть наслідний кідонійський лицар не стане вище за землянина — тим паче за каппадокійця.

«То ось хто ти такий. І осьво звідки те хизування високими мовами», — про себе зауважила Бріджит. Це трохи пригасило її жагу принизити юнака, та аж ніяк не додало симпатії до нього.

— Ви маєте бути гідним своєї благословенної Батьківщини, офіцере, — мовила вона стримано. — І не будьте послідовником там, де маєте бути провідником.

Вона вже не дивилася, як юнак намагався розправити плечі і набути шляхетного вигляду. Двері до коридору А-18 зачинилися за нею, залишивши її у вузькому проході, що під нахилом майже в шістдесят градусів здіймався вгору, до корабельного центру. Спіральна орієнтація відносно гравітаційній осі дещо нівелювала відчуття підйому, лишаючи його скоріш візуальним — джерело дисонансу для планетних мешканців. Брідж не вважала себе салагою, але все ще не позбулася моторошного відчуття, що його створювали такі коридори.

Боген чекала її біля четвертого відсіку.

— Пані інспекторко, — привіталася вона. — Дякую, що…

— Не марнуйте часу, — урвала її О’Шонессі. — Що трапилося?

— Мілош Вукмір, пані інспекторко, — Боген розгублено відвела погляд. — Я чую його… в голові. Не тільки я, але й інші офіцери габу. Вони не знають його, тому… певний час вони вважали, що це особисто в кожного з них. Гадаю, більшість і досі так вважає.

— Скільки вже розпатякалося? — без зайвих уточнень спитала інквізиторка.

— Мені зізналися двоє. Я помітила, що вони якісь… збентежені, і розпитала.

«Каос невпинний, — мовчки вилаялася О’Шонессі. — Пощастило ж утрапити в таке баговиння! Виродок начитався з того списку та збожеволів… тільки від якого бога тая воля — і чи при ньому вона наразі?»

Вона торкнулася комбінезона під пахвою, звільняючи автоматичну застібку на клапані з пневмоін’єктором. Ця штатна зброя інспекторської служби стріляла дартами з потужним нейротоксином. Мономолекулярне вістря з короткої відстані пробивало навіть стандартну броню космопіхоти — принаймні так було зазначено в статуті СОІ. Сама Бріджит досі не мала нагоди перевірити його — і, відверто кажучи, не дуже про це шкодувала.

— Відчиняйте відсік, — промовила вона, втупившись у пласталеві двері, так ніби вони й були її ворогом.

VIII

Двері прочинилися, але світла забракло, щоб розвіяти пітьму за ними.

Тольґа сягнистим кроком перетнув поріг келії. Лампа в його руці хитнулася в такт широкому крокові, й довга, покручена тінь промайнула по туфовій стіні. Закутана в небілене полотно постать плигнула на Тольґу, відчайдушно й нестямно, і хоч як той готувався — звалила з ніг і разом із собою горілиць кинула на підлогу. Її подих відгонив гнилизною, тіло смерділо кислим потом. Гепнувшись потилицею об камінь, Тольґа на мить втратив свідомість. Холодні бридкі пальці впилися йому в одяг, смикали зав’язки, пхалися в щілини між обладунками, тиснули тупими, обламаними нігтями у м’ясо, намагаючись продавити. М’які, поточені ясна безсило гризли обличчя, їдка слина забивалася в рот і ніздрі — наче оскаженілий від пристрасті коханець накинувся на Тольґу.

Мисливця ледь не знудило від огиди. Вивернувшись з-під нападника, він кулаком уперіщив його в скроню, потім ще раз, і ще раз, врешті скинувши із себе. Поповз на спині, відштовхуючись ногами. Потвора забелькотіла, вирячивши невидющі очиська, посунула до нього, випростовуючи довгі жилаві кінцівки з розчепіреними пальцями, хапаючись за одяг. Тольґа вдарив ногою в перекошене обличчя, п’ятою просто в беззубий рот, відчуваючи огидну м’якість, податливість. Він не взяв килича (той би не став у пригоді в тісній келії), але й ножа заздалегідь не діставав. Тепер крутився, щоб витягти загнутого клинка з-під спини. Потвора раптом відсахнулася, потекла підлогою, неначе безформний хробак — а потім стрибнула, незбагненно швидка.

Тольґа вдарив тим, що мав — лампою в лівій руці.

Від удару олива бризнула з мідної кухви, вогник лизнув золотаві патьоки, що лилися покривленим обличчям, синіми сполохами зайнявся… і на нескінченно довгу мить завмер. А потім сморід паленої шкіри досяг ніздрів. Нелюд підхопився, розмахуючи кінцівками, Тольґа теж намагався збити полум’я, що зайнялося від бризок, які потрапили йому на одяг. Постать з головою-смолоскипом, хрипко завиваючи, сахнувшись навмання, перечепилася через нього і знов гепнулась. Обпалені пальці, що ними вона намагалася збити вогонь, уп’ялися в обличчя Тольґи. Він відчайдушно лупцював її кулаками, але, оскаженіла від болю, почвара не помічала тих ударів. Одяг на мисливцеві загорівся, перекинувшись уже й на лахміття потвори. Тольґа, щосили борсаючись, спромігся перекрутитись так, що опинився згори. Випростався, стрімким рухом вихопив із піхов на спині ножа — і розпанахав широким лезом ворожу горлянку. Гаряча кров ударила потужним струменем. Вогонь, збризнутий цією густою рідиною, не загас — навпаки, ще з більшою силою розгорівся, пожираючи одяг мисливця. Той підхопився, зриваючи із себе палаючу туніку. Тіло під його ногами несамовито корчилося й звивалося.

Нарешті вони завмерли: майже голий Тольґа, з червоними плямами опіків, огидними пухирями та порепаною навіть на обличчі шкірою та потвора, що в останніх судомах здригалася на підлозі. Язики полум’я на лезі ножа курилися чорним димом.

— А бодай тобі, — проскреготів Тольґа крізь потріскані губи.

Пісня забрала чергового ченця — у ніч полювання таке часто траплялося. Вони з Дамлою тільки-но повернулися до скинії, як служки переповіли йому наказ пресвітерії, і, вказавши на келію, з острахом позабиралися геть. Коли Пісня поглинає ченця — це завжди лячно, так. Але насправді жаско стає, коли вона поглинає мисливця.

Тож Тольґа стояв і дивився, як вогонь ліниво догризає нерухоме вже тіло. Як від голови лишається червоно-чорний череп з порожніми проваллями очниць, у яких вирує жирний, чорний дим. Як витягуються, витончуються руки та ноги, лопаються м’язи, лишаючи чорну як вугілля кістку. Останні слабкі язики вогню повзуть по підлозі, злизують крихітні рештки плоті, але, приречені, слабшають з кожною миттю.

Тольґа зараз ніби бачив окремо своїм власним оком — і окремо чорним каменем у лівій очниці. І той дивився на зачинені двері келії.

— Ти тут, брате? — спитав він за сто ударів серця до теперішнього моменту. — Це я, Тольґа. Вийди до мене.

Відповіддю йому була тиша. Мисливець примружився, допоки ще не наважуючись торкнутися дверей.

— Вийди до мене, ченцю, — повторив він. — Твої браття й сестри непокояться за тебе.

Знов мовчання. А потім — голос, слабкий, химерний…

— То й що? Облиш мене. Облиште всі…

Мисливець втомлено хитнув головою. Це не голос — лише те, що його власний розум сприймає як голос. Не голос того ченця, якого він навіть не пам’ятає. Він чує Пісню, яка лине крізь тіло, замкнене в келії. Божевілля як воно є. Воля Божа. Воля Співця. Воля Давнього.

Двері прочинилися, але світла лампи в руці мисливця забракло, щоб розвіяти пітьму за ними. Тольґа сягнистим кроком перетнув поріг келії…

Щосили уп’явшись зубами в зап’ясток, мисливець розірвав зачароване коло. Залізний присмак власної крови заповнив рот. Але голос… голос не вгамовується:

— Облиш мене… Іди геть… облиш…

Раптом здіймається вогонь — спочатку на рівень пояса, а потім вище голови. Ошелешений, Тольґа бачить, як зводиться на рівні поглинена Піснею почвара — вся у вогні з голови до ніг…

Пекучий жар назовні стикається з крижаним холодом у нутрощах — і Бріджит О’Шонессі відсахується, неспроможна навіть покликати на допомогу.

Те, що мало бути боцманом Вукміром, перетворилося на розжарений обвуглений кістяк, який сунув на неї, човгаючи й хитаючись, мов бадилля під вітром. Вогонь навколо нього здавався прозорим, наче анімоване зображення на склі візора, доповнена реальність, побудована з ґлітчів та пошкоджених пакетів. Ін’єктор — вона тільки зараз це усвідомила — випав з її руки і лежав на палубі майже під ногами істоти.

З хрускотом щелепа Вукміра відвалилася, і щось усередині — неймовірне, вируюче, переплетене — завібрувало, змушуючи резонувати титанові пластини в черепі. Ті потойбічні звуки заповнили собою відсік, просочуючись аритмічним гудінням у кістки та нутрощі. Це не було мовою, не могло нею бути — радше аудіальне відображення асемічного письма, знаків сили, що створювали базис будь-якої окульт-технології. Вкритий чорно-червоною циндрою мрець протягнув руку до обличчя Бріджит — і вона відчула, як набрякають пухирі навпроти чорних покорчених пучок, що так і не торкнулися її. Череп ледь не розривало зсередини — неймовірний тиск створював потужні вихори, що розходилися тілом, скручували в судомах кінцівки. Бріджит відчувала, як корчиться в болісних конвульсіях, та водночас не могла поворушити навіть пальцем, неначе її тіло раптом стало відлитою з металу статуєю. Чорна порожнеча очниць спалахувала глибинними відблисками жевріючого вугілля — ті очниці майже заполонили всесвіт Брідж, поглинули все довкола себе і поволі затягували її…

— Deine Zeit wird kommen, Feuergeist… — ці слова виринули з вируючого океану вогню і грому, до неймовірності загостривши всі почуття Брідж. Тепер вона більше не тонула — вона здіймалася над цією палаючою безоднею, вільна та сильна…

Коли вона розплющила очі, відсік був повний людей. Бріджит усе ще стояла, притулившись до переділки, навпроти розкритої «домовини» Мілоша Вукміра. Матриця номерів на люках камер несподівано чітко проступила між розмитими людськими силуетами: 6, 626, 070, 15, 10–34… Поступово чіткості набули й фігури — четверо чи п’ятеро офіцерів СФБ, серед них Іва Боген, тіснилися у відсіку, намагаючись триматися якомога далі від обвугленого тіла на підлозі.

— Що відбувається? — несамохіть спитала О’Шонессі, відчуваючи себе чужорідним елементом у цьому складному патерні. — Лейтенанте, що се означає?

Боген, що й до того не зводила з неї очей, декілька секунд тільки ошелешено й незмигно витріщалася. Поступово Бріджит усвідомила, що й інші так само дивляться на неї. Всі офіцери у маленькому відсіку просто стояли і дивилися на неї. Напружено. З тривожним острахом.

— Що відбувається? — повторила вона, струснувши головою.

Дивно — біль зовсім не відчувався. І гаряча пульсуюча пляма в потилиці наче зовсім розчинилася. Біль не зачаївся, а зник — цілком і повністю.

— Викликано інспекторів, — промовила нарешті Боген. — Вас наказано утримувати до їхнього прибуття.

— Утримувати? На яких підставах? Що за божевілля тут коїться?

Інші ФБшники лише витріщалися, мовчазні й напружені. Тільки тепер Брідж помітила, що всі вони тримають в руках зброю. Боген хитнула головою. Досі вона жодного разу не кліпнула.

— Вам висунуто підозру у вбивстві Мілоша Вукміра. У ритуальному вбивстві.

У Брідж перехопило подих. Шок, у який її вкинули ці слова, прокотився по ній холодною хвилею, повертаючи відчуття власного тіла. З подивом вона опустила погляд на руки.

У них вона тримала розгорнутий записник Майлза Богена.

Біль повернувся раптовою, накрив її всепоглинаючою хвилею. В голові Брідж запаморочилося, вона хитнулася, зігнулась, і її знудило просто на розгорнуті сторінки записника.

IX

— Post tenebras lux, Schwester, — приглушений голос змусив Бріджит здригнутися. Вона різко підвела голову — та лишень вдарилася лобом об віко своєї домовини. Камера лишалася зачиненою. Простір об’ємом трохи більше кубічного метра знов занурився у тишу. Нутрощі неначе намотувало на масивний вал, вкритий гострими шпичаками, що неспішно обертався.

— Hörst du mich? — наполягав голос.

— Doch! — спроба заговорити викликала новий напад нудоти. — Lass mich raus!

— Nein. Hor mir gut zu, — той, хто говорив, здається, нахилився ближче до люка камери, але навіть так Брідж не могла розпізнати, чоловічий то був голос чи жіночий. — Камери спостереження в коридорі А-18 та відсіках з третього по сьомий під час інциденту не працювали…

Раптовий перехід на низьку мову дещо збентежив Бріджит, але вона не встигла зауважити цього, бо невідомий поспіхом вів далі.

— …кажуть, то був плановий ремонт кабельних систем. Так воно чи ні, але перетворений тобою на смолоскип єретик устиг завдати клопоту. Хтось викрав його з моргу, можеш уявити?

— Was wird mit mir passieren? — урвала його О’Шонессі.

— Ich weiß es nicht. Niemand weiß es, auch Kemidof nicht. Es ist jetzt egal. Hör mir gut zu, denn die Zeit ist kurz. Ich werde die Tür aufschließen, damit Sie gehen können, wenn der Alarm ausgelöst wird. Verstehst du mich?

Гарячий клубок підкотився до горлянки, великий і важкий, перехопивши подих. На очах виступили сльози, гупання пульсу у вухах стало оглушливим.

— Verstehst du mich? — і далі наполягав голос.

Долаючи нудоту, Бріджит розчепила стиснені в спазмі зуби:

— Ja.

Тиша. Важка, в’язка, наче гудрон. Він пішов. Голос пішов. Але перед тим — принаймні так їй здалося — тихо клацнув замок. Бріджит завмерла, відчуваючи, як тисячі голок впиваються у її долоні та стопи, вимагаючи негайної дії. Знадобилося неймовірне зусилля, аби не вирватися з темної домовини просто негайно, одним-єдиним панічним рухом.

«Ні, се не може бути насправді. Хто годен вчинити таке? Хто здатен пройти до буцегарні СФБ і відчинити одну з камер? Се пастка. Провокація. Вони не мають доказів, тож провокують мене. Ні. Ні-ні-ні».

Відчуття часу, яке роками невпинно супроводжувало її крізь численні з’єднання, синхронізації, імплантовані хронометри, обчислювачі та планувальні додатки — в ув’язнені Бріджит позбавили і його. Більша частина її аугментацій та з’єднань була заблокована — частина процедури, яку сама О’Шонессі ініціювала багато разів, ніколи не замислюючись, що саме відчуває в’язень, спектр сприйняття якого в один чужий доторк зменшується в рази. Плин часу перетворився на еластичну стрічку, секунди вповільнялися й прискорювалися, і неможливо було збагнути, коли закінчувалася одна і починалася інша. Навіть спроби лічити їх уголос перетворювалися на справжнє катування: свідомість не здатна була зачепитися за цей механізм, відмовляючись вірити, що відлік відбувається з рівною періодичністю, що між «один» і «два» не минала вічність — або що вони не промовлялися одночасно. Здавалося, що минули вже години суцільної темряви і тиші — та водночас, що сплинуло лише кілька хвилин. Порожнеча — чорна діра, що утворилася в кастрованій свідомості — спалахувала випромінюванням чужих думок. Думок, що з’являлися і зникали, наче затягнуті за горизонт подій.

Deine Zeit wird kommen, Feuergeist.

Todos los fuegos el fuego.

Feuergeist.

Вібруюче, тривожне виття раптом розляглося назовні, поступово заповнюючи собою простір домовини. Тривога, яку обіцяв голос, розпочалася.

X

— Усім бути напоготові.

Інспектор Гутман швидким поглядом окинув відряджений йому загін. Троє космопіхів у закритих шоломах, зовнішня прозорість візорів викручена на мінімум. У магазинах гвинтівок — низькоімпульсні шокер-патрони. Достатньо потужні, щоб зламати кілька ребер і надіслати електромагнітний імпульс, що перевантажить нервову систему жертви й спричинить справжній блекаут. Один піхотинець у коридорі навпроти дверей до відсіку, другий — ліворуч від інспектора, третій — під стелею в правому верхньому куті, примагнічений ногами до стін. Такий підхід, як і повні тактичні обладунки, могли б здатися зайвими для цього конкретного завдання, але Гутману було начхати на дискомфорт та сумніви піхтури. Вілмер, другий підключений до справи інспектор, зустрічає погляд Каспера. В його очах — спокій та уважність.

— Відчиняй, брате, — Каспер Гутман киває колезі, й той натискає звільняючий клапан на люку камери.

Дисонансний лемент сигналу тривоги нервує. Збуджує, спонукає діяти, не дає можливості зосередитися. Вілмер натискає важіль клапана — раз, потім другий, і блискавичне розуміння змушує його відскочити від домовини, вихопивши з кобури ін’єктор.

— Відімкнена! — кидає він коротко. Жерла гвинтівок націлюються на люк.

— Прочини, — сухо кинув Гутман, і собі дістаючи зброю. Піхота завмерла, немов відлита з металу. Вілмер став ліворуч від камери і вивів на панелі символи «розпакування». Люк піднявся, панель з металевим шипінням ковзнула у вільний простір відсіку.

Гутман непокоївся, що полонянки там не виявиться. Побоювався, що вона, мов дикий звір, збожеволівши, вискочить на них. Останнього він, насправді, підсвідомо бажав — бо до справ із мертвими єретиками інспектор мав куди більше снаги, ніж до справ із живими.

Але, попри відімкнений замок, вони побачили Бріджит О’Шонессі нерухому на лежаку. Повернувшись на бік і підтягнувши коліна до грудей, вона широко розплющеними очима дивилася в порожнечу перед собою. Гутман секунди зо дві витріщався на неї, неспроможний збагнути абсурдність ситуації.

— Клапан міг помилково спрацювати через неполадки в системі, — припустив по внутрішньому зв’язку Вілмер, а в інтонаціях його голосу вчувалося: «Якого демона ти загальмував? Командуй!»

— Затримана О’Шонессі, встати! — опанувавши себе, гримнув Гутман. — Руки!

Інспекторка підвелася, рухаючись механічно, наче на протезах. Хоча, як відзначив про себе Каспер, з вимкненими аугментаціями вона могла й взагалі на рівні не звестися. Клятий алярм ніяк не вгавав, навіть спецфільтри СОІ, що мали редукувати активізуючий вплив сигналу на нервову систему, не могли цілком придушити збудження. Те, що годиться матросові, не годиться наглядачеві. Інспектор має зберігати холодний спокій… будь-коли… будь-де… Клятий алярм!

О‘Шонессі нарешті звела на нього погляд. Спочатку їй здалося, що то його голос вона чула в темряві, що не було ніякої паузи між його останніми словами й розпакуванням домовини. Але тепер, роздивившись інспектора, вона розуміла, що це не так. Вона добре його знала — хтивий товстун Гутман, головоріз і скнара, брудна кров, що каос знає як потрапив до Інспекторської служби. Тиждень тому приперся до неї з пляшкою пійла — щоб за десять хвилин потому спробувати запхати пітне загрібайло їй між стегон. Таке фірмове залицяння скінчилося двома зламаними пальцями — шкода тільки, що паскуді їх так швидко відремонтували.

— Руки, — повторив товстун, знімаючи з пояса фіксуючу стрічку. Його широкий, губатий рот скривився в огидливій гримасі.

Бріджит повільно простягнула до нього худі зап’ястки. Приємно-холодний полімерний метал стрічки шовковисто ковзнув по шкірі. Вона опустила погляд, спостерігаючи, як затягується зашморг. Потім знов звела очі на пласке обличчя Гутмана.

Той на якусь мить завмер, міцно стиснувши побілілі губи, наче стримуючи раптову нудоту. Потім його обличчя почервоніло, зробилося багряним, у горлянці щось забулькало…

Судомно роззявивши рота, він вивергнув із себе рясний струмінь жовтогарячої плазми.

Тольґа відскочив від охопленого вогнем кадавра. Потік розпеченого слизу бризнув на туфову підлогу, що миттю прогоріла під ним майже на палець углиб. Ніж мисливця вискнув у блискавичному випаді, лезо увійшло в скроню зі скляним хрускотом. Кадавр рвучко розвернувся — пробита ножем голова лишилася нерухомою, тіло ж крутнулося, наче на шарнірах, палаючі руки окреслили широкі дуги. Тольґа відсахнувся, але зброя, яка вже розжарилася так, що її годі було втримати, намертво застрягла в черепі.

Почвара стрімко насувалася, вимахуючи охопленими вогнем кінцівками, наче крилами пекельного вітряка. Мисливець, обеззброєний, міг лише ухилятися та відступати, ледве спроможний уникати стрімкого вихору вимахів. Супротивники кружляли по невеликій печері, з п’ятьма дверима до чернецьких келій і вузьким тунелем, що вів до решти печер скінії. Туди дорога Тользі була закрита — попри поміч, яку могли надати інші мисливці, звивистий вузький тунель був для нього, як вушко голки для верблюда. Кадавр тепер атакував короткими, рвучкими стрибками, змушуючи й мисливця скакати з боку в бік.

Черговий стрибок — але палаюче тіло посеред нього раптом втрачає зібраність і спрямованість, наче якийсь імпульс гасить силу польоту, змушує тіло змінити вектор, обертаючись навколо поздовжньої осі. Бріджит ошелешено спостерігає, як роздуте тіло Каспера, схоже тепер на похоронне багаття, флоатує посеред відсіку, як врізаються в нього кулі космопіхів — кулі, призначені їй. Солдат під стелею випускає нову чергу за тою, що прийняв на себе живий (чи живий ще?) смолоскип. Але руки його вже зводить судома, зброя випадає з рук, м’які снаряди важко, наче перші краплі весняної зливи, ляпотять по палубі. Потужні струмені червоного вогню вириваються зі стиків його тактичної броні, наче з форсунок якогось пекельного пальника.

«Се не я, се не я се не можу бути я…», — б’ється в голові шалена думка, а губи, здається, самі вимовляють ці слова — та беззвучний шепіт не лишається непоміченим.

— Убийте відьму!!! — верескливо репетує Вілмер. — Стріляйте! Стріляйте, Азатотові флейти!

Раптовий вибух розриває піхотинця. Палаючі пластини обладунків, дрібні уламки синтетичних матеріалів, обвуглене м’ясо і рудо-бура хмара випарених гуморів та м’яких тканин заповнює простір відсіку, позбавляючи можливості бодай щось розгледіти. Інфрачервоні фільтри візорів скаженіють, сенсори руху мерехтять тисячами цяток, телеметрія перетворилася на хаотичний набір мінливих символів. Кулі шматують перегрітий органічний аерозоль, на який перетворилося повітря відсіку. І з цього непроникного багряного мороку вихоплюється полум’я — пекуче і всепоглинаюче. Біль у потилиці, що наче була вгамувалася, раптом вибухає, наповнивши голову Бріджит вируючим холодним полум’ям — блакитним нейтронним вогнем. Вона викидає вперед руки, стягнуті зашморгами поліметалічних наручників. Пальці проходять крізь вогонь і стискаються на обвугленому обличчі, здираючи пелехи горілого м’яса, втискаються в очниці. Розіп’явши пащеку, чорно-червоний череп вивергає оглушливий, як скрегіт битого скла, лемент — і вибухає.

Тольґа відчував, як дрібні гарячі уламки кісток впиваються в його шкіру — на обличчі, грудях. Від жару долоні втратили чутливість і тепер були наче два оцупки, що уривалися трохи вище ліктів. Задушлива, пекуча хмара огорнула його, дихати стало неможливо. Тіло наче занурили в окріп — терпіти це було вже несила, і мисливець з криком відсахнувся. З порепаних долонь струменіла кров. Погляд затуманювала багряна поволока. Ззаду чиясь рука м’яко лягла на його попечене, скривавлене плече.

Бріджит здригнулася від несподіванки, а чужі пальці тим часом зімкнулися, смикнули на себе. Хтось сильний і наполегливий витягнув її у коридор.

Першим, кого вона побачила, коли кривава імла впала з очей, був мертвий космопіх — той, що чатував на вході. Акрил візора тріснув, відкривши обличчя: здавалося, ніби воно вибухнуло зсередини — там, де мали бути очі та ніс, чорніла огидна вирва, щелепи спеклися між собою.

— Sie sollten geflohen sein.

Озирнувшись, Брідж побачила Іву Боген. Вона була в шоломі окульт-техніка, але візор залишила прозорим. У пильному, зафіксованому погляді, у самій його глибині танцювали багряні жаринки. Такий самий шолом вона протягувала Бріджит.

— Komm mit mir. Jetzt.

— …там було четверо людей, — прошепотіла Брідж, механічно приймаючи шолом із рук жінки. — Четверо людей окрім мене. Я не розумію…

Іва мовчки взяла її за руку. І це не було насильницьким змушуванням — радше запрошенням, лагідним, але наполегливим. Долоня Іви була м’якою і прохолодною, доторк до попеченої шкіри відгукнувся приємною млістю.

І Брідж пішла за Івою Боген. У відсіку за їхніми спинами повільно осідав багряний туман.

Посеред нього сторчма закляк чорний кістяк Гутмана — наче покручена скульптура чи химерний ідол. Один із космопіхів зародком скрутився в кутку, крізь щілини обладунків здіймалися тонкі цівки диму, пластини почорніли від нагару. Від другого лишилися тільки понівечена вибухом гвинтівка та рештки броні. Але Вілмер… Вілмер був живий. Не маючи сил зіп’ятися на ноги, він навкарачки поповз до виходу, рясно поцяткований червоними і чорними плямами. Попечені губи щось невпинно бурмотіли, очі блукали, нездатні затриматися на будь-чому довше секунди.

Він став першим з лоялістів, хто бачив початок заколоту і вижив, щоб розповісти про нього. Проте сей факт уже не міг змінити загального зрушення, що розпочалося на «Сінано». Заколот переходив у активну фазу.

XI

— Пане капітане, я вимагаю зупинки сингулярного рушія. Ба більше — це має бути першим ступенем для деактивації реактора. Досі ми не маємо чіткого розуміння, що саме спричиняє аномалії в його роботі. Подальше ігнорування проблеми…

Капітан, літній чоловік, що зовні не мав навіть найменших ознак аугментації, розвернув велику, без жодної волосини голову до гросінженера. Його очі, маленькі жовто-сірі кульки, затиснуті між валиками рожевої плоті, міряли холодним поглядом пташину фігуру навпроти. Капітан Ренарт Декарт не любив гросінженера Зіверса, який був приписаний до «Сінано» лише за шість місяців до початку походу, до того ж без попереднього узгодження кандидатури із самим Декартом. Це було цілком очікуване ставлення — команди вищих корабельних офіцерів формуються роками, і більшість із них проводить на облавку все своє життя, часто утворюючи справжні династії. Особливо цей порядок був поширений саме на материнських кораблях, достатньо великих, щоб утворити власний ізольований мікрокосм. Тож поява нового офіцера викликала цілком природні недовіру та невизнання «старожилів».

— Не мені вам розповідати, пане гросінженере, що зупинка реактора може бути ініційована лише на облаштованій орбітальній платформі. Вам має бути відомо, що згасання в реакторі здатне призвести до колапсу чорної діри, себто до надпотужного вибуху у процесі перетворення на чорну діру Планка, чи, навпаки, до неконтрольованого розростання, яке відправить корабель за горизонт подій.

— Мені се відомо, пане капітане. Саме тому процедуру треба ініціювати негайно, аби утилізувати надлишки випромінювання Гокінга і розпочати процес деактивації.

У кают-компанії запала важка мовчанка.

Застосування сингулярного рушія — це завжди результат точних розрахунків, що чітко визначають час випаровування чорної діри та енергію, яку вона випромінюватиме. Існували гіпотези, що мі-го мають рушії, які створюють чорні діри, використовуючи надпотужну енергію колапсу, але людству така технологія була недоступна. Тож встановлений на «Сінано» реактор мав малу чорну діру, що теоретично могла існувати вічно, випаровуючись під час роботи, але підживлюючись та відновляючи масу під час неактивної фази. Спеціальний контур регулював темпи випаровування, підживлюючи чорну діру в завданих обсягах, спрямовуючи певну кількість частинок назад, за горизонт подій, або відводячи у навколишній простір. Зрештою, на момент закінчення сингулярного руху діра давала фінальний імпульс, що використовувався для балансування її стану і виходу корабля на новий курс. Саме тому завчасна зупинка рушія могла спричинити до надлишку випромінювання, яке спроможне було дестабілізувати курс і навіть призвести до неконтрольованих змін у самій чорній дірі.

Поза сумнівом, фон Зіверс розумів це краще за капітана. Поза сумнівом, він прорахував можливі результати та зважив усі ризики. І готовий був надати ці розрахунки капітанові та адміралу.

Але Декарт послуговувався власною аналітикою.

— Вочевидь, саме се заколотники й мають на меті: змусити нас уповільнитися, чітко визначити наше місцезнаходження — і навести на нас перехоплювачів.

— Перехоплювачів? Та звідки тут візьметься флот, достатній, щоб перехопити повну материнську групу? Чи простір між Марсом та Юпітером не цілком підконтрольний Імперії?

— Відколи ви почали знатися на сих питаннях, пане гросінженере? Звіти СФБ та СОІ свідчать про абсолютну неможливість узяти «Сінано» під контроль силами внутрішнього заколоту. Таким чином, навіть найменший шанс на його успіх має ґрунтуватися саме на зовнішньому втручанні, — капітан роздратованим, різким доторком до сенсора комунікатора вивів на загальний стереограф дані звіту. При цьому він кинув оком на адмірала, що з неприродно прямою спиною сидів на чолі столу.

Адмірал Окіта Содзі, мовчазний і зосереджений молодик, якому на вигляд було не більше двадцяти п’яти, уважно вивчав дані, що сформувалися в хмарі доповненої реальності над столом засідань. Його нерухоме обличчя здавалося якимось неприродним — на ньому дивним чином поєднувалися чоловіча рішучість та жіноча витонченість. Великі очі були настільки темними, що, здавалося, не мали райдужок, самі зіниці. Правда полягала в тому, що його тіло було цілком штучним, тож такі вади були зрозумілими… певною мірою. Серед офіцерів ходили чутки, що це тіло було сконструйоване спеціально для створення ефекту «моторошної долини». Зазвичай, аби його уникнути, тіла таких членів екіпажу як Вольфрам фон Зіверс чи Євген Кемідов зваженою мірою позбавляли людської подоби. Адмірал був винятком. Герой Венеріанського інциденту, він навмисне був оточений ореолом моторошної величі. Навіть його ім’я — Окіта Содзі — як казали, було псевдонімом, запозиченим іменем прадавнього героя з епохи до міфу. Воно й не дивно — протягом Темних віків мі-го так довго та старанно знищували титульну націю Імперії Дзіпанґ, що на момент звільнення Ґаґанотхоа відомості про неї збереглися лише на рівні усного міфу. Ніхто достоту не знав справжньої особи адмірала — він радше сприймався як втілений символ, що надихав Імперський флот, ніж як реальна персона… І особисте знайомство з ним тільки посилювало враження його ірреальності та штучності.

Та попри це саме він був головнокомандувачем материнської групи — і, відповідно, мав ухвалити остаточне рішення щодо роботи рушія. Зупинка впливала на рух усієї групи, себто це рішення лежало далеко поза межами повноважень капітана.

Незворушний погляд чорних очей зупинився на офіцерах, які, дещо знервовані суперечкою капітана і гросінженера, намагалися сконцентрувати увагу на представленому звіті.

— Наскільки незначні відхилення в роботі реактора на сей момент? — вимогливим тоном запитав капітан, упевнившись, що адмірал не братиме слова.

Зіверс швидко додав на стереограф свої дані.

— Проблема не в масштабі, а в природі аномалій, пане капітане. Ми втрачаємо енергію і не можемо зрозуміти ані причин сих втрат, ані того, куди вони спрямовуються. Зараз відхилення незначні, але постійні. Є помірна тенденція до зростання…

— Враховуючи вік та особливості конструкції «Сінано», подібні аномалії варто вважати… гм… особливостями характеру. Щоб навчитися відчувати їх, може знадобитися не один рік, пане гросінженере. Ми ж досягнемо кільця астероїдів вже за… — капітан кинув оком на браслет, — сорок сім корабельних годин. Після того рушій буде зупинено, реактор переведемо у режим підживлення, і ви матимете вдосталь часу для розв’язання сієї безперечно захопливої проблеми. Таким чином, ризик буде мінімізований.

Він перевів погляд на Кемідова. Макабрична постать очільника СОІ, з металевими ребрами, що мов ґрати закривали грудну клітку, повну химерних вузлів та агрегатів, ледь помітно ворухнулася. Штучне око, велике та яскраво-червоне, зблиснуло, фокусуючись на капітані.

— За сей час, — промовив Декарт холодно, — ви маєте вирішити проблему заколоту.

— На мою думку, вживання терміна «заколот» не є виправданим, — почав був Кемідов у своїй неквапливій манері, розтягуючи синтезовані слова, що й без того звучали неприродно. — Маємо одного порушника…

— Шестеро загиблих! — урвав його Декарт. — Головна підозрювана — інспекторка вашої служби. Офіцер СФБ відсутня, ймовірно, викрадена. Два трупи з моргу зникли! І все се, — він навіть підвівся зі свого місця, не спускаючи важкого погляду з Кемідова, — все се менш ніж за дев’ять годин. Якщо се не заколот, то ви, пане командоре, нездара й саботажник!!!

Адмірал підняв руку — над столом умить запанувала тиша. Якщо Кемідов і збирався відповісти на звинувачення, це втручання його зупинило. Декарт також замовк. Присутність адмірала на нараді офіцерів його нервувала, бо навіть більшою мірою за очільника СОІ він схильний був вважати цей інцидент внутрішнім для «Сінано», тож цілком у межах його власної компетенції та відповідальності.

— Tôsho no keikaku-dôri ni keizoku shimasu, — промовив Содзі високим, мелодійним голосом. Аж занадто високим та мелодійним, як на Декартів смак. Окрім поруху губ, жодна рисочка на його обличчі не ворухнулася. Він лишався схожим на неприродно вродливого манекена, позбавленого будь-яких емоцій.

А проте слова його утвердили позицію капітана.

— Заколот має бути викрито та ліквідовано, — промовив Декарт розважно. — Наразі се пріоритетне завдання. Виконавчі служби: СОІ та СФБ. КП — за необхідності забезпечити силову підтримку. Основним частинам — перехід на режим підвищеної готовності. Технічна служба — забезпечити безперебійне функціонування сингулярного реактора до моменту курсового переходу на «Оріон». Звітувати про стан справ щогодини мені особисто. Я закінчив, панове. Якщо немає запитань чи зауважень, прошу повернутися до виконання своїх обов’язків.

Він опустився в крісло й схрестив руки на грудях.

Першим підвівся адмірал і мовчки залишив кают-компанію. Решта офіцерів вже почала й собі розходитись, але тут спрацювали водночас комунікатори Кемідова та Маріньї, очільника СФБ. Останній слухав повідомлення на двадцять вісім секунд довше.

— Пане капітане, — промовив він нарешті, — тривожні новини.

XII

Вони спускалися вузьким гвинтовим тунелем від центральної осі до горішніх палуб. Тунель, вочевидь, був технічним — трапецієподібний у перетині, з ґратчастими стінками, за якими тяглися довгі смуги комунікаційних ліній. Світильники також були заґратовані, більшість — мертві. Вмикався, розбуджений сенсором руху, хіба один з п’яти. Це місце виглядало прадавнім і покинутим. Пожовклі пластикові таблички зі стовпчиками блідих ієрогліфів, незрозумілі піктограми та іконки, покручені та асиметричні. Вентиляція тут майже не працювала, і навіть проходячи крізь фільтр шолома, повітря відгонило важким запахом якоїсь хімічної речовини. Від нього свербіло у носі й дерло в горлянці. Крізь ґрати можна було розгледіти набряклі кристалізовані нарости технічних рідин та бруду, що безформними пухлинами вкривали труби й кабельні канали. Судячи з їхнього вигляду, вони зростали тут роками, якщо не десятиріччями.

— Де ми? — спитала врешті Бріджит.

Іва на мить зупинилася, зависнувши у повітрі. Вона легко балансувала, притримуючись за поручні однією рукою. Ліхтар помережив її ґратчастою тінню, що розтягувалася донизу.

— Подобається? — спитала вона. Її голос несподівано прозвучав роздратованим, сповненим сарказму. — Так насправді виглядає наш «Щасливий Журавель». Трохи оддалік лискучої мармизи, до якої ви, інквізитори, позвикали.

Бріджит не відповіла, і Боген рушила далі. Але тепер, після звуків живого голосу в хімічній напівтемряві тунелю, мовчанка зробилася нестерпною. Секунди, яких не було чим відмірювати, важкими гирями лягали на плечі О’Шонессі, вповільнюючи її рух.

— Ми все ще в тринадцятому? — намагаючись використати власний голос як мірило часу, промовила вона.

— Так. Ти ж і сама це відчуваєш, правда? Де ще ми маємо бути, як не тут? — не обертаючись, Іва продовжувала підйом. Дихала жінка натужно — певне, шолом не видавав потрібної кількості очищеної та збагаченої дихальної суміші. Воно й не дивно — більшість подібного допоміжного обладнання походила, судячи з маркувань, ще з часів Сторічної війни. Щастя, що воно взагалі працювало.

— Гадаєш, сингулярну камеру випадково встановили саме тут? Чи то були суто технічні причини: у одному секторі випадково опинилися критично не важливі корабельні блоки та ще й розгорнута інфраструктура водночас?

— «Сінано» зазнав серйозної перебудови…

— Та де там у біса! Ніхто не мав часу, а головне — розуміння, як саме це має працювати. Перебудова зайняла б роки. Сингулярний реактор вже був установлений на «Сінано».

— Се безглуздя! Дзіпанґ не володів технологією використання чорних дір! — Брідж навіть зупинилася. Від скрику очні яблука раптом налилися важкістю, а гарячий пульс тричі вдарив у потилицю, полишивши по собі низьке гудіння у вухах.

Боген розсміялася.

— Ну звісно! Террани завжди робили собі великі, але вкрай примітивні іграшки. Отримавши «Журавля», мі-го мали знайти цій махині бодай якесь застосування. І вони знайшли. Реакторна камера та мала чорна діра в ній — це їхнє. Вони перетворили безглузду машину руйнування на зручну і простору базу, надійно ізольовану від терран двомастами тисячами кілометрів безповітряного простору. Шкода, що навіть цього виявилося замало… Знаєш, вони й досі обслуговують реактор, редуковані та кондиційовані…

Боген зайшла на невеликий сервісний майданчик перед люком, узялася за замок. З подивом Брідж побачила, що замок цілком механічний. Замкнений ним люк був рябий від зазублин та подряпин, але ієрогліфи, здавалося, були нанесені відносно недавно…

入って火を見なさい

— Де се ми? — спитала Брідж, забувши про заперечення, яке вже готова була висловити. — Куди ти мене привела?

Люк відчинився. За отвором панувала непроникна пітьма. Та сама пітьма, з якої на мисливця Тольґу вискочив спотворений чернець. Жар охопив Бріджит з голови до п’ят.

— Це прихисток, — обернулася до неї Боген. — Просто місце, де ти будеш у безпеці. Заходь.

О’Шонессі не відчувала страху. Радше це було відчуття, ніби щось важливе, та ще й очевидне, нарешті має стати зрозумілим. Що от-от вона дізнається те, що іншим давно вже добре відомо… Але щось усередині неї відчайдушно опиралося цьому знанню.

— Мі-го не могли встановити сингулярного реактора… — суперечкою вона намагалися відтягнути момент входу. — Ти сама казала, що під ними «Сінано» був лише орбітальною платформою, нікуди не літав… йому не потрібен був транспланетарний рушій…

— Так, — погодилася Боген. — Рушій доробили вже террани.

Вона поклала руку на плече Бріджит і одним рухом, як надувну ляльку, протягла її крізь люк. Пальці на поручнях розтиснулися, наче за нечутним наказом. Вони опинилися всередині. Боген зачинила люк.

— Маємо поспішати, — промовила вона таким тоном, немов вибачалася.

Бріджит роззирнулася.

Відсік був невеликим — сфера діаметром трохи більше за три метри. Якщо тут і було колись якесь облаштування, нині його не лишилося. Голі поверхні вкривали лише вервечки якихось кабелів, невеличкі нарости закритих коробок… і довгі, переплетені рядки асемічного письма. Їх було стільки, що рябіло в очах, а в скронях відлунювала тонка, болюча вібрація.

«Якщо не на рушій, — подумала Бріджит, — то на що мала йти така неймовірна кількість енергії?»

— Хіба ти бодай раз не замислювалася… — Іва підлетіла до неї і зняла шолом, недбало відкинувши його. Той повільно пролетів до стінки і покотився нею — до самого низу, довго і плавко… Бріджит не могла відвести від нього очей. Іву це ніскілечки не турбувало.

— …як насправді корабель може зберегтися протягом тисячоліття? Літописи відзначають кінець Війни Тисячі Демонів 159-м роком, а десант на Місяць, під час якого хрестоносці повернули «Сінано», висадився 1334-го. Більше тисячі років… Яке людське творіння пережило б такий термін — і лишилося придатним до використання?

Насправді це ніколи не хвилювало О’Шонессі. Сумніватися в існуванні корабля, на якому ти сам перебуваєш — справа не для здорового глузду. Вона навіть не уявляла, скільки насправді можуть служити кораблі, чи важко їх модернізувати й наскільки глибокою може бути така модернізація. Се була справа інженерних служб та кораблебудівників. Вона була спеціальним інспектором. І зараз дивилася саме на те, що входило до кола її професійних знань. На символи, що вкривали все навкруги.

Тим часом долоні Іви опустилися їй на плечі. Паралізована цим втручанням в особистий простір, Брідж розгублено звела погляд на усміхнене обличчя Боген. Різниця в зрості між ними становила ледь не метр, і на такій близькій відстані землянка відчувала себе дитиною перед дорослим. Не зустрічаючи спротиву, пальці Іви знайшли замки на її шоломі. З шипінням тиск врівноважився — і холодне, сухе повітря на вдиху лизнуло піднебіння Бріджит. На смак воно було лоскітливо-солодке.

М’яка долоня торкнулася щоки Брідж. Іва нахилилася до неї, так що між їхніми обличчями лишалося не більше кількох сантиметрів. В її диханні вчувалося щось димне і пряне. Червоні зіниці зблиснули в напівтемряві відсіку.

— Він був твоїм сином, — не відводячи очей, промовила Бріджит. — Захворів, бо був у твоїй утробі. Але не вмер, бо ти…

— Жалкуєш, що не повідомила про це у рапорті? — спитала Іва. — Маєш жалкувати. Як жалкую я, що все пішло шкереберть. Геть іншої долі я йому просила…

— Що ти хотіла зробити з ним? З Вукміром? До чого тут я?

— Хіба це важливо? — гірко всміхнулася та. — Мені обіцяли зовсім інше. Я й сама досі не розумію, що зробила не так. Мій син… він мав переродитися… в сутність більшу за людину. Але… але тепер він лише циндра. Як і інші… Та ми відволіклися. Час збігає, а нам давно вже треба починати.

І тут вона м’яким, але впевненим рухом подолала й без того малу дистанцію між ними та… поцілувала Бріджит в губи.

Довгим вимогливим поцілунком, від якого поступово забракло повітря, а тілом прокотилася солодка хвиля. Язик Іви впевнено розімкнув онімілі губи і пробрався до рота, спонукаючи до відповіді. Руки нетерпляче поралися із застібками комбінезона. Бріджит сприймала це відсторонено, наче дивилася крізь очі-камери штучного тіла, не розділяючи жодного почуття, якими зараз те вирувало.

— Тольґа!!!

Несамовитий скрик повернув мисливця до тями. Він озирнувся, поступово усвідомлюючи себе. Руки нестерпно пекло, груди вкрилися пухирями, обличчя наче занурилося в розпечений пісок.

Дамла, що вибігла із зовнішнього тунелю, кинула йому килича. Несвідомим рухом він зловив його, стиснув зашкарублою долонею, що змикалася важко й незграбно, наче крабова клішня.

— Різьбярі! — видихнула засапана мисливиця. — Вони намагаються втекти!

Скаламучені думки разом розвіялися, наче здійнятий із дна мул, віднесений потужною течією. Без жодного зволікання він переступив через згорілі останки, що лишилися після ченця, наче здолав якусь невидиму перепону, легку й тендітну, мов найтонкіше павутиння. І за цією перепоною його буття припинилося, розсипавшись на рівні частки, наче віддзеркалення, кожне з яких мало власну волю й власну долю. Особистий всесвіт, в якому існувало. Якусь коротку мить він сприймав їх усіх, наче був серед них одночасно, ніби сам був кожною із них. І навіть небуття було вже часткою його свідомості: він помер, спалений вщент поглиненим Піснею ченцем, він загинув, загризений у печері оскаженілим недолюдком, мізки якого википіли від доторку Давнього; він помер від власної зброї, яку так вдало підхопив у пітьмі той хлопчисько… Усвідомлення власного небуття було чи не найстрашнішим, що могло спіткати його. Ніколи він не відчував у Пісні нічого подібного. Може тому, що сам ніколи не міг помислити про таке — не вірив у смерть? Як можна вірити в те, чого нема? Бо це лише момент, єдина тоненька лінія, павутинка, перетинаючи яку знищуєш всесвіт? Бо як всесвіт існуватиме назовні тебе? Чи він справді може там бути, коли не буде твоїх очей, щоб звести той бурхливий, вируючий каос у єдиний впорядкований потік, що струменить лише в одному напрямку? Що стається з річкою, коли вона впадає у море? І якщо твій особистий всесвіт — то річка, чи є океан надвсесвітом… чи радше первородним каосом, до якого тимчасове упорядкування лишень повертається?

Тольґа бачив безкінечну чорноту. Чорноту, що поглинала сам його погляд — єдина справжня безодня, падіння без кінця… Істинне завершення всього. Бо час і простір, що є суть одне, насправді закінчуються лише в безкінечності.

І він дивився в безодню, і безодня дивилася в нього. Той, хто бився з чудовиськами, сам ставав чудовиськом… струменем абсолютної чорноти, що лине поза часом та простором….

— Прощавай, Бріджі, моя маленька понівечена лялечко…

О’Шонессі відштовхнула від себе Іву, сама пролетіла кілька метрів назад, підсвідомо загальмувавши змахом рук. Боген спостерігала за нею спокійно, без жодного натяку на глузування. Бріджит відчувала, як шалено калатає в грудях серце. Нудота гірким клубком підкотилася до горла, настирливо намагаючись вирватися назовні.

— Що відбувається? Що ти накоїла? — прохрипіла Брідж крізь стиснуті зуби.

Очі Іви сяяли тріумфальним полум’ям. Її мовчання було переможним, майже церемоніальним, наче відбувалося якесь урочисте богослужіння. Та перш ніж вона промовила бодай слово, Тольґа, мисливець Іхларської долини, щосили вдарив кулаком, в якому стискав руків’я килича, їй просто в зуби.

Яхцзи, скажений різьбяр, такий висхлий, що здавався сплетеним з гілля, відлетів від удару в інший кінець зали. У храмовій печері запанувала тиша, яку порушувало лише слабке, невиразне жіноче белькотіння. Яхцзи важко звівся, кривава слина довгою цівкою звисала з кутика рота. Очі різьбяра потьмарилися. Між ним і мисливцем підлогою качалася, звиваючись у корчах, жінка, вбрана у розшитий золотом та перлами фелон.

XIII

— Subete no hi wa hidesu…

— Перепрошую?

Декарт розвернувся до адмірала Окіти, який стояв позаду нього — занадто близько, щоб капітан почувався затишно. Це був його корабель, флагман — так, але його, тож розв’язання внутрішніх проблем було цілковито обов’язком капітана. Звісно, він не міг очікувати, що адмірал лишиться осторонь. Не міг навіть поскаржитися, що той втручається. Окіта Содзі просто мовчазною тінню перебував поряд із Декартом, уважно слідкуючи за його діями. Декарт навіть не пам’ятав моменту, коли саме адмірал приєднався до нього на мостику.

Тепер він просто спостерігав, як НРІ обробляє інформацію. Сухі п’ятивимірні матриці показників, жодного візуального чи звукового відображення. Абстрагування, що немов броня захищало від шокового удару паніки. Знаки та символи, на які холодний розподілений розум сатурніанської кішки перетворював живих і мертвих.

Перший спалах відбувся двісті тридцять сім хвилин тому, наприкінці офіцерської наради. В дев’ятому секторі окульт-техніки саботували роботу систем життєзабезпечення. Температура в секторі впала до тринадцяти за Цельсієм, вміст двоокису вуглецю зріс на вісімнадцять відсотків. СФБ викрила саботажників, які під час арешту вступили у короткий, але запеклий бій. Четверо зазнали поранень, двоє загинули, ще один наклав на себе руки, спаливши себе в зачиненій шафі керування.

Сто дев’яносто сім хвилин тому, доки тривав допит затриманих, заколотники заблокувалися у четвертому житловому габі восьмого сектору. Через саботаж системи керування дані з габу майже не надходили — допоки, сто вісімдесят дев’ять хвилин тому, не було відновлено систему спостереження. Вона зафіксувала завершення невідомого ритуалу, наприкінці якого ще чотирнадцятеро членів екіпажу перетворилися на смолоскипи. Але Декарта тривожило інше: керував ритуалом той, хто вже вважався мертвим — Мілош Вукмір. Щодо його особи не було жодних сумнівів, бо він перебував у точнісінько такому стані, в якому зник з моргу. Саме зник, бо сканери в певний момент просто припинили його фіксувати.

Сто тридцять три хвилини тому згорілі трупи з восьмого сектору, зібрані та замкнені в ізольованому відсіку, повернулися до життя. Принаймні, до якоїсь його подоби, демонструючи підвищену температуру тіла, прискорений пульс та ще декілька ознак, притаманних саме живому організмові. Четверо з них зникли з приміщення — так само, як до того Вукмір.

Сто вісімнадцять хвилин: космопіхів у повному складі піднято за червоним кодом. Усі сектори ізольовані, пересування в їхніх межах обмежувалося згідно з тактичними бойовими протоколами.

Дев’яносто чотири хвилини — перша аварія монорейки. Пожежа. Десятеро загиблих.

«Ви не контролюєте ситуації, пане капітане. Ми не контролюємо ситуації».

Вольфрам фон Зіверс також волів з’явитися перед Декартом у вигляді вервечки акуратних символів. Ця зручніша гросінженеру форма спілкування дозволяла йому розгорнути комплексне підґрунтя під кожним своїм твердженням. Наразі це був аналіз надзвичайних ситуацій на «Сінано» — з висновками про відсутність централізованого керування чи координації на цей момент.

«Цей заколот — результат спланованої таємної підготовки. Ми намагаємося наздогнати суперника шляхом, який він сам для нас обрав — і тому програємо. Всі наші заходи не дають можливості передбачити, де буде завдано наступного удару і яким саме він буде».

«Пропозиції, пане гросінженере, а не констатація. На неї я здатен і сам».

Звичайно, професор фон Зіверс мав пропозиції. І втілював їх у життя з максимальною швидкістю, часто просто ставлячи капітана перед фактом. Для цього патетичні сентенції йому не були потрібні.

«Вкотре наголошую: треба зупиняти сингулярний рушій, пане капітане, поки ми ще достатньою мірою контролюємо системи реактора та здатні його деактивувати».

Цифри, літери, знаки. Асемічне письмо там, де має міститися квантова інформація. Кістки черепа болять від брутального імпакту, народженого інфопотоком. Декарт, позбавлений пристроїв для обробки такої інформації, морщить чоло.

Вісімдесят дев’ять хвилин. Перше збройне зіткнення. Близько двох підрозділів космопіхоти перейшло на бік заколотників.

«Я все ще не розумію, як це може допомогти, пане гросінженере».

Монітори вибухнули багатошаровими стосами інформації. Показники живлення рушія неухильно падали, і динаміка падіння була експоненціальною. Водночас зростали показники несанкціонованих переадресацій, нештатного використання енергетичних каналів — у значеннях достатніх, щоб живити цілі міста на Марсі чи Землі.

«Ми досі достеменно не з’ясували, на що витрачається відведена енергія. Але розуміємо, що для цього використовується підготовлена мережа. Я не можу назвати точної дати, проте за поточним станом можна стверджувати, що заколот розпочався ще на орбіті Марса».

У цей момент Декарт стривожився, що адмірал Окіта нарешті порушить свою мовчанку і стане на бік Зіверса. Можливо, він навіть хотів цього — так, хотів, щоб старший командувач визнав його, Декарта, помилку. Помилку, якої, за твердженням Зіверса, Декарт припустився ще до початку походу. Це було б принизливо, але принаймні зняло б з нього подальшу відповідальність. Але адмірал мовчав.

Найприкрішим у цій ситуації було те, що сам Декарт був твердо переконаний, що «Сінано» хочуть перехопити до входу в астероїдне кільце. Хоч би хто це був, заколот без подальшого абордажу загарбниками був безглуздою ідеєю. Хтось мав прийти культистам на допомогу. Хтось-таки мав… але хто і як?

«Тобто, пане гросінженере, ви стверджуєте, що хтось… якась структура щонайменше місяць хазяйнувала у зоні вашої відповідальності, а ви дізналися про це лише зараз?»

«Так, пане капітане».

Більше нічого. Спокій, з яким фон Зіверс визнав свою провину, провину, що означала не тільки кінець кар’єри, але, можливо, й ганебніше покарання, ошелешила Декарта. Справді? Наскільки ж катастрофічною є ситуація?

Під кінець цієї розмови, сімдесят дві хвилини тому, надійшло повідомлення про наступ заколотників на пускові палуби. Нападників було замало для повноцінної атаки, але елемент раптовості зіграв свою роль — дві палуби з восьми були захоплені. Інші тримали оборону. Сили КП було спрямовано на підтримку захисників.

Заколотники мали розуміти, що відстиковка з материнського корабля на сингулярній тязі була майже неможливою. І цей факт лише утвердив капітана в його переконанні.

«Винищувачі та штурмовики потрібні їм для прикриття ворожих кораблів. Щоб прорватися крізь ескорт, достатньо і невеликих сил — принаймні за наявності паралізованих ударних сил флагмана. Не зупиняти рушій! Чуєте, пане гросінженере? Підтвердити отримання наказу: не зупиняти рушій!»

Сорок вісім хвилин тому ще вісім підрозділів переходять на бік заколотників — за даними НРІ, не менше двадцяти восьми відсотків з них уже перетворені на циндру. Ще за двадцять хвилин циндри, що зникли з моргів, з’являються в чотирьох габах, розпочавши криваве побоїще. До моменту, коли там з’являються сили космопіхоти, сектор охоплений пожежами. Системи безпеки частково паралізовані. Критичні умови та загальна паніка змушують піхоту діяти жорстко, не розбираючись — хто чужий, а хто свій.

Декарт, спантеличений бездіяльністю адмірала Окіти, запросив дозволу повідомити Марсіанський штаб флоту про ситуацію на «Сінано».

Жінкувате обличчя адмірала зберігало незворушно-спокійний вираз.

— Ні.

Він уперше підійшов до адміральського містка, повільно опустився у командне крісло, поклавши на коліна церемоніальний меч. Його штаб, до того майже бездіяльний, напружено завмер в очікуванні наказів.

— Повідомити кораблі ескорту. Наказ готуватися до абордажу «Сінано». Абордаж планувати після виходу із сингулярної тяги та стабілізації курсу. Капітан Декарт — забезпечити точки стикування. Організувати оборону стикувальних палуб.

Саме в цей момент Вольфрам фон Зіверс, всупереч наказу капітана, розпочинає зупинку рушія.

Кораблі ескорту, більшість яких не мала власних сингулярних рушіїв, рухалися в похідному порядку, пристиковані до материнського корабля полями силової взаємодії. Тому зупинка головного рушія материнської групи була складною багатоетапною процедурою, яка відбувалася за санкцією командуючого групи (в цьому випадку — адмірала Окіти). Кораблі мали узгодити зміну курсів і гальмівні імпульси. Підготовка до такого маневру мала тривати більше трьох годин, а сама зупинка — близько восьми.

— Ініціювати аварійний протокол 48, — голос адмірала лунає спокійно, майже відсторонено, наче він очікував подібного розвитку подій. Бліде обличчя спалахує відблисками стереографічних символів, що заповняють собою простір адміральського містка. — Пане капітане, не скасовувати підготовки до стикування.

Декарт майже відчував, як заметушилися кубіти коду, що штормовими хвилями розходилися від НРІ корабельним простором-часом. Кіт ідентифікував особистість і повноваження адмірала, виділив пріоритетні завдання активованого протоколу та ініціював передачу інструкцій розподіленим системам керування інших кораблів. Усе це зайняло приблизно півтори наносекунди.

Протокол 48 регламентував послідовність операцій у разі аварійної зупинки рушія, що мали мінімізувати шкоду для материнської групи. Це потребувало майже всіх наявних ресурсів — не тільки материнського корабля, але й всього ескорту. Невиконання протоколу чи помилка у його виконанні могли призвести до зіткнень або й зміни курсу — аж до виходу з площини екліптики без можливості повернення через надмірні енергетичні витрати. Тому протокол 48 лишав мало можливостей для будь-яких інших дій. Найближчим часом годі було розраховувати на допомогу інших кораблів.

Бойня в охоплених пожежею секторах тривала близько сорока хвилин, коли з’явилися перші Вогняні вампіри. Вони виринули з охоплених полум’ям відсіків, неочікувані та майже невразливі для зброї космопіхів. Миттєва зміна балансу сил змусила лоялістів відступити, намагаючись закріпитися в незайнятих частинах корабля й організувати там оборону.

— Пане капітане, КП втратила контроль над пусковою палубою сім, — рапорт одного з офіцерів урвав роздуми Декарта. Він пробігся очима по матриці даних, зробив запити щодо стану в секторах…

— Ваша аналітика цілком підтвердилася, пане капітане, — промовив адмірал, змусивши Декарта здригнутися. Він озирнувся на командувача, зустрівшись поглядом з чорного безоднею холодних очей.

Адмірал Окіта Содзі вказав на стереограми:

— Зовнішнє вторгнення.

XIV

— Що ви тут робите?

Переляканий дівочий голос повернув Бріджит до тями. Вона кліпнула очами, намагаючись сфокусувати погляд. Скафандр окульт-техніка рожевою плямою затуляв поле зору. Чиясь рука в крижаній рукавиці трусила її за плече.

— Е-е? Що… що відбувається? — Брідж відштовхнула холодну руку. Чіткість зору поступово повернулася. Вона була у якомусь технічному коридорі, в самому нижньому, рясно забризканому кров’ю та блювотинням. Крізь візор скафандра на неї вирячилися перелякані дівочі очі.

— Я — Бріджит О’Шонессі, інспектор СОІ… Мене викрали… — вона відчайдушно намагалася відтворити в голові останні події, але найближче минуле було наче огорнуте густою імлою.

Дівчина мовчки дивилася на неї, ошелешена. Зустріти в технічному каналі напівголу, закривавлену інквізиторку…

— Мені потрібно… секторальне ФБ… у якому ми секторі? — думки Бріджит плуталися, раз у раз стикаючись з черговим провалом у пам’яті.

— В одинадцятому, — відповіла дівчина. Це було несподівано, але принаймні ця одинадцятка була першою прив’язкою до реальності.

— Твій комунікатор… з’єднай мене з безпекою сектору, — вхопилася Бріджит за миттю створений ланцюг дій. Так, будь-хто з екіпажу мав доступ до екстреної лінії СБФ. Се вже старт. Службовці знатимуть, що робити — куди її переправити, кого повідомити… Кемідов… Чи він знає?

Гутман — жива бомба, розжарений багряний аерозоль, що наповнює відсік. Спогад був раптовим і ріжуче чітким. Брідж затулила долонею рота, відчайдушно опираючись нападу нудоти.

Дівчина заперечливо мотнула головою.

Перш ніж вона встигла бодай щось пояснити, раптовий спалах люті охопив Брідж. Роздратована власною безпорадністю та слабкістю, вона сприйняла відмову як виклик. Стиснувши шолом дівчини долонями, вона підтягнула його до себе, притиснувшись до візора чолом.

— Ти, хвойдо, хоч розумієш, що я можу відправити тебе до біореактора? Ти ж і гадки не маєш, що тут коїться! Через що я тут опинилася!

— За-заколот.

Це коротке слово змусило Брідж заціпеніти.

— Габ СФБ захоплено, — пробелькотіла дівчина. — Я не знаю, але кажуть… що всіх… що всіх… у-убито.

Відпустивши дівчину, Бріджит відсахнулася — наскільки дозволяв канал. Нутрощі корабля відгукнулися на це раптовим спазмом, пласталь заскреготіла й вигнулася, наче нею пройшла судома. Десь у глибинах прогуркотів глухий вибух.

— Що се? — майже скрикнула О’Шонессі. Біль у потилиці відлунням озвався у мозкові, змусивши її скривитися.

— Схоже на гідроудар, — відгукнулася дівчина. — Не спрацювала буферизація… можливо, потік переведено на аварійну нитку…

— Ні дідька не зрозуміла, — Бріджит притиснулася скронею до холодного металу рифленої переділки. — Най його шляк трафить… Монорейка?

— Станцію охороняли космопіхи, — відповіла дівчина. — Але потім був бій. Я не знаю…

— Стоп. Стули пельку, — Брідж втупилась у неї тьмяним поглядом. — Відповідай коротко і по суті. Можеш вивести мене до монорейки?

— Так.

— Веди.

— Але…

— Заткнися і веди, каос тебе жери!

Вони вибиралися до транспортного габу десь пів години. Пів години холодним каналом, яким треба було повзти навкарачки, чіпляючись головою за якісь труби чи ферми, перелазити через кабельні лотки, оминати якісь кутасті коробки…

— Як тебе звати, дівчино? — Бріджит уже незмога було слухати, як крекче і стогне холодне корабельне нутро.

— Маат Кассандра Зервас, пані інс…

— Марсіянка?

— Так, інспекторко, я…

Брідж тільки тепер зрозуміла, що дівчина й справді зависока — не така як Боген, але точно більше двох метрів. Зріст важко було оцінити у вузькому тунелі, де вони просто не могли стати поряд, та й інших орієнтирів для порівняння не було. Ще й скафандр приховував статуру…

— Знову клята марсіянка! Усюди на цьому клятому кораблі марсіяни, немов землян уже взагалі не лишилося! — Брідж, зупинившись, люто вирячилась на дівчину. Та зіщулилася, наче намагаючись уникнути того погляду.

Але лють інспекторки раптом, без жодних на те підстав, поступилася безглуздим дитячим веселощам.

— В академії я читала, що за часів Старої Імперії на цьому кораблі служили тільки вихідці з метрополії, — пирхнула Брідж, ледь стримуючи сміх. — Чистокровні діти Священних островів, носії чистої крові. Маячня якась… Замість відбирати кращих звідусіль, набирали будь-кого, аби тільки «правильного» походження… І як це їм допомогло?

Власна промова, що балансувала на межі єресі, збадьорила її — вона наче повернулася в студентські часи, легкі та вільні. Бріджит не могла зупинитися, немов її прорвало:

— А тут ледь не навпаки… «Сінано» готували до походу на Марсі, добирали екіпаж, комплектували… брали те, що було. Ти відколи на ньому служиш?

— Як вийшла з орфанажу…

Не втримавшись, Бріджит розреготалася:

— Дівко, невже ти гадаєш, що я на око можу визначити твій вік? На такі запитання маєш відповідати цифрами. То скільки? Рік, два? Навряд чи більше… Сліпий дурень-бог мені свідком, істинно се Narrenschiff, Корабель дурнів… Ні, не відповідай. Не цікаво. Ну ж бо, повзи далі! — вона штурхнула Кассандру в стегно. — Тільки не мовчи… нудить від мовчанки…

Брідж не хвилював стривожений вигляд Кассандри, як і власні переміни в настрої. Вона зустріла дівочий погляд новим стусаном, але та так і не зрушила з місця.

— Уже прийшли…

Транспортний габ цього сектору складався з трьох палуб, поєднаних з трьома лініями монорейки, що відходили по спіралеподібних тунелях: дві майже паралельно, одна — під кутом униз, від центру до зовнішніх палуб. Так, це точно був одинадцятий — один з вузлових секторів, місце розташування центрального юніту НРІ. Так, Новий розум володів розподіленим інтелектом, але, наскільки розуміла Бріджит, він таки мав щось на кшталт головної серверної. Взагалі у відкритому доступі про НРІ було дуже мало інформації, і поширення її суворо контролювалося. Але в герметичному просторі корабля втримати щось в цілковитій таємниці було неможливо — він набагато краще утримував інформацію від виходу назовні. Але НРІ був особливою справою. Про нього навіть екіпажу відомі були самі плітки та гіпотези.

Бріджит уторопала, що Кассандра застигла та вже певний час навіть не намагається зрушити з місця чи якось пояснити затримку. Відчувши нову хвилю люті, Брідж проштовхалася повз неї, втиснувши дівчину в ґратчасту стінку каналу. Ніздрі залоскотав сморід паленого. Не зважаючи на нього, Брідж прочинила ґрати і зіскочила на палубу.

Бій, що тривав тут, був, мабуть, коротким. Сліди крові, сліди гару. Труп, майже такий самий, на які перетворилися Боген та Вукмір, тільки з глибокими дірками в грудях. Роззявлена пащека, вирячені очні яблука запеклися і зморщилися ледь не до розміру квасолин. Ще рештки, певне, розірвані вибухом: понівечені кінцівки, вистрочені уламки кісток, вивернуте назовні черево, кишки — обвуглені скалки, розкидані навкруги.

— Каос тя жери… — Бріджит роззирнулася. — Що тут трапилося?

— Не знаю, — Кассандра теж спустилася, але трималася поблизу до виходу з каналу. — Я чула постріли…

— А ти вчасно заховалася, дівко… — О’Шонессі, боса, перелетіла до найближчого поруччя. — Як так?

— Мене відрядили…

Закінчити Кассандра не встигла. В одному з тунелів монорейки щось заворушилося, почувся глухий рик, підхоплений та посилений відлунням.

— От курва… — Бріджит завмерла, рвучко озираючись.

Космопіхи були тут зовсім недавно, про що свідчили стріляні гільзи та сліди крові — темно-червоні намистини рясно розсипані навколо. Але не було ані трупів, ані залишеної зброї. Наче вони відбили напад і відступили…

Підлетівши до найближчого терміналу, Брідж викликала розклад руху потягів. Термінал повідомив про відсутність зв’язку із системою і тимчасове припинення руху за наказом капітана.

Рик пролунав знову — трохи слабше, наче його джерело віддалялося.

Брідж відступила від терміналу, плавко опустившись на теплу палубу. Тут, на відміну від каналу, було навіть спекотно — певне, глючило систему утилізації тепла. Кассандра все ще не відходила далеко від отвору, з острахом споглядаючи на мерців.

— Не пощастило тобі, дівчинко, — мовила Бріджит. — А може й пощастило, хтозна. Скільки б ти протягнула на Марсі? Років десять? Орфанаж, еге? Всі дороги відкриті.

Вона посміхнулася, побачивши, як дівчина відвела очі. Скільки їй? Вісімнадцять? Двадцять? Без працюючого імпланта та підключення до бази визначити це можна було дуже приблизно. Навряд чи більше. Вона вийшла з орфанажу й отримала це розподілення, тож усе відбулося менше ніж рік тому. Дев’ятнадцять. Чи скільки в них там, за марсіанським календарем — дев’ять, десять?

Сама О’Шонессі ніколи не ступала на марсіанський ґрунт, але дещо знала про цю планету та побут її міст. Підземні лабіринти, що спускалися на кілометри вглиб, штучне освітлення, штучне повітря, синтезоване їдло. Такі ж каземати, як і тут, тільки велелюдніші та значно байдужіші до своїх мешканців. Військова структура корабля дає кожному матросові одяг, лежак, питво та їжу. І роботу, щоб не нудьгував. Корабель слідкує за ним, виховує та підтримує. Підземні міста Марса сим не дуже переймалися. Людство відбило їх у мі-го, так… Та чи знало воно, що робити з Марсом, який тисячу років жив ізольований? «Струхлявіли кістки наші, загинула надія наша, відірвані ми від кореня!» Чи були марсіяни людьми? Не фізіологічно, радше ментально? Це питання тривожило багатьох землян — значно вищих і шляхетніших за Бріджит О’Шонессі. Що робити з тими, хто ніколи не ступав на святу землю Каппадокії? Хто не відвідував храмів Світлосяйного і не чув його голосу в своїх снах? Так, земляни також пережили рабство, але все одно марсіяни відрізнялися від них — бо пережили його інакше.

Вони не повставали. Їх звільнили — всупереч (як дехто стверджував) їхньому бажанню.

Бріджит зрозуміла, що вже деякий час не зводить погляду з оціпенілої Кассандри. А ще зрозуміла, що взагалі не уявляє, що їй тепер робити. Розігріта палуба лоскотала п’яти.

— Нам краще піти, — промовила раптом дівчина.

— Чого це раптом? — обурено спитала Брідж. Вона розуміла, що дівчина права, що треба рухатися, що тут їм більш нема чого робити… але не хотіла визнавати, що не знає, куди саме треба йти. До секторального габу ФБ? Непогана думка, але якщо там і справді був бій, то десь там мають бути й переможці. І вочевидь не ті, кого вона б хотіла бачити.

— Нам краще піти, — вперто мотнула головою Кассандра.

Бріджит прикусила губу — так, що в роті з’явився залізний присмак, який трохи збив нудоту.

— Лізь у свою нірку, мишко, — просичала вона. — Чого ти зі мною…

Вона не договорила. В одному з проходів залунали кроки металевих підошов та хрипкі чоловічі голоси. До габу наближалося не менше п’яти осіб.

Кассандра спробувала підтягтися до отвору, але зачепилася за щось ногавицею комбінезона й заборсалась, намагаючись звільнитися. Охоплена раптовою панікою, Брідж кинулася до неї, спробувала відштовхнути, аби дістатися до отвору першою. Звісно, вона розуміла, що це можуть бути космопіхи, свої, що вона просто має зачекати, але жах, який охопив її, вщент розбивав ці аргументи, лишаючи на поверхні тільки образ згорілого Гутмана — і слова Кассандри.

Заколот.

Між жінками зав’язалася боротьба — раптова, але запекла, вони штовхалися, важко сапаючи, ледь стримуючи скрики. Під глухий скрегіт пласталі та шипіння й тріск порваних комунікацій вони лише сопіли і кректали, не розтискаючи губ.

— Ані руш!

Постріл батогом хльоснув по мертвотному ембієнту габа, але жінки лише подвоїли зусилля. Брідж врешті відштовхнула Кассандру і вже підтягнулася до отвору, коли чиясь рука вхопила її за ногу і рвонула назад. Вона спробувала вирватися, але невідомий тягнув її вперто, а за мить її вхопило ще декілька людей, притиснуло до палуби. Кассандра кричала десь праворуч. Опиратися далі було безглуздо, тож Бріджит припинила смикатися і розслабилася, намагаючись зрозуміти, хто на неї напав.

Двоє, що схилилися над нею, були в обладунках космопіхоти, ще один — в інженерному комбінезоні. У піхотинців візори були непрозорі, обличчя ж інженера можна було розгледіти — розшаріле, з виряченими блискучими очима і вогким підборіддям, наче він не міг стримати слиновиділення.

— Ти хто? — спитав один з піхотинців.

Брідж не відповіла. Він поклав долоню в броньованій рукавиці їй на шию, натиснув. Гортань відгукнулась слабким хрускотом. Дихати стало важко.

— Ти хто?! — повторив піхотинець запитання.

— Інквізиторка! Вона інквізиторка! — вискнула Кассандра. Бріджит відчула жар під черепом, в очах потемніло від ядучої суміші жаху та гніву.

— Добре, — космопіх прибрав руку.

Після цих слів почалося справжнісіньке жахіття, бо вони прозвучали наказом. Заколотники стали зривати з Брідж одяг, якого й так було небагато. Його рвали, тягнули, ламаючи застібки, полосували лезами. Компресійне спіднє не піддавалося, боляче врізаючись у тіло, але нападники не відступали. Врешті щось тріснуло, тиск ослабнув. Поряд голосила Кассандра, було чути, як шматують її комбінезон. Щось вибухнуло, задзижчало — десь неподалік, за переділкою, завили сигнальні сирени. Хтось вдарив Брідж в обличчя, в очах спалахнуло червоним. Її підхопили, потягли, у голові в неї запаморочилося, її знудило. Хтось закричав від огиди, її смикнули, потім почали бити. Потужні удари прилітали звідусіль — по голові, по ребрах, животу й стегнах, руках і спині. Здається, її било одразу з десяток людей… Потужним вибухом спалахнув у голові біль — але урвався, не протривавши й миті. Темрява поглинула Бріджит О’Шонессі.

XV

Адмірал споглядав на Декарта згори вниз, холодний та відсторонений. У тривожному, майже невротичному мерехтінні стереограм та моніторів його незворушність лякала. Капітан дивився на свого очільника, наче заворожений.

— Надмірне перевантаження контура відведення реактора, — хтось із місткових операторів наважився повернути капітана до тями. Декарт озирнувся.

Матриці вказували, що через аварійну зупинку рушія системи відведення енергії не витримували. Рубіновим спалахували показники порушень у системах живлення. Першими ластівками стали збої в утилізації тепла та клімат-контролі. Система теплового регулювання — одна з критичних — відреагувала на проблеми живлення вже за вісім хвилин після зупинки рушія.

— Є зв’язок з гросінженером Зіверсом? — запитав Декарт. — З’єднайте!

— Слухаю, пане капітане, — синтетичний голос Зіверса звучав дратівливо спокійно. Настільки, що здавався навмисно зухвалим, ба навіть глузливим.

— Се я вас слухаю, — процідив капітан. — Ви порушили мій прямий наказ, за що відповідатимете, присягаюся. Нині ж я хочу почути, як ви рятуватимете корабель. Процедури деактивації реактора ініційовані? Статус?

— НРІ показує вам те саме, що й мені, Декарте. Процедура аварійної зупинки не ініційована. Причина — ваше зволікання. Системи зовнішнього контролю пошкоджені, віддалене адміністрування неможливе, контроль над тринадцятим сектором втрачено сорок вісім хвилин тому. Я працюю над альтернативними варіантами.

— Ви мене звинувачуєте? — Декарт відчув, як від гніву перехоплює спазмом горло. — Ви порушили мій наказ! Ви поставили під загрозу материнську групу!

— Се була єдина можливість зупинити вторгнення. Можливість, про яку ви мали мені повідомити. Чи, радше, адмірал Окіта… Скажіть, капітане, ви знали, що роботи з поточного ремонту та обслуговування сингулярного реактора, які велися на марсіянських корабельнях, виконувалися лише за номінальної участі спеціалістів із Землі? Що в технічних звітах повно прогалин, а деякі статті витрат або не підтверджені, або спираються на неіснуючі роботи? Мене призначили на цю посаду вже по закінченні ремонтних робіт, і хоч я й бачив сі вади, але, як вірний син Імперії, подумав, що поважні люди вирішили трохи заробити… як воно завжди буває. Тепер я розумію, що насправді глибина й масштаб були значно більшими, і йдеться не просто про розпорошення військового бюджету. Базуючись на тих слідах, які мені вдалося знайти, я дійшов висновку, що відбулася зумисна перебудова реактора — чи частково пов’язаних з ним мереж та інфраструктури корабля. Шкода, що цілісну картину я побачив, здається, трохи запізно. Тепер усе, на що я здатний — се запобігти поширенню присутності ворога на облавку. Ви ж маєте спланувати операцію повернення контролю над тринадцятим сектором…

Декарт майже не розумів, що говорив йому Зіверс. Цей нахаба звинуватив його, капітана материнського корабля, в некомпетентності, ба більше — в тому, що Декарт за хабарі дозволив перетворити свій корабель на ворожий осередок! І хто висуває ці звинувачення? Вилупок-автоматон, що тільки-но ступив на борт! Це навіть не зухвальство, це…

— Ви збожеволіли… — прохрипів він. — Вас відсторонено від виконання обов’язків!… Я… арешт…

Він розвернувся, хапаючи ротом повітря, наче задихаючись. Потім вибив на комунікаторі швидкий наказ. Його широке обличчя з важкими обвислими щоками зробилося темно-червоним.

— Позбавити гросінженера доступу й повноважень, — промовив він нарешті. — Від цього моменту шефінженер-енергетик Мейер виконує обов’язки гросінженера…

— Відставити, — долинув голос адмірала. — Командор фон Зіверс продовжує виконання своїх обов’язків. Реактор має бути деактивований.

— Але ж він… — Декарт розвернувся до адмірала Окіти. — Це якесь божевілля…

— Припиніть панікувати, пане капітане, — адмірал підвівся зі свого крісла і повільно спустився, зрештою ставши лицем до лиця з Декартом. — Судити й карати будемо потім. Наразі маємо нагальніші проблеми.

— Я офіційно протестую проти втручання до моєї сфери обов’язків, пане адмірале, — кров відхлинула від обличчя Ренарта Декарта. — Ця критична ситуація склалася через невиконання командором Зіверсом мого прямого наказу…

— Стули пельку.

— Що? — від несподіванки Декарт затнувся.

— Стули пельку, — промовив Окіта тим самим незворушно-спокійним голосом.

— Я…

Церемоніальний клинок коротко сяйнув — настільки коротко, що більшість просто не помітили його зблиску в мерехтінні вогнів містка. Капітан Декарт декілька секунд сторопіло дивився, як на хвилястій фактурі сталі тремтять червоні краплі крові, потім став затуляти долонями горло, яке вже вкрилося рожевими бульбашками. Закашлявся, вихаркнувши в повітря хмару червонястих кульок, захитався і повільно повалився вперед. Окіта спокійно відступив убік, дозволивши кремезному тілу впасти.

— Was fällt, das soll man auch noch stossen, — пролунав підсилений комунікатором голос фон Зіверса.

— Повертайтеся до виконання ваших обов’язків, командоре, — холодно відповів адмірал. — Наразі їх у вас чимало.

Мовчання людей контрастувало з безперервною симфонією сигналів НРІ. Було майже візуально помітно, як жах у їхніх думках бореться з вірою у славетного командувача. Адмірал неспішно повернувся у своє крісло, також поринувши у мовчанку. Він поставив меча між колін і оперся підборіддям на руків’я. Очі стрімко перескакували з одного масиву даних на інший. Ніхто з присутніх навіть гадки не мав, чим було нафаршироване його штучне тіло, які процеси відбувалися в ньому, коли він спостерігав за повідомленнями НРІ.

— Kumo no ko wo chirasu уо, — прошепотів він, але ніхто не почув цього шепоту.

Потужний струс досягнув капітанського містка, спричинивши бурхливий вир на стереограмах. Заколот, наче шторм, сягав свого піку — і адміральський місток, здається, наразі перебував в оці цього шторму.

Але вже зовсім скоро це мало змінитися.

XVI

Біль вкинув Бріджит у чорний колодязь небуття. І біль повернув її назад.

Вона отямилася з відчуттям, наче вогонь розливається по всьому її тілу. Спробувала закричати, але крик зупинило щось холодне й слизьке, яке заповнювало горлянку, занурюючись так глибоко, що навіть безперервні спазми нездатні були його виштовхнути. Розплющивши нарешті очі, Бріджит побачила лише низьку білу стелю. Спробувала підвести голову — широка еластична смуга натиснула на горлянку. Смикнулась — і відчула, що її зап’ястки та гомілки міцно приторочені до твердого, але слизького лежака. Єдине, на що вона була спроможна, це повернути голову набік і таким чином роздивитися плече і частину руки. Крізь шар закипілої крові на шкірі проступав складний візерунок неглибоких надрізів. А ще, праворуч від себе, за метр, не далі, Бріджит побачила Кассандру — так само роздягнену та вкриту численними порізами. Дівчина, здається, й досі була непритомна.

— Агов, дівко, — пошепки покликала Бріджит. — Чуєш мене? Прокидайся!

Та не відповіла — навіть не ворухнулася. Але сердитися чи жалкувати з цього приводу не довелося. Десь за межею поля зору просичали, прочиняючись, двері відсіку і почулося розмірене клацання магнітних підошов.

— Доброго ранку, красуне! Чи добре тобі спалося?

Від звуків цього голосу нудота знову підкотила до горла. Вона підсвідомо смикнулася, але ремні тримали міцно.

— Ш-ш-ш… — тонка долоня лягла на чоло, погладивши волосся майже з материнською турботою. — Полоняночко ти моя… куди ж ти від мене тікати надумала?

Іва Боген схилилася над обличчям Бріджит. Її біло-синій однострій був пропалений і вкритий чорними плямами гару, на обпеченому обличчі порепалася шкіра, вщент вигоріли брови та вії, посмалилося волосся. Притому вона наче не відчувала болю, що мав зараз страшенно їй дошкуляти.

Темне провалля все ще розділяло теперішнє Бріджит О’Шонессі та момент поцілунку Іви Боген. У тому проваллі змішалися химерні обриси людей та чудовиськ, а свідомість Брідж була наче кротячою норою, довгою та заплутаною. Норою, що єднала дві різні точки простору-часу. В лабіринті власного розуму чаїлися істоти з потойбіччя, почвари, що радше були спогадом про самих себе, рефлексією запаленої свідомості Брідж, відгуком на сигнал, що якимось дивом потрапив до неї з місця, недосяжного в жодний спосіб. Саме ці примари дозволили їй втекти, атакували і майже вбили Боген.

І саме на них ти полювала, чи не так? Вогняні видіння Брідж — то вони народжували їх, вони катували її — а Боген жадала їх використати.

— Але чому? — несвідомо промовила Бріджит. — Як вони дістались до мене? Я ж була чистою, мала бути… Мене перевіряли, багато разів перевіряли… Як ся скверна проросла в мені?

— Бо ти одна з нас, — лагідно промуркотіла Іва. — Хоч і народилася на Террі, все одно ти — наша.

— Ні, сього не може, не має бути, — мотнула головою Брідж. — Моя Батьківщина — Благословенний край Каппадокія. Я не можу… скверна…

— Немає жодної скверни. В дарах кожного з богів рівною мірою поєднані благословення та прокляття. Хтось мав стати провідником — і ним стала ти. Хто ми такі, щоб намагатися пояснити вибір Потойбічних богів? Ґаґантоа звеличив людство та подарував йому перемогу над дітьми Н’ярлатотепа, що колись ув’язнили його. Але його сила також не безмежна й має свою ціну. Поглянь, чого ви досягли, де опинилися. Хіба про таке ви мріяли, вирушаючи до інших планет? Про війну, яка триватиме вічність? Про суворість та аскетизм для всіх і приховане сибаритство та гедонізм для обраних? Навіщо вам знадобилися Місяць вкупі з Марсом, коли Земля годувала б вас, навіть коли вас стало втричі більше? І яке майбутнє ви подарували нашим пращурам, засновуючи підземне місто Дерінкує? Якби не мі-го, ми б вимерли, виродилися в нежиттєздатних калік і згинули без сліду. Таку долю ви, люди, готували нам? А тепер вдаєте, що «звільнили» нас?

— А ви хіба не люди? — спитала Бріджит.

— Люди? — пирхнула Іва. — А ти бодай раз бачила напівкровку? Дитину терранина і марсіанки? Щоб виносити таке дитя, мені знадобилося шість з дев’яти місяців провести прикутою до лікарняного ліжка, під’єднаній до купи підживлювачів, стимуляторів та нейтралізаторів. І молитися потойбічним, щоб пологи мене не вбили! І щоб дитина, яка народиться від мене, не була виродком, непристосованим для нормального життя на жодній з планет. В утробі терранки марсіанське сім’я взагалі гине — дитину просто чавить надмірним тиском ще до того, як вона встигає сформуватися до бластули.

Вона взяла обличчя Бріджит у свої долоні. Та спробувала випручатися — марно.

— Ба більше, — вела далі Боген. — Ми різні, бо віруємо в різних богів. Навіть ті з нас, хто не визнає цього, хто бажає залишатися сліпим. Ти колись чула про сліпобачення? Це ментальна хвороба, коли очі відмовляють, але мозок не приймає цього. І хворий вірить, щиро вірить, що він насправді бачить. Так і вони — бачать картинки, створені власною уявою. Але вони жодним чином не стосуються реальності.

— Якби не сі ремінці, я б тобі теж показала кілька картинок, любистку, — просичала Брідж. Черговою різкою переміною слабкість та апатія покинули її, поступившись місцем люті. Власне безсилля, підсилене знущаннями культистки, розбуркало жінку.

— Та годі, годі тобі, — похитала головою Іва. — Не гнівайся, моя полоняночко… Скоро все скінчиться.

— Навіщо я тобі… — Брідж знову рвонулася, перетиснувши собі горлянку так, що зайшлася болючим кашлем.

— Я не казала, що ти мені потрібна. Мені чи будь-кому іншому. Ти — лише посудина, як і всі інші.

— Брешеш! Я знаю, чого тобі треба. Тобі кортить дістати те, що в мене в голові. Полум’я і циндра, що я їх бачила ще до того, як усе розпочалося! Се ти провокувала мене на втечу, напала на інспекторів, аби тільки захопити мене…

— Ні. Ти сама виплеснула все це. Це ти вбила інспекторів, а до того — живцем спалила Вукміра…

— Ти брешеш! Брешеш!

— Ні. Я б і не втручалася, якби не помітила на тобі печатки Катуджі. Але я помилилася. Я очікувала свідомого спільника, а не сліпої маріонетки. Твоя справжня вартість значно менша, ніж я собі намріяла… Шкода, полоняночко, — вона схилилася нижче. — Я теж тебе хотіла.

Вона розпрямилася й відступила, Брідж більше не могла її бачити. Заклацали кроки, відгукнувся на її дотик інтерфейс невидимої для Брідж машини. І, наче відгукнувшись на цю команду, розімкнулися ремні, що тримали полонянок.

Кассандра застогнала, повертаючись до тями.

— Гаразд, — почувся голос Боген. — Час із цим закінчувати.

Бріджит обережно підвела голову. Іва стояла спиною до неї, уважно викреслюючи асиметричні знаки на сенсорі терміналу. Бріджит упізнала їх — навіть напівзакриті спиною Боген. Достатньо грубі й водночас достатньо потужні. Масова технологія не передбачає унікальності, але частіш за все буває складнішою та витонченішою за штучну роботу, авжеж. Тому стародавні символи завжди легко впізнати — вони завжди унікальні. І завжди примітивні, бо зазвичай відтворює їх нездара. Божевільний нездара.

Кассандра знову застогнала. Потім заворушилася.

— Тихіше, тихіше… — проворкотіла Іва, обертаючись…

І Бріджит, раптово усвідомивши, що все вирішується саме зараз, підхопилася й стрибнула на Іву. Штучна гравітація не сприяє стрімким ривкам. Іва помітила О’Шоннесі, встигла розвернутися… але не ухилитися. Вони вчепилися одна в одну, пальці зімкнулися на шиях. З хрипінням Іва повалилася спиною на термінал, не втримавши рівноваги. Підошви тримали її на палубі, але тонке, сухорляве тіло хилиталося, наче бадилина. Брідж притиснула її до сенсора, щосили натискаючи передпліччям на горло супротивниці. Боген хрипіла, намагаючись великими пальцями зламати Бріджит гортань, але та відчайдушно мотала головою, не дозволяючи вхопитися як слід. Та раптом пальці Іви розтиснулися, руки безсило впали, спротив майже припинився. Губи Бріджит розтягнулися в переможній посмішці…

Наступної секунди пролунав постріл.

XVII

«…чотири сектори втрачено повністю. Дані щодо екіпажу недостовірні. Немає можливості визначити точну кількість заколотників і тих, хто до них приєднався… Порушення живлення в секторах вісім, дев’ять, одинадцять. Порушення в роботі систем штучного клімату в секторах чотири, п’ять, сім, вісім, дев’ять, одинадцять, тринадцять; вади системи життєзабезпечення в секторах сім, дев’ять, одинадцять. Радіаційна небезпека в секторі тринадцять…»

Адмірал обробляв багатоканальний потік інформації, не встигаючи навіть усвідомлювати окремих її частин. Ця вогняна феєрія переповнювала його синтетичний мозок, але він не відчував жодного дискомфорту. Пропускати крізь себе великі масиви даних досить довго було його головним обов’язком — у ті часи, коли він, власне, і був лише мозком, ретельно переорієнтованим з підтримки більшості базових функцій людського тіла на функції іншого… тіла. Якого він насправді ніколи по-справжньому не відчував. Його існування було лише самотнім плаванням у безкінечній темряві, сповненій сенсорної депривації — бо він просто не мав чим бачити, слухати, торкатися. Весь його всесвіт, цілком позбавлений будь-якої людськості, особистості, був лише потоком даних, що проходив крізь нього. Єдиним вкрапленням були швидкоплинні візити родичів, потрібні, щоб зберегти себе у цьому безособовому всесвіті. Вони були нетривалі й нечасті, і більшість він забував швидше, ніж випадала нагода згадати їх з наступним призначеним родичем. Єдиним винятком була остання — Діманта… Вона єдина слухала його із захопленням та задоволенням, аналізувала й дискутувала… І навіть з нею, з її частими візитами, він не міг сказати, скільки часу він провів у такому стані. Потік інформації не має часових орієнтирів.

А потім його повернули. Знайшли й повернули. Так закінчилося друге життя того, кого в третьому назвали Окіта Содзі.

Він відродився на Марсі, але хрещення мав пройти на Землі — червона планета не мала вівтаря, досить високого для такої честі. Його біологічний мозок перебрали клітину за клітиною, поступово замінюючи їх надпровідниками із синтмолекулярного срібла, клонованими епігенетично модифікованими нейронами та біоінженерними ефекторами з мономолекулярних карбонових алотропів. Здається, проектна група, що переробляла його, навіть влаштувала своєрідний тоталізатор, вирішуючи прадавній філософський парадокс цілісності розуму: якщо дискретно замінювати органічний мозок штучним, коли зникне стара особистість і з’явиться нова? Коли відбудеться повне очищення та чи відбудеться взагалі — або ж натомість забруднення перекинеться на нові елементи?

Содзі не знав, які висновки зробила група. Але напевне знав, що стара особистість не вмерла і не відокремилася від нього. Просто вона стала незначущою, відійшла назад, у сутінки… туди, де вже перебувала інша, ще старіша.

Три народження для того, хто нині був Окіто Содзі, не дорівнювали двом смертям.

Третє його життя було непоганим. Не кращим за попередні, радше… іншим. Командиром ланки штурмовиків він спостерігав за виверженням кріовулканів Церери, що ховали у шлейфі крижаних газів спалені на порох рештки чужих поселень, сяйво холодної плазми, що поглинало транспортні човни мі-го, останніх, які намагалися покинути поселення в астероїдному поясі. З капітанського містка очима своїх пілотів він бачив світанок у кислотних хмарах Венери, коли ті полювали на Вогняних вампірів Катуджі. Але тепер настав час йому… відступити, бо мало розпочинатися четверте життя. Запліднення відбулося двадцять шість років тому — і нарешті настав час пологів.

У другому житті він не мав імені. Натомість мав ідентифікатор, що складався з восьмисот дев’ятнадцяти кубітів, адресу операційного вузла в загальній системі зберігання та обробки. Точна комбінація квантових даних, що дозволяла миттєво та безпомилково виділяти його серед тисяч інших. Він пам’ятав ім’я з першого життя, але його не пам’ятали ті, хто пробудив його. Він мав стати легендою, а легенда повинна мати ім’я-символ, яке знатимуть усі. Пілот-винищувач Секі Юкіо був відомий у Старій Імперії, але нова, що постала з пробудженням Ґаґантхоа, не зберегла тієї слави. Мі-го так старанно видаляли будь-які згадки про Війну тисячі демонів, наче не вони її виграли. І тому в третьому житті він став Окіто Содзі, що було одним з небагатьох імен Дзіпанґу, які таки дійшли до людства крізь морок Темних віків. Відомостей про нього лишилося небагато, але це було неважливо — публічна біографія визволеного героя була такою ж штучною, як і тіло-носій.

То був великий ризик, але й велика спокуса: на Марсі було знайдено єдину людину — сучасника Старої Імперії. Мозок, що перебував у рабстві мі-го більше тисячі років, герой давньої війни, трагічної та славетної. Зробити з нього одноразовий інфопривід було б марнотратством. І Окіта Содзі став одним із наймасштабніших медіа-проектів Нової Імперії, символом визволення й символом боротьби. Численні перевірки, тести, випробування, поступовий перехід до практики, з картинки в реальність, повільне, але впевнене просування кар’єрними сходинками — все це зрештою привело його сюди, на адміральський місток «Сінано». Напевне, він міг би оцінити іронію того, що третє його життя так само пов’язане з цим кораблем, як і перше. Можна уявити, що він двічі пройшов той самий шлях — тільки різними особистостями. З тією лише відмінністю, що Секі Юкіо міг спостерігати, як це робить Окіта Содзі.

Якщо правильним є те, що інтелект людини є квантовим обчислювачем (бодай і не таким досконалим, як у сатурніанських кішок), то немає жодної перешкоди для існування декількох особистостей в одному розумі — навіть без використання варварського фізичного розділення органу на окремі частини. Елементи інтелекту існують в суперпозиції, щоразу редукуючись у визначений стан, що є оптимальним рішенням, яке відсікає мільярди заздалегідь неможливих альтернатив. Інтелект сатурніанської кішки запобігає колапсу і функціонує в суперпозиції, розподілено обробляючи інформацію в квантовому стані, створюючи стільки інтелект-одиниць, скільки потрібно. Певне, Содзі був максимальним наближенням, на яке здатна людина в напрямі сатурніанської кішки. Три його життя існували в одному носії — і одночасно були тим носієм. Секі Юкіо не вмирав, ба більше — він ніколи й на мікросекунду не втрачав контролю над своїм тілом. Усі троє жили в різних квантових станах, але в кожній реальності діяли синхронізовано, цілком усвідомлюючи існування одне одного. Реальності ж ці були достатньо близькими, щоб рішення в одній знаходили пряме відображення в інших.

Адмірал звівся на рівні, окинувши поглядом місток. Шерехатий обпліт руків’я трохи лоскотав долоню — приємне відчуття, на якому Содзі дозволив собі сфокусуватися, розуміючи, що вже незабаром буде позбавлений таких сенсорних вражень.

«Виконання аварійного протоколу 48 успішно розпочато, — повідомив НРІ в одному з блоків. — Розрахунковий час виконання — триста вісімдесят корабельних хвилин».

Адмірал задоволено кивнув цьому повідомленню — такий рідкісний для нього вияв зворотного зв’язку був адресований командору фон Зіверсу, хоч той навряд чи його бачив. Хай і несвідомо, але гросінженер допоки блискуче виконував свої обов’язки. Спротив капітана міг все ускладнити — той випадок, коли безтямна паніка ворога є небезпечнішою за холодний розсуд.

Попри всі зміни конструкції, виконані під особистим керівництвом адмірала Окіто, під час роботи рушія можна було відібрати лише певну частку енергії реактора. Досить велику, але все ж таки недостатню. Тепер, коли рушій було зупинено і процедура, попри всі безглузді руйнування, заподіяні заколотниками, розпочалася, лишилося зробити останній крок.

XVIII

Невідома сила відштовхнула Бріджит від Іви, м’яка через слабке тяжіння, але все одно нездоланна. В животі раптом стало нестерпно гаряче. Флоатуючи в холодному повітрі медичного відсіку, вона з майже дитячим здивуванням роздивлялася блискучий червоний пухир, що виростав у неї трохи вище талії. Під власною вагою той повільно опускався нижче, розтікаючись закривавленою шкірою, чіпляючись за порізи та зашкарублі патьоки. Окремі крихітні сфери зривалися і плавали у повітрі.

Боген тримала в руці пістолет — банальний, простий низькоімпульсник, яким озброювали ФБшників. Це було навіть огидно — уникнути ритуальних жертвоприношень і заборонених окультних практик лише для того, щоб отримати пінометалеву болванку в черево. Вона навіть не мала пробити комбінезона, ба більше — шкіри та м’язів. Зупинити, відкинути і при цьому не пошкодити корабельних пристроїв та комунікації… Але виявилося, що впритул та на голе тіло нелетальні набої легко можуть перетворитися на летальні.

Назовні почувся тупіт і відлуння стривожених голосів. З шипінням прочинилися двері, і троє чи четверо вбігли до відсіку — неозброєні матроси, всі, судячи зі зросту та статури, марсіяни. Боген одним лише поглядом змусила їх зупинитися й завмерти. Тонкі, високі постаті тінями відступили до переділок і мовчки там заклякли. Бріджит кутиком ока роздивилася їх. Двоє розфарбували собі щоки білою фарбою — здається, намагалися імітувати якісь окультні символи, але вочевидь безтямно і невдало. Один мав великого пневматичного ключа, який, мабуть, збирався використовувати як довбню. Під час інструктажів про ефективність ударної зброї в штучній гравітації він, певне, куняв.

— От дивлюсь я зараз на тебе і загадуюсь над питанням, — раптом хрипко промовила Іва. — А що як ти мала стати носійкою? Однією з обраних? Чи не покарають мене за твоє вбивство? Що мені буде, якщо ти судилася для самого Фатаґви? Ні, в безодню це! — вона слабко посміхнулася. — Я вже достатньо заплатила. Майло, мій Майло! Дитя смерті й страждання, не такої долі я бажала тобі… Від народження печатка потойбічних богів лежала на тобі, чому ж тебе оминув їхній погляд?

Повільно спустившись на палубу, Брідж вхопилася за край ліжка, ледь притомна від слабкості, що пекучими струмками розтікалася тілом. Вона підсвідомо потягнулася долонею до рани, але зупинилася, не наважившись торкнутись того згустку рубінового желе, що в такт диханню тріпотів на її животі.

— А чи не ти сама, тупа хвойдо, поклала його на жертовний вівтар, щоб тепер ремствувати? — скривилася вона. Кожне слово вогнем відлунювало в нутрощах, але біль допоміг додати голосу зневаги.

Боген завмерла, наче слова Брідж стали ляпасом, що зупинив істерику.

— То ти вважаєш усіх нас, хто повстав проти імперії, лише жертвами? Гадаєш, що ми добровільно готові приректи себе на мученицьку смерть, аби… аби… чорна безодня, я не можу навіть придумати, що таке можна пообіцяти, щоб змусити людину піти на смерть!

Вона озирнулася на своїх спільників, наче запрошуючи їх оцінити жарт. Ті заусміхалися, один щось прошепотів іншому, той коротко реготнув. Бріджит мовчки спостерігала за всім цим. Під час навчання їм розповідали про такий тип психологічного захисту. «Не смерть, а сила»… Еге, точно. Краще поберегти сили.

— Майло від народження був відмічений, — вела далі Іва. — Ти сама це побачила. Червона смерть мала б забрати його ще до народження — а разом із ним і мене, бо важкувато жити з гниючим мерцем в утробі, чи не так? Добре, що моя мати знали, що робити. Вони ледь не задушили мене, коли я з’явилася вдома вагітною, але… але коли постало питання, якою ціною можна врятувати мене й дитину, вони не зволікали. Час довів, що її вибір був правильним — бо ніколи потім я не відчувала каяття чи суму за батьком. Стара відьма знала, що робила — порятунок моєї кар’єри був лише приводом діяти. Коли Майло народився, він уже був обіцяний потойбічним богам. А потім, спромігшись влаштувати його на «Сінано», я довела, що він був не тільки вірним, як тисячі інших, але й обраним. Тим, ким усе мало розпочатися…

Бріджит відчула позив нудоти, настільки раптовий та потужний, що не спромоглася його стримати. Рот наповнився гіркотою. Вона сплюнула, побачивши брудно-червону нитку, що потяглася від її губ.

— Як на мене, — вишкіривши потемнілі від крові зуби в химерній подобі посмішки, мовила вона, — це все ще жертва. Твоя жертва богам, які до того самі ж тебе й покарали.

Матроси заворушилися, почулося невдоволене бурмотіння, радше схоже на глухе гарчання. Але Боген лишилася спокійною.

— Він не жертва, — заперечливо похитала вона головою. — Як і жоден з нас. Хвороба, яку відвела мати, не тільки не вбила його. Вона зробила його міцнішим. Загартувала, готуючи до справжньої долі. Майло мав стати вмістилищем для богоподібної істоти. Але… але його не обрали. Вогняний пройшов крізь мого сина, не затримавшись, лише спалив своїм доторком. В інших вимірах, інших законах. Тепер мій Майло живий і неживий водночас. Його стан — лише відлуння вогняної смерті, яку вампір дарував йому в іншому, граничному всесвіті. Він став циндрою — першим на цьому кораблі.

— Це саме те, що ти отримуєш, коли служиш ворогам…

Велика червона куля відірвалася від живота Брідж і, повільно спланувавши, розтеклася палубою.

— Він мав стати якорем, що утримуватиме Вогняного вампіра в цьому струнному ландшафті. Обраним! Благословенним! І, знаєш, моя понівечена лялечко, я гадаю, що це сталося через тебе. Ти здалася їм принаднішою оболонкою. Саме тому його не обрали…

Боген знов навела зброю на Бріджит. Просто межи очі. Її спільники, знепокоєні, заворушилися.

— Пані, вона вже підготовлена до жертвоприношення! — вигукнув один. — Нові сили нам зараз конче потрібні, гальмування імпульсу вже розпочалося, коли буде скинуто швидкість, слід чекати абордажу… Ми маємо…

— Заціпся, — відрізала Боген холодно. — Не тобі, хробаку, визначати плани. До того ж… вона так чи інак сама здохне за кілька годин. Ця посудина… вже тріснула. Навіть циндра вийде кволою.

— Але ж, пані…

— Заціпся! — вона розвернула зброю на нього.

У вухах Брідж немов лунав велетенський дзвін, перед очима все пливло, а вогонь у череві, здавалося, от-от спалить усі нутрощі, залишивши по собі тільки чорний стовп хребта. Кутиком ока вона бачила, що Касандра, і досі непритомна, вся напружилася і наче вслухається в щось. Від шкіри дівчини в холодному приміщенні здіймалася пара. Так само як і від самої Бріджит, як вона з подивом помітила.

Час уповільнився. Не фігурально, через суб’єктивне сприйняття, ні. Він розтягнувся, наче відсік раптом опинився в гравітаційному колодязі. Звуки зникли, ніби опинившись за межами якогось невидимого кокона. Натомість вона почула дещо інше — те, що чув мисливець Тольґа, те, що поглинало його і водночас насичувало силою.

Те, що він звав Піснею. Субстанція незліченної кількості вимірів, що її намагався незграбно і спрощено передати в двомірному просторі невідомий автор Богенівського записника.

Бріджит випросталася і зробила крок уперед.

XIX

У своєму командному вузлі, більше схожому на машинну залу, на кшталт серверної, командор фон Зіверс міг би здатися авангардистською інсталяцією. В центрі вібруючої, мерехтливої мішанини приладів та терміналів він стояв нерухомий і оголений, з відкритими панелями на грудях і спині, руках та навіть черепі. Численні волокна єднали його з робочими консолями, перетягнуті пластиковими стрічками оберемки тонких кабелів підходили до конекторів, а потім розходилися до обчислювальних блоків. Долоні розкинутих руною Тейваз рук розпадалися на сегменти, з яких тентаклями відходили десятки мікроманіпуляторів, і кожен був з’єднаний з якимось елементом керування на терміналах та приладах. Сиґіли на біополімерній плоті пульсували в етерно-магнітному полі, немов збурення у грозовій хмарі, прадавні печатки відлунювали у вирах квантового коду. Наче павук у багатовимірному мереживі з матерії та інформації, Вольфрам фон Зіверс реагував на кожний, навіть ледь відчутний, її сигнал. Жодної візуальної чи звукової інформації тут не виводилося — для гросінженера це було зайвим архаїзмом.

Нарешті він ледь-ледь здригнувся, ніби щось потурбувало його уві сні.

— Stultus caeca dei! — прошепотів, майже не розтулюючи губ. Почувши цю лайку, більшість матросів та офіцерів «Сінано» вжахнулися б, бо навіть і без заборон СОІ згадувати цього бога боялися і вважали за дуже поганий знак. Зіверс не боявся. Він не сумнівався в силах Азатота і здатності його будь-кого торкнутися своїм божевіллям, навіть крізь світи, імовірні та неймовірні, але боятися його все ж не бачив сенсу. Бо навіть пряме втручання сліпого бога-недоумка могло хіба що поліпшити його теперішній стан.

Процедура корегування курсів нарешті розпочалася, хоча Зіверс мав підстави підозрювати, що йому дозволили її розпочати. Тепер він відчайдушно намагався відновити контроль над енергетичними системами корабля, відсилаючи команду за командою, випускаючи мережевих хробаків, блокуючи системи несанкціонованого доступу, обмежуючи повноваження ініційованих заколотниками команд… Марнотратство, на яке він ішов, аби тільки виграти час, потрібний для того, щоб розібратися зі схемою, збудованою культом.

Саме через це він і лаявся так брудно. «Сінано» був старим кораблем. Старим настільки, що насправді чіткого розуміння систем, які функціонували в його нутрощах, не мав ніхто. Корабель переробляли і модернізували, але то були локальні роботи, часто безсистемні, що не враховували попередніх і не залишали точних відомостей наступним. Щодо капітальної модернізації — орбітальних платформ, здатних приймати й втримувати корабель, поки його перебиратимуть від центральної осі до верхівок зовнішніх надбудов, то про неї навіть не йшлося. У професійному середовищі й досі поширювалися плітки про те, як саме Стара Імперія будувала такі кораблі як «Сінано». Звичайно, пересічників спантеличувала вага нового корабля, майже половину якої становила, власне, чорна діра в реакторі. Зіверс про це добре знав — розібратися в тих плітках і було для нього стимулом домогтися призначення на «Щасливого Журавля». Нові «матки» мали принципово модифіковану конструкцію: їх збирали з окремих модулів, що їх будували частково на Землі, а частково — на орбітальних платформах. «Щасливий Журавель» був цілком іншим — його сектори начебто були збудовані на суцільному каркасі, який, імовірно, конструювали саме на орбіті, а кількість перебудов взагалі не піддавалася оцінці та систематизації. Та ніхто, власне кажучи, і не прагнув цього. Постійна потреба в материнських кораблях не дозволяла надовго виводити з експлуатації славетного ветерана флоту. І тому корабель від моменту повернення залишався анахронічним лабіринтом технологій, повним хибних ходів та глухих кутів, з часом стаючи лише складнішим та заплутанішим. Цим і скористався культ. Вибудувавши на казнокрадстві та розгалуженій імперській бюрократії складну схему, вони імперським коштом збудували власні комунікації, прокладаючи їх у темряві найвіддаленіших закутків «Журавля», переорієнтовуючи та активуючи давно ніким не використовувані системи. Навіть зараз, усвідомлюючи існування такої масштабної перебудови, відстежувати окремі її елементи було вкрай важко — бо існували місця, повністю виведені за межі розподіленої системи керування, тож їх можна було побачити тільки на власні очі.

Але загалом картина вже набула чіткості та завершеності. З усього виходило, що заколот був результатом тривалого і вдалого планування, і це дозволило розбити його на окремі максимально дрібні етапи, з яких поступово складалася піраміда. Піраміда, яка мала вести на самісіньку верхівку. Можливо, навіть до капітана Декарта. Чи не тому адмірал убив його, бо дізнався про зраду? Чи навпаки — сам адмірал був зрадником і розправа над вірним Імперії Декартом була його фінальним внеском у заколот?

Зіверс облишив марні міркування, повертаючись до нагальної роботи. Допомогти абордажу ескортних кораблів він не міг — принаймні не так, щоб ця допомога суттєво на щось вплинула. Зупинити реактор також не вийде — контур відведення або не працював, або був відрізаний від загальної мережі, а стискання чорної діри до діри Планка призведе до вибуху, що цілком поглине у собі корабель, якщо не відвести надлишку енергії.

Наступний пункт походу — база на Церері, але там просто немає сил, здатних зупинити материнський корабель, навіть якщо власний ескорт приєднається до захисників. І навряд чи Церера є кінцевою метою заколоту: ця база стратегічно важлива для Імперії, але не самодостатня. Довго втримувати її просто неможливо — через жорсткі умови, постійне населення там було «ляльками» — мізками злочинців в штучних тілах. Вочевидь, заколотники рухатимуться далі — до Юпітера, а точніше — до опорної бази Імперії на Ганімеді. Зіверс не був стратегом, але розумів, що сам по собі «Сінано» не здатен зняти блокади Сатурна, проте, вдаривши по Ганімеду, може значно ускладнити її забезпечення. У такому крокові було мало сенсу, але якщо ворог запланував зняти блокаду…

У будь-якому разі для втілення своїх задумів після виходу з поясу астероїдів заколотники мають знову перейти на сингулярний рушій. Атож, Зіверсу треба запобігти цьому.

Пошук ефективного контрзаходу зайняв чимало часу, але Зіверс, повністю розчинившись у корабельних системах, не відчував його плину. Він занурився у нутрощі корабля так глибоко, як тільки міг, ковзав найтемнішими його закутками, куди тільки міг дотягтися. Він відчував «Сінано» як ніколи раніше, до найдрібніших деталей, розумів глибинні процеси, що відбувалися в ньому. Коли рішення було знайдено, Зіверс чудово усвідомлював, що воно було єдиним можливим — немов сам корабель підказав його. Але від того воно не ставало менш божевільним.

Але перш за все гросінженеру була потрібна людина. Лояліст, який би певний (бажано тривалий) час перебував достатньо близько до ядра НРІ. У секторі, що майже повністю контролювали заколотники. Ширяючи трьома десятками проекцій у скаламученому етеро-магнітному полі корабля, професор вивчав доступні варіанти — матриці даних, за кожною з яких десь у просторі-часі існувала людина. Він бачив її розтягнутою і мультиплікованою, розбитою асиметричним графом під впливом імовірних подій. Він звик саме так бачити людей — просте чотиривимірне зображення через «традиційні» органи чуття було для нього занадто примітизованим, навіть доповнене мережею. Тільки сприйняття через код задовольняло Вольфрама фон Зіверса.

Обмеженість вибору дратувала — сектор і справді було втрачено для лоялістів. Два загони космопіхів, трійка і четвірка, відрізані через аварію на монорейці, блукали переходами, намагаючись знайти шлях до іншого сектору, їхні шанси на виживання Зіверс оцінював як наднизькі, до того ж вони конче прагнули залишити сектор, на що мали досить непогані шанси. Але були ще окульт-технік Кассандра Зервас та інспекторка Бріджит О’Шонессі. Останню, з деяким подивом, Зіверс упізнав. Він зустрічався з нею на початку заколоту, близько дев’яти годин тому. Це була іронія на межі сарказму — довірити боротьбу з ворогом тій, хто провалив її ще на початку. Хоча який, у ім’я порожнечі, початок? Розпочалося все на Марсі, чи навіть ще раніше… Скоріш, Зіверса гризла прихована злість на СОІ та інші споріднені служби, яких в імперії розвелося надто вже багато і які мали стежити за ходом модернізації, пильнувати, виявляти найменші відхилення…

Зіверс струснув головою, відганяючи марні нарікання. Підключився до машинного інтерфейсу медвідсіку, дочекався зручного моменту — і звільнив обох жінок. О’Шонессі була приорітетним варіантом, але матриця жінки мала декілька серйозних (навіть парадоксальних) провалів, пояснити які виходячи з наявних даних Зіверсу не вдалося. Та попри це ментальні індекси, імовірна виживаність та адаптивність до прямого програмування інквізиторки були майже ідеальними для задуму гросінженера.

Сприятливі факти проіснували вісім з половиною секунд. Після того жінка була серйозно поранена і перебувала в одному відсіку з чотирма культистами. Але не це збентежило гросінженера. У просторі-часі медвідсіку утворювався енергетичний вир…

Серія гальмівних імпульсів уповільнювала рух корабля, готуючи його до переходу на «Оріон». Ескорт завершував маневрування. Емітери гравімагнітного поля, що передавали імпульс кораблям ескорту, мали бути відключені за дев’ять хвилин, і подальше маневрування — найбільш критичне в умовах аварійного гальмування — вони мали прораховувати і робити цілком самостійно.

Адмірал Окіта наказав силам космопіхоти припинити оборону пускових палуб. Власне, на той момент це вже була навіть не оборона — скоріш спроба затримати невпинне просування супротивника і не дати оточити себе. Тепер за наказом адмірала піхота групувалася, встановлюючи периметр навколо командного сектору. Близько тридцяти відсотків піхотних загонів лишилися відрізаними від основних сил. Незворотні втрати КП становили двадцять три відсотки. Втрати серед екіпажу оцінювалися приблизно в тридцять три відсотки. І загалом ще двадцять (піхота, матроси та офіцерський склад) приєдналися до заколоту.

Неконтрольовані витрати енергії з моменту зупинки рушія продовжували збільшуватися попри відчайдушні зусилля гросінженера та технічної служби. Разом із тим на борту з’являлися все нові прибульці. На момент відключення гравімагнітних полів на облавку «Сінано» було вже п’ятеро Вогняних вампірів. Чотири Місячні потвори, яких «Сінано» транспортував на Ганімед, також звільнилися — певне, не без допомоги заколотників, хоча достовірних даних про це не було. Перші крила малих апаратів уже злетіли і взяли курс на «Тікуму», головний крейсер ескорту.

Час настав.

Бріджит О’Шонессі зробила крок назустріч пострілу. Дев’ятиміліметровий циліндр металізованого пінополімеру в хмарці інертного газу вилетів із дула пістолета. Цей рух, що його не могло вловити людське око, здавався Бріджит скляно-чітким, наче абсолютно статична картинка. Жінка дозволила кулі пройти крізь себе, після чого обернулася до культистів, які, здавалося, несамовито репетували. Попри вирячені очі й перекошені обличчя, їхні голоси не могли пронизати тиші, що, мов тонке мереживо, огортала жінку. Її погляд ковзнув по силуетах, але замість них вона побачила лише вугілля та попіл, що якимось дивом зберігали форму людських тіл. Вона знов розвернулася до Іви.

Постать марсіянки, подібна до міражу, тріпотіла і змінювалась. Крізь неї можна було розгледіти щось потойбічне, схоже на живий згусток полум’я. Його ефемерні мацаки звивались і перепліталися, проходячи крізь тіло Іви, але вона сього не відчувала. Тоді Бріджит простягла до неї руки, дозволивши тим мацакам обвити свої зап’ястки. Маленькі пащеки загрозливо шипіли на неї, їхні роздратовані голоси зливалися в дисонансний хор… але нестерпний спопеляючий жар був неймовірно приємним — це вперше вона відчувала справжнє задоволення від болю, плотське, сексуальне. Її стегна звело судомою, між ними стало вогко й тепло, м’язи живота конвульсивно скоротилися.

Вампір вийшов з Іви, огорнувши її й зануривши в себе. Вампір перетворився на Іву.

Бріджит обійняла істоту, затамувавши подих від її краси та довершеності. Пісня лунала так голосно, що вона уже не чула нічого іншого. Все, що зараз було навколо неї, стало тією піснею. Вона була Бріджит О’Шонессі, вона була Іва Боген, вона була мисливець Тольґа, якого вбив різьбяр Яхцзи; який вбив різьбяра Яхцзи. Який позбувся ока й отримав замість нього чорний камінь, камінь, що бачив порожнечу. Простір і час втратили свою абсолютність — розпалися на вируючі поля, на яких, наче шумовиння під час шторму, виникали краплі найменших часток. Безкінечна порожнеча, що є мультивсесвітом…

Адмірал Окіта Содзі завершував своє третє життя. Синтетичне тіло, довершений зразок окультних технологій людства, нецілісна свідомість, ще довершеніший продукт технології мі-го — все це мало стати фундацією для життя набагато складнішого й заплутанішого. Повільно він відірвався від підлоги — і водночас панічні повідомлення про вторгнення на адміральський місток заполонили командний центр. НРІ заворушився. Навіть його притлумлена сутність відчула цю зміну. Горизонт подій окреслив невидиму для ока сферу навколо синтетичного тіла Окіти. Потужне вивільнення енергії перетворило навколишні пристрої на вир плазми, що акреаційним диском закрутився навколо палаючої холодним блакитним вогнем сфери. Всотуючи плазму, сфера вибухала неймовірними сплесками енергії, руйнуючи і знищуючи все навколо. Коли аварійні системи врешті заблокували місток, він уже перетворився на справжнє пекло.

Професор Вольфрам фон Зіверс з жахом спостерігав, як попеліє у вогні його надія врятувати «Сінано». Сенсори божеволіли, демонструючи процес квантового поєднання двох істот, що існували в різних всесвітах. Зіверс уже мав нагоду спостерігати появу Вогняного вампіра на «Сінано» — але цього разу він бачив процес у реальному часі й з максимальної кількості джерел. І ще — він уже почав діяти, намагаючись врятувати Бріджит.

Катастрофічний сплеск енергії на адміральському містку відвернув увагу гросінженера. Вражений, він спостерігав, як останній елемент мозаїки стає на місце. Більш ніж на три секунди «Сінано» лишився повністю без енергії. Ці три секунди — 3401 мілісекунду — Зіверс перебував у стані сенсорної депривації. Коли все минулося, у медичному відсіку одинадцятого сектору живою він побачив тільки Кассандру. Троє культистів закипіли і вибухнули, залишивши по собі криваві плями та почорнілі рештки.

Ані Іви Боген, ані Бріджит О’Шонессі у відсіку не було.

138 GES

- Кідонійський сфінкс -

I

Черговий вибух, глухий і віддалений, від якого здригнулася стеля, змусив Діманту несамохіть втягти голову в плечі. Мереживо дрібних розколин розбіглося склепінням, світильники замиготіли. За мить знову гримнуло — цього разу наче тихіше, але… Зіщулена, Діманта з усіх сил замружилася, намагаючись втримати сльози. Дарма… в очах запекло, повіки затріпотіли, і ось уже гарячі струмочки покотилися щоками. Постала тиша здавалася важким тягарем, що тиснув на плечі.

Глибоко вдихнувши, дівчина випросталася. Розплющивши очі, закліпала, рішуче витерла щоки. Потім довго, декілька секунд, дивилася на червоні розводи на долоні. Нівроку! Вона має встигнути. Має.

Зала, якою вона йшла, простора й продовгувата, тягнулася майже на сотню кроків уперед, завширшки ж ледь сягаючи двадцяти. Високі стелажі з гексагональними шухлядами, схожими на бджолині стільники, тільки червоного, матово-металевого відтінку, поставали чотирма рядами обабіч центрального проходу. Довгі жмути кабелів здіймалися від них до стелі, зникаючи в отворах кабельних каналів. Плутані низки асемічних символів тьмяно фосфорували на лискучих товстих жилах. Чимала кількість шестикутних шухлядок була прочинена чи, радше, вибита. Густа, жирна рідина виливалася з них на підлогу, безбарвно-бліді відростки контакторів звисали, наче вивернуті тельбухи. Було й дещо інше, щось слизьке, розчавлене, сіро-червоне…

Знову прогуркотів вибух — уже зовсім близько. Порох та дрібні скалки посипалися зі стелі, але тепер, здається, крім вибуху було чути й інші звуки — моторошні, жахаючі. Діманта побігла, роззираючись навсібіч, намагаючись не пропустити потрібної позначки. Страх поступово, але впевнено поглинав її — вона боялася, що не встигне, боялася, що того, кого вона шукає, тут немає або ж його вже знайшли — інші, ті, хто вчинив цей погром. Майже перестрибнула тіло, що долілиць, хрестом розкинувши довгі тонкі руки, лежало в проході. Очі зафіксували потрібну низку символів, тіло зреагувало раніше мозку — дівчина різко загальмувала, підсковзнулася на залитій слизом підлозі, впала, замурзавшись тією жахливою рідиною, скрикнула, намагаючись водночас підвестись і стерти із себе той сіро-червоний бруд. Навколішки відповзла з центрального проходу, хапаючись за стелаж, звелася на ноги. Серце шалено калатало в грудях, дихання стало уривчастим, наче після довгого бігу.

І тоді знову почувся лемент. Несамовитий лемент конаючої істоти, від якого наче безліч тонких розжарених голок встромилося в мозок. Вуха заклало, щось тепле потекло з носа на верхню губу. Не дивлячись, Діманта витерла кров кулаком і рушила за вказівниками. Далі від головного проходу, там, де між стелажів ледь можна було протиснутися, руйнувань було менше. Діманта пройшла одним рядом, потім проходом звернула до іншого, врешті зупинившись біля потрібного гекса, зовні нічим не примітного. Обережно обмацала дверцята, немов кінчиками пальців намагаючись відчути те, що ховалося всередині. Потім квапливо зняла наплічник, розкрила його та дістала звідти сферу з тонкого обсидіану, оповиту бронзовими кільцями, рясно змереженими тонким, рухливим гравіруванням. На «полюсах» сфери були закріплені невеличкий генератор та прилад, призначення якого вона так і не збагнула — щось з біополімеру, тріпотливе й тепле, перевите тонкими судинами. Сфера була десь півметра в діаметрі, але не здавалася важкою. Діманта напівприсіла, притулившись спиною до сусіднього стелажа, і поклала сферу собі на коліна. Похапцем, плутаючись у застібках, дістала з внутрішньої кишені тонкий стилет в оксамитових піхвах. Оголила лезо, діючи з такою стриманою обережністю, немов це була вибухівка. Тримаючи його кінчиками пальців як стилос, вона провела вістрям по рунах одного з кілець, лишаючи м’яко фосфоруюче сяйво. Сфера ожила й стиха загуділа. Притримуючи її лівою рукою, наче приспану дитину, Діманта підвелася до шухляди, розпочавши й там проводити вістрям по символах, що довгими, сплутаними низками прикрашали дверцята.

Новий вибух пролунав так несподівано, що дівчина скрикнула й випустила з рук стилет. Тьмяні срібні іскри бризнули з-під вістря, обпікши кінчики пальців. Осліплена болем, з кривавими сльозами, що застували очі, Діманта останньої миті підхопила на льоту знаряддя, завмерши із ним, неспроможна навіть поворушитися від раптового вибуху адреналіну. Тяжко дихаючи, знов звелася до гекса і, вгамувавши тремтіння в руці, повела лінію далі. Сяючі символи під вістрям стилета химерно викривлялися, змінюючи форму, сплутуючись і розгортаючись — і врешті шухляда відгукнулась придушеним бурмотінням та вібрацією. Вони тривали довго — так довго, що Діманті вже почало здаватися, ніби вона припустилася якоїсь помилки. Але незабаром бурмотіння затихло, і з м’яким клацанням дверцята прочинилися. Відкинувши геть непотрібний вже стилет, дівчина почала поратися зі сферою. Та під її руками розкололася на дві половини, оголивши лискуче нутро. Діманта піднесла розкриту сферу до прочиненого гекса і, притиснувши її тілом до поверхні стелажа, обережно сягнула обома руками в отвір.

Страшенний гуркіт, що пролунав тієї миті, цього разу не затримав дівчини, хоча й затарахкало вже зовсім поряд, у цій залі. З важким стукотом посипалися на підлогу уламки масивної брами. В хмарі диму й пилу можна було роздивитися постать, що навіть віддалено не нагадувала людську: тонкі суглобисті лапи на кшталт павучих, масивне черево, маленька рухлива голова на довгій сегментованій шиї… Почвара завмерла на порозі, наче прислухаючись. Тиша запанувала в залі — лише приглушений тривожний гамір лунав десь вище гострокутного склепіння.

У цю мить Діманта зачинила сферу. Простір під шаром обсидіану повільно наповнився густим сріблястим слизом, в якому виднілося щось округле, трохи більше за два стиснуті кулаки. Біополімерний прилад тепер не просто вібрував, але ритмічно й потужно пульсував, генератор ледь чутно сичав. Діманта запакувала сферу в наплічник і якомога тихіше рушила між рядами в напрямку виходу. Вона чула істоту, що блукала залою. Чула її важкі кроки. Обережно визирнула з-за рогу…

Перш ніж Діманта спромоглася роздивитися його, чудовисько з неймовірною спритністю стрибнуло до неї. Дівчина відсахнулася, побігла між рядами. Арахнід приземлився на вершечок стелажів і помчав за нею, маневруючи між жмутами кабелів. Гекси скрипіли й хиталися під його вагою, щось падало за спиною дівчини, та вона не озиралася. Холодний жах, що майже паралізував її ще хвилину тому, нині цілком розчинився. Думки, немов розпечені жаринки, роїлися в голові: з цієї зали був лише один вихід, і зараз вона біжить від нього. Треба якось розвернутися, обійти переслідувача… Раптом вона зрозуміла: монстр був завеликий, щоб рухатися проходами, йому доводилося пробиратися по верхівках, між усіма цими з’єднаннями… Це вповільнює його рух; треба ще більше заплутати його… Аби лише не виходити у головний прохід!

Важкий скрегіт, хрускіт мембран, тріск потрощених шухляд — масивна тінь накриває її з головою, наче важка ковдра. Тверда холодна лапа хапає за плече, вмить згасивши інерцію руху. Діманта смикається, але друга лапа вже стискає праве плече, і разом вони відривають дівчину від підлоги — легко, наче порожній лантух. Квапливо, але впевнено розвертають обличчям до монстра, з жахаючою вправністю міняючи хват.

Його морда виявляється майже… людською. Принаймні форма — череп, обтягнутий сухою синтетичною шкірою, в очницях, глибоко посаджені, масляно зблискують схожі на мильні бульбашки очі. Хеліцери ростуть обабіч щелеп, тільки вони надто сегментовані, надто складно збудовані… як і педипальпи, якими монстр ухопив і тримав Діманту. Тепер, зблизька вона роздивилася химерне поєднання штучних елементів — металу, пластику, трубок та дротів — із живими тканинами.

Вона знов засмикалася, спробувала вдарити огидну морду рукою, але монстр струснув її. Одна з хеліцер блискавично метнулася до руки дівчини, перехопивши її. Дотик був крижаний і слизький, огидний настільки, що її ледь не знудило. Попри це, попри задушливий жах, від якого запаморочилося в голові, вона все ще борсалася. Спробувала копнути його, але не дістала. Хеліцера стиснула її передпліччя міцніше, а довгий шпичак на кінці пробив тканину жакета й увійшов у передпліччя. Діманта скрикнула. Лискучі лінзи в тіні очниць спостерігали за цим без жодного вияву емоцій. Потім мертва голова здійнялася вище і, похитуючись на довгій шиї, роззирнулася навколо. Немов упевнившись, що в залі нікого більш немає, почвара зістрибнула у центральний прохід.

— Anatahadare? — голос монстра, хрипкий і неприродний, ошелешив Діманту. Неспроможна зрозуміти, чи то були слова, чи вияв люті або ж роздратування, вона лише кліпала очима. Новий вибух десь кількома рівнями вище, несподіваний і гучний, збив те ошелешення. Вона скрикнула, ледь не знепритомнівши від болю.

— Wer bist du? Was tust du hier? — вже інакше спитав монстр.

Педипальпи раптом розтиснулись, і дівчина впала на підлогу. Доки вона не звелася, лапи вхопилися за наплічник і почали стягувати його. Відчувши це, Діманта зарепетувала, щосили вчепившись у лямки.

— Was versteckst du dort? Gib es mir! — гримало зверху. Рюкзак зірвався з плечей, але дівчина обхопила руками його й міцно притиснула до себе, намагаючись вивернутися так, щоб накрити собою. Проте лапи легко, мов ляльку, перевернули її й підняли у повітря, а потім хеліцера знов полосонула по руці. Діманта завила від болю, але не відпустила лямок наплічника. Наступний удар — під ребра — був таким болючим, що вона на мить знепритомніла. Отямившись уже на підлозі, побачила, що наплічник теліпався у високо здійнятій педипальпі. Зірвавшись на ноги, Діманта ледь знову не впала — з рани в боку струменіла кров, в очах потемніло. Мимохіть схопившись за лапу чудовиська, вона втрималася. А воно завмерло, наче паралізоване своїм здобутком.

— Віддай! — загорлала вона. — Віддай!

Але монстр не рухався. Діманта відступила на кілька кроків. У вухах дзвеніло, ноги підгиналися від раптової слабкості. Повітря, тепле й солодке від випаровувань розлитого гелю, лоскотало горло. Там, угорі, битва вже, певне, закінчилася. Принаймні, вона не відчувала її відлуння. А оцей… мабуть, один з переможців, перший, хто прийшов узяти своє. Чи ні? Чому він спустився так глибоко, аж до сховищ? Невже випадково?

Раптом почвара здригнулася, і вгорі сегменти її черева заворушилися й розійшлися. Під ними, схоже, було щось на кшталт порожнини — Діманта не могла побачити її знизу. Але порожнина там мала бути — бо з неї постав… чоловік?

Невідомий почав обережно переміщатися по цефалотораксу нерухомого монстра. Рухався він дуже повільно, ніби побоювався робити різкі рухи. Діставшись шиї, взявся за неї і, незграбно потягнувшись, схопив наплічника. Діманта спостерігала за цим, неспроможна навіть розтулити губ.

Чоловік (якщо це взагалі була людина) скоріш нагадував кремезного карлика: менше двох метрів на зріст, з масивним тулубом та дебелими кінцівками. Сплюснута голова міцно сиділа на ширшій за неї м’ясистій шиї. Глибоко посаджені очі ховалися під цілком прозорими ґоґлами, схожими на фасеточні очі комахи — але все одно то були людські очі, хоч і огидно маленькі. Він зважив у руці наплічник.

— Що… там? — спитав він. У нього був дивний акцент, але слова все ж були зрозумілі. Голос Діманта впізнала — це він говорив вустами монстра, хоч репродуктор і викривляв звучання.

— Хто ти? — запитанням на запитання відповіла вона.

Чоловік дістав з кобури на поясі якийсь пристрій і спрямував на неї.

— Питаю я. Ти — відповідаєш. Ще раз. Що в наплічнику?

Він говорив дуже спокійно, старанно розділяючи слова, але погляд його палав люттю. Діманта не знала, що саме він тримав у руці, але, певно, то був якийсь емітер, скоріш за все — шкідливий. В Дерінкую люди не мали подібного, бо хазяї вчили, що завдання малої шкоди завжди призводить до шкоди великої. Історичні праці розповідали про падіння Темних людей, які, охоплені жагою руйнування, призвели до великої шкоди, до багатьох смертей. Хазяї казали, що людська природа не дозволяє контролювати шкоди й нищення, бо невдовзі нищення й шкода починають контролювати їх…

Емітер у руці чоловіка загарчав, виблювавши язик вогню. Одна з шухляд ліворуч від Діманти вибухнула, забризкавши її теплим гелем, в якому проглядали якісь згустки… Дівчина з зойком відсахнулася, затремтівши від жаху й огиди.

— Що в наплічнику? — холодно повторив своє запитання чоловік.

— Мій… родич, — промовила Діманта.

— Родич? — перепитав чоловік, ховаючи зброю в кобуру. Потім так само повільно та обережно сів на цефалоторакс і, поклавши наплічник на схрещені ноги, почав вовтузитись із застібками. Про дівчину він наче зовсім забув. А та, знову ошелешена його дивною поведінкою, витріщилася на нього.

Із застібками в нього виходило геть погано — наче він ніколи не мав справи з такими. Він крутив їх у пальцях, роздивлявся зусібіч, смикав, натискав — але все робив не так. Врешті він просто відірвав дві — легко, наче вони були пергаментні. І втупився в лінію внутрішнього замка.

— Du bist ein lustiges Mädchen, — промовив він, не підіймаючи погляду від наплічника. — Sie sind alle lustig.

Так і не второпавши, що робити із замком, він уже хотів був його розірвати.

— Ти один з темних, так? З терранів? — спитала Діманта.

Чоловік поглянув на неї. Лють, що палала в його очах декілька хвилин тому, здавалося, згасла. Тепер там були лише втома та апатія. Порожнеча.

Терранин.

Діманта знов скинула на нього оком. Темношкірий, присадкуватий, кремезний, незграбний. Прибулець з іншої планети. Дивно було дивитися на нього й думати, що він теж — людина. Де він виріс? Як дістався сюди? Що приніс із собою?

Останнє було добре відомо. Не треба було навіть запитувати, що він приніс, бо він, разом зі своїми спільниками, приніс руйнацію та шкоду. Як тоді, п’ятсот років тому. Хазяї розповідали людям Дерінкую про терранів. Про темний народ минулого, що розв’язав Велике нищення. Про їхніх нащадків, що лишилися на Террі під пильним наглядом хазяїв. Про тих, кого переселили на Марс — одразу після Нищення та згодом; про жителів світлого Танжеру, єдиного надземного міста на червоній планеті.

— Так ви нас називаєте? — спитав чоловік. — Темними? Бо у вас шкіра світліша?

Він сплигнув зі своєї страхітливої машини й почвалав до дівчини. Саме почвалав, майже не відриваючи ніг від підлоги, наче боявся, що злетить у повітря — і притому все одно незграбно підскакуючи раз на два-три кроки. Діманта спостерігала за ним. Тепер, коли він був з нею на одному рівні, терранин здавався ще меншим. Він ледь сягав її ліктя. Зблизька виявилося, що до його шиї був приладнаний широкий комір, схожий на якийсь оберемок волокон і дротів, химерно переплетених і прикрашених великою кількістю конекторних гнізд та рознімачів на коротких кабелях. Широкими смугами з дивного тьмяного металу цей комір кріпився до одягу. Проте дівчина помітила, що сам білий жакет, в який був одягнутий чоловік, має широкий виріз — такий, ніби знімати його треба, залишаючи комір на місці.

— Як тебе звати? — Хоч він і зупинився за три кроки від неї, та все одно мав дивитися знизу догори. Тепер Діманта помітила, що до його носа, з-під вух, вище вилиць, була підведена тонка прозора трубка. Носом чоловік вдихав, а ротом — видихав.

— Діманта Сангарія, — мить поміркувавши, відповіла вона.

— Du weifit nichts, Dimanta Sanaria, — кинув він зневажливо.

— Якщо хочеш, щоб твої образи досягали мети, маєш говорити зрозумілою мовою, — сама злякавшись власної сміливості, відповіла дівчина. Вона не впевнена була, що чоловік так говорить навмисно, скоріш, він обмовлявся через втому…

— Розкривай, — він простягнув їй наплічник, водночас поклавши праву руку на руків’я емітера. — Тільки без фокусів.

Останньої фрази Діманта не зрозуміла, але перепитувати не наважилася, натомість мовчки взяла наплічник. Замок розійшовся легко й плавно. Почулося тихе гудіння, зблиснув обсидіан сфери.

— А тебе як звати? — спитала вона, повертаючи чоловікові наплічник.

Той, нашорошений, не зводив з неї пильного погляду. Пальці побіліли на руків’ї зброї. Минуло декілька секунд, перш ніж він забрав сумку з рук дівчини.

— Хто тут усе потрощив? — спитав він, уникаючи відповідати на запитання.

— Не знаю, — стенула плечима Діманта.

— Навряд чи се наші. Головні сили все ще на поверхні, до міста зайшло лише кілька підрозділів, — промовив чоловік, відступивши. Він пройшов уздовж свого «корабля» до однієї із задніх лап. На ній були влаштовані якісь виступи, на кшталт сходинок. Ними чоловік піднявся до черева, звідки знов перейшов на цефалоторакс. Він робив усе це настільки невправно та повільно, що Діманта, попри переляк, ледь стримала посмішку.

— Гадаю, се зробили ті двійко грибів, що зустріли мене на цьому рівні, — вів далі вояк, знов утупивши в Діманту уважний чіпкий погляд. Кров відхлинула від обличчя дівчини, посмішка розтанула, ледь торкнувшись її губ. Так, вона відчула шкоду, заподіяну хазяям. Відчула, як були знищені ці дві оболонки. Як відчули це всі.

— Чом вони се зробили? — спитав чоловік.

— Не знаю. Бо так треба було.

Він перевів замислений погляд на сумку.

— Якісь дивні відповіді, — мовив нарешті. — Знаєш, що треба, але не знаєш чому? Так? Довіряєш грибам настільки, що навіть не цікавишся, навіщо вони роблять те чи те?

Він витягнув з наплічника обсидіанову сферу, підніс її на рівень очей. Покрутив, роздивляючись.

— Родич? — спитав він, наче сам у себе. — Се ж не труна?

— Ні, — на всі запитання одразу відповіла Діманта.

— Він там живий? — спитав вояк. — Се ж мозок, так? Людський мозок… Твій родич — купка синапсів у банці?

Він стиха пирхнув, намагаючись роздивитися обриси органа крізь темне вулканічне скло.

— Між людьми та хазяями… — дівчина відчула, що страх її потроху влягається, поступаючись місцем образі та злості. Цей пихатий коротун, руйнівник і злодій, прийшов до її міста, в її домівку, і поводиться так, ніби вона — цілковита дурепа.

— …між людьми та хазяями існує зв’язок набагато міцніший і набагато складніший, ніж те, що вкладається в слово «довіра». І до віри він не має жодного стосунку.

Чоловік завмер, потім повільно перевів на неї погляд.

— Трішки помилилася, — промовив роздільно. — Не «між людьми та хазяями», а «між рабами та хазяями». А щодо решти все правильно: між рабом та хазяїном не буває ані віри, ані довіри. Бо один панує, а другий підкоряється.

Діманті перехопило подих. Не в змозі й слова вимовити, вона спостерігала за вояком, який знов почав роздивлятися сферу.

— Спочатку вони позбавляють вас власних тіл і консервують у банках… потім ті банки трощать. «Бо так треба було». І після цього ми — темні. Тирани.

— Бо саме ви розпочали Велике нищення… — не зводячи з нього очей, ледь чутно відповіла Діманта. — І колись, і тепер. Це ви спричинили все це. Ви.

— З того місця, де я зараз, — вояк нарешті запакував сферу у наплічник, принісши Діманті полегшення, — ми се зупинили. Я се зупинив. Я спопелив двох почвар, що нищили твоїх родичів. Нищили жорстоко й безглуздо. Хіба тут не було вимикача, щоб відключити живлення і всі сі мізки тихесенько собі поснули? Чи їх і справді треба було шматувати?

Діманта похитала головою:

— Тут немає ніякого вимикача. Навпаки, є резервні лінії та акумулятори. Все, щоб вони лишалися живими за будь-яких умов. Хазяї… — вона здригнулася, усвідомивши новий сенс цього слова, який доніс до неї вояк, — хазяї не збиралися їх нищити. Ніколи. Не мали навіть планів… Ваше вторгнення змусило їх вчинити таке.

З того, як змінилося обличчя вояка, вона зрозуміла, що бовкнула зайвого. Отже, він опинився тут випадково? Не знає, що це за місце? Так, мабуть, не знає — бо інакше не питав би, не теревенив про «мізки в банках». Він нічого не розумів, а вона… вона не втримала на припоні свого балакучого язика.

Діманта очікувала, що він почне розпитувати, довідуватиметься про призначення зали. Але…

— Якщо твої улюблені хазяї через нашу появу мусили все тут покришити… отже, ти, всупереч їхній волі, вирішила викрасти свого родича?

Ледь наважившись поглянути на терранина, Діманта знов втупилася в підлогу. Під ногами в патьоках живильного гелю плавало сіро-червоне лахміття — те, що лишилося від ще кілька годин тому живої людини. Чи вона, бідолашна, страждала, коли її рубали? Тонка цівка крові сочилася крізь в’язку масу гелю, не здатна розчинитися в ньому.

— Так. Я… ми були дуже близькі з ним. Я просто не могла покинути його…

— Близькі… — повторив вояк саркастично. — Ви були близькі з органом в законсервованому стільнику. Ти ще скажи, що він твій чоловік. Авжеж, скажи. Я хочу, щоб се божевілля сягнуло цілковитого абсурду.

«Сам ти бовдур! Оскаженілий від крові сліпий бовдур! Це ти нічого не знаєш, ти!» — хотіла вигукнути йому в обличчя Діаманта. Але не наважилася. Лише несамохіть стиснулися кулаки і боляче прикусила губу.

— У мене немає чоловіка, — промовила вона. — А він… йому вже п’ять віків. Він був воїном, як і ти, й потрапив у полон наприкінці Великого нищення. Разом із більшістю тих, хто зберігав у собі відлуння шкоди й руйнування, він не міг повернутися на Терру. Але він не був остаточно підкорений ними — і отримав буття, що відповідало його стану.

— Повзучий каос! — ці слова змусили Діманту напружитися, але вже за мить вона зрозуміла, що вояк використовував їх як просту лайку. — Себто се — ветеран Старої Імперії? Стривай, знову щось не б’ється. Якщо він такий старий, то як ти з ним породичалася?

— Не кажи більше так, благаю, — промовила Діманта ледь чутно. — Не повторюй тих слів, що промовив на початку.

— Не лаятися?

— Так.

Несподівано терранин затулив долонями обличчя та голосно видихнув. Цієї миті, здавалося, втома здолала його. До того він розмовляв, міркував і реагував на дівчину, але тепер виникало враження, що все це було лише механічними реакціями. Розпрямившись, він кинув наплічника до порожнини, з якої вибрався, потім поплескав себе по кишенях на передпліччях. Діставши з лівої щось невеличке й блискуче, він витягнув шию, намацав пальцем артерію та притиснув до неї той прилад. Прилад коротко засичав, а обличчям вояка пробігла судома. Але вже за мить його очі прояснилися.

— Що? Я не спав тридцять годин, до того ж не квіточки весь сей час нюхав, — кинув він, хоча Діманта ні про що його не запитувала, ба навіть не дуже розуміла, що він робить. — Не сходь з теми.

— Я навіть не знаю, що відповісти, — знизала плечима дівчина. — Те, про що ти питаєш, очевидно й загальновідомо.

— Уяви — ані я, ані мої друзяки вже тисячоліття не навідувалися на Марс. Тобі, гадаю, теж не дуже очевидно, що небо блакитне або що таке веселка чи блискавка.

Діманта кивнула.

— Нас мало, і щоб досягти генетичного різноманіття, використовується матеріал не тільки повноформатних, але й редукованих людей. Щоб запобігти виродженню. Ось він і став одним із донорів матеріалу для мого роду. Три покоління тому. Я з’ясувала це і вирішила познайомитися з ним. Відтоді ми багато спілкувалися. Він мій друг.

Терранин спохмурнів.

— Ти завжди кажеш «він». У твого родича є бодай ім’я?

— Є. Але воно невербальне. В нього й рота немає, щоб вимовляти його; і вух, щоб почути.

— То як ви тоді спілкуєтеся? Листуєтеся в мережі?

— В інфопросторі. Він обробляє квантові потоки. Спілкуватися з такими для людини важко, але, якщо звикнути, таке спілкування набагато інтенсивніше, яскравіше…

— Твій родич — деталь обчислювальної системи, а імені в нього немає, бо замість неї системна адреса, — вояк гмикнув. — Але якщо він був людиною раніше, то повинен був мати справжнє ім’я.

— Його звали Секі Юкіо. Він був пілотом винищувача на кораблі «Щасливий Журавель». Це все, що він розповів мені про своє минуле.

— Про що ж ви тоді розмовляли? Про що окрім минулого він міг тобі розказати?

— Про все. Він наче привид на роздоріжжі битих шляхів. Повз нього проходило стільки всього, що він знав ледь не весь Марс, кожен його образ, кожну таємницю… Розповідав, як відлітають до поясу Койпера ефірні баржі, переповнені квантовим кодом, транспортуючи цілі світи, наче зародки в коконах. Як в ефіромагнітних полях хазяї будують копії своїх міст-палаців на безкінечно далеких Седні й Ериді…

Вояк, що вже ладен був кинути щось уїдливе, раптом завмер, немов дослухаючись до якогось йому одному чутного шепоту.

— Сховайся, — мовив тихо і, не чекаючи відповіді, повернувся до порожнини, яка тієї ж миті почала за ним зачинятися.

— Але… — тільки й встигла сказати дівчина, коли монстр перед нею повернувся до життя. Лапи розпрямилися, здіймаючи його вище, довга шия втягнулася в цефалоторакс, з гучним клацанням там закріпившись. Педипальпи підтягнулися до неї, склавшись утричі, хеліцери металево клацнули. Саме тоді Діманта відчула, що в залі присутній хтось іще.

II

— Т мінус двадцять секунд. Готовність до десантування — альфа.

Живий голос координаторки химерно звучав серед палаючого цифрового шторму, що панував на орбіті. Поміж численними матрицями даних у конфігураційному просторі, кожна з яких є ворожим об’єктом, вражаючим елементом або енергетичним імпульсом, голос не повідомляв нічого критично важливого — радше був рятувальним кінцем, що не давав свідомості пілотів остаточно розчинитися в бойовому інтерфейсі своїх псевдо-живих машин.

— Т мінус десять секунд. Перевірку основних систем завершено.

Велетенська чорна тінь «Сінано» накриває бій, що розгоряється у верхніх шарах марсіянської атмосфери. Ще нижче — Кідонійська долина, де, занурене у рудий камінь, зачаїлося прадавнє місто Дерінкую, людська колонія часів Старої Імперії, заснована більш ніж тисячу років тому. Поразка у Війні Тисячі демонів та падіння Дзіпанґу на віки відрізали та ізолювали цю, хай малу, але частку людства. І от людство прийшло по своїх викрадених дітей. Прийшло звільнити їх.

«Тільки ми не знаємо, чи є там бодай єдина жива людина… Справжня людина», — одинока думка спалахує посеред впорядкованих числових послідовностей, асемічних символів та окультних сингілів — аномалія, що порушує складну гармонію бойового інтерфейсу.

— Десантування! Ghatanothoa, benedicatur lux tuum!

«Salva nos!» — думка-відповідь народжується раніше низки асоціацій чи звернення до пам’яті. Наче вона є рефлексом, а не реакцією.

Атлах-нага, павукоподібна штурмова одиниця, поєднання полімерного титану, карбонових алотропів та надвитривалих біополімерів, вібрує від збудження. Пласталеві кріплення, що тримають її в десантному відсіку штурмовика, плавно розходяться, і вона рине вниз — у полум’яний вир битви.

Першої за півтори тисячі років битви за Марс.

Арахнід розтинає тонку марсіянську атмосферу поряд із двома десятками йому подібних штурмовиків. Їх скидають з висоти в шістдесят кілометрів — найнижчий безпечний показник. Навісні ракетні модулі забезпечать гальмування на фінальному відтинку, а також дозволять маневрувати, коли по тебе прийдуть ті, кого не стримають перехоплювачі ескорту. Відгуком на цю думку інтерфейс цинічно повідомляє, що близько половини атлах-наг будуть збиті в польоті. Але додає, що в катакомбах Дерінкую шанси решти значно збільшаться. Настільки, що вижити мають двоє чи навіть троє.

Одна з десантних машин перетворилася на сферу розпеченої плазми. Система відстежує траєкторію її смерті, відновляє події в зворотному порядку і, оцінивши ступінь загрози, розпочинає маневр ухиляння. Мі-го, що прорвався крізь крило винищувачів, спромігся дістати атлах-нагу та пройти повз ще дві машини, уникнувши цим атаки переслідувачів. Другий його наліт був підтриманий нападом нової зграї. Через це протягом наступних ста тридцяти секунд усі кораблі ескорту будуть зв’язані боєм — на повідомлення про третю зграю супротивника відповісти буде нікому. Маневр арахнідів координується загальною системою, тож розрахунок має мінімізувати втрати. Інтерфейси ще двох пілотів блокуються, повідомляючи про розрахункові наслідки ворожої атаки. Пілоти чудово розуміють, що загинуть за шістдесят сім секунд. Але накачані нейромодуляторами кровоносна та лімфатична системи придушують паніку, розпочату інстинктом самозбереження, тож необхідні дії пілоти виконують чітко й без затримок.

— Висота — сорок вісім тисяч, — знов координаторка, знов безглузде дублювання даних інтерфейсу. За вісімнадцять секунд після загибелі трьох атлах-наг десантну групу приймає нове крило винищувачів, перекинуте з нижчих ярусів бою. Два з п’яти мі-го перетворюються на силіконову пару, перш ніж зграя встигає перегрупуватися. Їхні ефірні проекції, позбавлені атомарних якорів, ще декілька секунд несамовито лементують на субелектронних рівнях, відчайдушно намагаючись втримати кварки та нейтрино, з яких вони складаються. Інтерфейс фіксує їхнє передсмертне виття химерними, напівпрозорими вибухами показників у конфігураційному просторі інтерфейсу. Решта відступає, групуючись з новими силами для бою з перехоплювачами. Вишукано-смертельний танок десятків об’єктів лишається вище; десант продовжує падіння на поверхню Марса. На висоті двадцяти тисяч їх зустрічають ще дві зграї під прикриттям вогневої платформи. Ескорт прибуває із запізненням, яке коштує десанту ще чотирьох машин. За вісім секунд потому вогнева платформа дає сильний нахил на правий борт і зривається у штопор, лишаючи по собі напівпрозорий шлейф диму. Силіконовий полімерний гель, що вкриває зовнішні поверхні платформи, увесь вкритий бульбашками та пухирями, які вибухають потоками розжарених газів. Четверо мі-го поспішно відлітають від приреченого корабля, потрапляючи під вогонь винищувачів і приціли ракет.

— Т плюс триста двадцять секунд, — огидно жвавим тоном повідомляє координаторка. — Висота — шість тисяч. Гальмування розпочато.

Навіть розріджена атмосфера Марса вже розжарила зовнішні покрови атлах-наги до трьохсот градусів, гальмування має збільшити цей показник удвічі, але для десантної машини, розробленої під земні умови, це наче прохолодна ванна. Так, арахнідів переоблаштували під Марс, базуючись на теоретичних розрахунках та штучно відтворених середовищах. Гравітація, тиск та склад атмосфери, щільність ґрунтів та міцність локальних конструктивних матеріалів ворога, випромінювання та радіаційний фон — усе це старанно відтворювалося в фізико-математичних моделях і переносилося в спеціальні випробувальні камери… І саме тому запас міцності щодо кожного робочого показника збільшували в рази. Поки що це себе виправдовувало.

Трійка б’якхі з’явилася на двох тисячах, коли ескорт уже мав повертатися через надто низьку для нього висоту. Одна каменем упала на перехоплювач, ледь не втричі менший за неї, пазуристі лапи розідрали полімерний титан обшивки, вивернули синтетичні тельбухи в бризках штучної крові, осяйно-лазурової… Друга з неймовірною швидкістю промайнула ескорт, вхопивши найближчу атлах-нагу. Та спробувала ухилитися, але через гальмування маневр вийшов надто повільним. За мить б’якхі розідрала десантну машину навпіл. Реактивні струмені двигунів, перш ніж ущухнути, безсило лизнули хітин крилатого артропода. Фігурка пілота, розпізнана сенсорами бойового інтерфейсу, розсипалася вихором показників, які демонстрували термінальні зміни протягом наступних секунд.

Перехоплювачі зв’язали боєм третього б’якхі, але допомогти десанту через малу висоту були вже не в змозі. Та й б’якхі, неймовірно швидкі та рухливі, що наче ігнорували закони тяжіння та інерції, були страшним, смертельним ворогом. Не маючи розумної чи просто далекобійної зброї, ці почвари навіть пазурами та ікластими дзьобами несли руїну найдосконалішим імперським апаратам, бо, як і мі-го, були істотами, що одночасно існували у різних квантових станах, відбиваючи проекції на різних шарах поточного струнного ландшафту — від квантового вакууму, який вчені за прадавньою окультною практикою називали етером, до молекулярної оболонки релятивістського простору-часу. Б’якхі можна було вразити фізично, тобто на рівні атомів чи вище, але завдати серйозної шкоди можна було лише на субатомарному рівні.

Через брак такої зброї Стара Імперія програла Війну Тисячі Демонів. Через те, що Нова Імперія її мала, вона виграла Сторічну війну та розпочала Реконкісту.

Висота — вісімсот. Б’якхі з’явилася зовсім поряд, між двома арахнідами, інтерфейс розсипався вогняними намистинами вокселів, прогнозуючи вектори атаки, де два з трьох були фатальними для пілота.

Він так і не зрозумів, чому монстриця атакувала його товариша. Він був ближче, у зручнішій для ворожої атаки позиції… але вибрали не його. Він дивився, як страшний дзьоб, увесь в тонких, гострих іклах, видирає шматки вкритої графеном оболонки десантного модуля, шматує біополімерну броню…

— Т плюс триста дев’яносто вісім! Контакт!

З потужним виляском відлетіли секції модуля, розчиняючись у здійнятій іржавій куряві, останній імпульс двигунів переплавив пісок на скло. Складені, притиснуті до цефалоторокасу лапи розпрямилися, здіймаючи атлах-нагу над землею. Хеліцери та педипальпи скинули вогнестійкі чохли. Бойовий інтерфейс трансформувався, пристосовуючись до нової вимірності простору-часу, в який функціонуватиме десантна машина.

Поряд, у хмарі рудого пороху й диму, проступав обрис б’якхі. Лапи її топталися рештками понівеченого арахніду. Двигуни ще працювали, вогонь, наче жертовні смолоскипи, здіймався обабіч почвари. Вона отямилася швидко. Отямилася — і атакувала. Але цього разу атлах-нага вже не була безпомічною мішенню. В нетрях піщаної бурі, що здійнялася приземленням десятка бойових машин, виднілися дві постаті, що рухалися з неймовірною швидкістю та точністю. Перші постріли розірвали рідке повітря, перетворюючи молекули вуглекислого газу на сажу. Крилата фігура шугонула догори, вирвавшись за межі пилової хмари, але тієї ж миті гвинтом спікірувала на арахніда, що зустрів її розсипом пострілів — ламаних, химерно викривлених променів, які немовби прокладали собі шлях, розтинаючи саму причинно-наслідкову сферу. Монстр зривався в піке так, ніби просто припиняв фізично існувати в одній точці простору-часу, переносячись в іншу, неймовірним чином оминаючи власну смерть. За пів секунди він врізався в місце, де тільки-но стояв арах-нід — той стрибком уникнув атакуючого, хоча ворог в останній момент і змінив напрямок руху. Довгий пазур пропоров черево, шматуючи біополімер броні. Густий, бридкий слиз поштовхами почав витікати з діри, але й б’якхі, зачепившись, на декілька мілісекунд утратив рівновагу. Цього вистачило — імпульс випарив вузькі груди, відділивши довгу шию й перетинчасті, як у комахи, крила від решток тулуба.

Курява осідає, проявляючи силуети тринадцяти атлах-наг.

«Pleni sunt caeli et terra gloria tua. Osanna in excelsis! Benedictus qui venit in nomine…»

Думка чи мова, подяка чи благання… Ці слова існують ніби окремо від пілота, тіло якого — ключовий елемент бойової машини, ідеально відкалібрований механічно й збалансований електрохімічно. Навколо лежить Кідонійська долина, рясно всіяна палаючими рештками та обвугленими кістяками. А за два кілометри попереду — багряне громаддя Кідонійського сфінкса, релікта Старої Імперії. Сліпі суворі очі спостерігають за різаниною, яка розгортається в сіро-рудому небі та вище того неба, що його раз у раз розпанахують вибухи і спалахи, червоні та чорні.

Навіщо пращури збудували цього ідола? Ніхто цього вже не скаже — хіба що ті, хто зараз мешкають в його нетрях.

«Salva nos…» — шепіт зривається з губ пілота Никона Зерваса, коли тринадцять атлах-наг рушають до темного отвору, що веде до підземного міста Дерінкую.

III

— Це все маячня. Хазяї не доведуть до такого. Це вже було раніше…

— Пхе! Немов ти щось про це знаєш! Велике Нищення відбулося п’ять віків тому! Ніхто навіть не уявляє, що воно таке. Навпаки, всі повірили, що Хазяї — то є справжні боги. Але ж це не так…

— Навіщо це повстання? Хіба не дали Хазяї-з-Югготу людям мир та процвітання — ті самі, яких террани намагалися здобути самотужки — шкодою та нищенням?

— А може, для них шкода й нищення і є миром та процвітанням?

— Для тих, хто жив тоді, чи тих, хто бунтує зараз?

— А хіба є різниця?

Діманта замріяно роздивлялася витончені лінії високого склепіння, лиш упіввуха слухаючи бесіду подруг. Вони втрьох сиділи на невеличкій терасі біля «Гельвету», зібравшись там, аби трохи перепочити та перекинутися словом у обідній час. «Гельвет» був салоном Естін Аршет — подруги, що не бачила різниці між терранами минулого та сучасними. Естін була ще зовсім молода, їй виповнилося тільки десять, і її спроба розпочати власну справу була радше підлітковим прагненням до самостійності. Так само як ігри, в які вони бавилася з Луїзою Каше, що дорікала марсіанам за обожнення Хазяїв.

А за перилами тераси гомоніла Біла галерея — одна з найпросторіших печер Дерінкую, завдовжки в півкілометра та тридцять метрів заввишки, склепіння якої трималося на семи колонах з гартованого кварцового скла, кожна близько семи метрів завтовшки. Колони мали декілька надбудованих ярусів — невеличких майданчиків, на одному з яких, власне, й розташовувався «Гельвет» та тераса, на якій зараз сиділи подруги.

Крізь круглі отвори в стелі галерею освітлювали широкі пучки сонячного світла — розкіш, якою Біла галерея й завдячувала своїй популярності. Отвори були зароблені ледь не десятком захисних шарів, що затримували зовнішню радіацію та розріджену, повну вуглекислого газу атмосферу, забезпечуючи необхідні чистоту, тиск та склад повітря у місті. Мешканці Дерінкую любили проводити тут обідні та ранкові години, надвечір, щоправда, віддаючи перевагу затишнішим місцям. Невеличкі родинні майстерні пропонували симпатичні дрібнички, салони збирали місцеву «золотооку молодь» — тих, хто не був ще обтяжений високим градусом допуску та родинними обов’язками. Зрідка тут можна було побачити хазяїв — стрімкі тіні, що з’являлися та зникали, і ніколи не можна було вгадати, в яких справах вони сюди завітали. Це був людський осередок, і хазяям начебто не було чого тут робити. До того ж їхні розваги (якщо їх можна було так назвати) жодним чином не перетиналися з людськими.

Теплий грайливий вітерець ворушив волосся Діманти, яке вона розпустила на час відпочинку. Довге, кольору світлої міді, воно було предметом гордощів дівчини, як і тонка статура та відносно невисокий зріст — не більше двісті сорока сантиметрів. Обидві подруги були вищі за неї майже на пів голови. Не те щоб це робило їх поганулями, але мініатюрна жінка завжди вважалася вродливішою.

— Я чула, що тепер вони сунуть сюди. Що це Нове Нищення, і їх уже не зупинити… Що тепер воно інше, бо тепер ця справа не між смертними, а між богами.

— Овва! І звідкіля ти таке знаєш? Про все це люблять потеревенити пристаркуваті чоловіки та їхні позерки-матрони. Нічого вони не знають. І не можуть знати.

«Справді, хто менш за всіх знає, той більш усіх патякає», — про себе подумала Діманта. Вже давно поширювалися містом плітки про повстання на Террі, про те, що Хазяї залишили планету — не самі, не під тиском темних, а через когось із Давніх богів, що став на бік повстанців (хто б іще знав, навіщо він це зробив). Проте ніхто з мешканців Дерінкую ніколи не бачив ані Терри, ані терран. Хазяї не мали кораблів, придатних для переміщення людей між планетами, тож першим і останнім трансфером між Террою та Марсом було перенесення Танжеру, що сталося ще на початку епохи. До того, щоправда, захопленими кораблями терран були депортовані на Марс колоністи Церери та Місяця, але це була невелика кількість і вони швидко асимілювалися, не залишивши по собі навіть сліду. Та й розводитися про рідну планету людства Хазяї не любили. Звісно, можна було спробувати знайти записи з Терри в інфохрамах чи в ефіромагнітних мережах — це навіть не заборонялося… проте ніхто з тих, хто мав достатній градус, щоб усе це розкопувати, дивним чином таким не цікавився. Коротко кажучи, посвячені розуміли, що Хазяї подібної допитливості не схвалять, бо те, що марсіани можуть побачити на Террі, точно не піде на користь самим марсіанам.

У підземних містах Марса (і в наземному Танжері) загалом мешкало близько трьох мільйонів жителів. На Террі, за даними Хазяїв, мешкало три мільярди. Це був цілком інший світ, світ, майже ні в чому не схожий на Марс. Іноді Діманта мріяла про Терру, але ті мрії майже завжди оберталися на задушливі кошмари. До своїх мрієвидів Діманта ставилася серйозно — бо знала, що реальність побаченого оком розуму може бути навіть більшою, ніж реальність світу, що бачать очі тіла. Ще мати навчили її тонких ритуалів, присвячених мандрам мрієвидами, передали окультне знання, багато поколінь тому отримане родом Сангарія.

Поки Естін, Луїза та ще декілька дівчат потайки гралася на нижньому поверсі свого «Гельвету» у «Внутрішнє коло дочок Хаосу», мати готували Діманту до істинного служіння Повзучому Хаосу Н’ярлатотепові. Вони з придихом промовляли «Усі вогні — Вогонь» і розповідали про Катуджу, десницю Н’ярлатотепа, що дає своїм вірним надбуття, існування поза життям і смертю, непідвладне законам цього світу. Діманта, яка задля розваги навіть відвідала декілька зібрань Внутрішнього кола, чемно, але рішуче відмовилася приєднатися до нього.

— А що ти про це думаєш, Дімі? — спитала Луїза замріяну дівчину. Такі спроби втягнути її у справи Кола, долучивши до його інтересів, траплялися час від часу, але останніми місяцями щось пробігло між Естін та Луїзою, і їхні спільні атаки на Діманту майже припинилися.

— Про що? — спитала вона, кліпнувши великими золотавими очима.

— О так, це наша Дімі, — всміхнулася Луїза. — Все місто аж тіпає від жаху, а вона змахує віями й запитує: «А що трапилося?»

Діманта знову почала блукати замріяним поглядом по високій стелі Галереї, перевитій кварцовими фермами, що блискучим павутинням розходилися від колон.

— Трапилося те, що від Терри до Марса, — мовила вона таким самим замріяним тоном, — шістдесят мільйонів кілометрів холодної порожнечі. Це якщо повстанцям ще пощастить і дві планети під час перельоту не опиняться обабіч Сонця.

Естін розреготалася, втішена відсіччю, яку отримала Луїза.

— А ще трапилося, що пращури тих терран заснували це місто, — обурилася та. — І мільйони кілометрів холодної порожнечі їм не дуже завадили.

— Це було до того, як Хазяї взяли їх під нагляд, — завважила Естін. — Поглянь навкруги. Хіба хтось із цих хробаків, яким хтось помилково дав руки і ноги, здатний заснувати колонію на чужій, ворожій планеті… ще й подолавши мільйони кілометрів холодної порожнечі?

Троє дівчат разом пирхнули — кляті «мільйони холодної порожнечі» добряче причепилися до них і тепер, певне, стануть ще одним внутрішнім жартом. Але раптом всі троє, так само разом, урвали свій сміх.

На перила тераси опустився хазяїн. Він розправив свої маленькі крила, стріпнув ними, наче приводячи до ладу після польоту. Шпарувата голова нахилилася трохи вперед, тонкі червоні мацаки висунулися з-поміж сплетених хітинових кілець у якомусь складному, але узгодженому русі. Тонкі суглобисті лапи трималися за поруччя, і з першого погляду могло здатися дивним, як можна утримувати рівновагу в такій позі. З другого, уважнішого, погляду ставало зрозумілим, що це тіло частково прозоре — чи то, навпаки, частково прозорим є фізичний простір в місці, крізь яке проглядає постать хазяїна. Частково прозорим і дещо викривленим: скаламучене повітря закручувалося в крихітні смерчі, світло викривлялося, обтікаючи тіло, наче рідина, волога конденсувалася й випаровувалася, немовби температура та тиск навколо постійно й помітно змінювалися.

Коли людина розповідала про зустріч із хазяями, вона часто казала «він» — бо перед нею було одне тіло. Проте це було радше умовністю вербального спілкування. Хазяї не були жорстко прив’язані до окремої оболонки чи до окремої особистості. Естін і Луїза навряд чи знали це, ба більше — навряд чи замислювалися про це. Діманта мала певне розуміння природи хазяїв. Не стільки від матері, скільки з розмов із предком. З його оповідей вона знала, що саме визначення «особа» чи то «особистість» не притаманне мі-го. Вони були єдиним інтелектом, що мав структуру геть іншу від зрозумілих людям вертикальної чи горизонтальної. Ті, хто володів достатнім градусом, називали її фрактальною, коли малі частки системою можливостей та зв’язків поєднувалися у структури, що мали параметри, ідентичні кожній частці, але масштабовані до більших обсягів, і, своєю чергою, утворювали структуру ще більшого об’єму й потужності. Фізичні оболонки для цих істот, чий інтелект існував у квантовому вакуумі (цебто ефірі), були лише вікнами у релятивістський всесвіт, вікнами, крізь які могла дивитися на людину будь-яка частка фрактального розуму хазяїв. І спілкуючись із такою часткою, людина спілкувалася з абсолютно точно масштабованою моделлю цілого — тож, фактично, із самим цілим.

Хазяїн спустився з перил і рушив до столика, за яким завмерли подруги. Кігті стиха клацали по ґратчастій кварцовій підлозі тераси, силікатне тіло народжувало в русі звуки дивні, але деякою мірою мелодійні, наче крихітні скляні дзвоники дзвеніли десь у його надрах. Звичка хазяїв спілкуватися майже впритул до людини багатьох бентежила, ба навіть лякала — тим паче, що в більшості випадків таке траплялося хіба три-чотири рази за життя. Ця оболонка (як і всі інші) була за розмірами менше п’ятирічної дитини. Тепер, коли хазяїн був зовсім поряд, було трохи моторошно дивитися на нього — відчуття таке, ніби ти заглядаєш у безодню, за горизонт подій, хоч насправді межа, яку утворювали навколо себе хазяї, була зовсім не такою небезпечною. Їхній дотик міг бути неприємним, навіть зашкодити, але поглинути та розчинити був не здатен. Мі-го були істотами цього всесвіту. На відміну від багатьох інших, про кого розповідав Діманті родич.

— Є намір зберегти пов’язаний стільник. Має бути передислокований. Протягом двох годин. Далі храм буде скасовано, — зазначили хазяї.

Вони не вміли (чи радше не хотіли) говорити з будь-ким особисто — можливо, просто не усвідомлювали, що це взагалі можливо. Хазяї розуміли, що люди не мають спільного інтелекту і що кожен має відокремлено абсорбувати інформацію та обробляти її. А проте, коли перед ними було декілька осіб, вони спілкувалися з ними так, ніби то була одна людина, не розділяючи на складові.

Зараз Естін та Луїза так само чули й бачили хазяїв. Бачили інфо-храм і символи на гексагональній шухлядці. Їм було важко це зрозуміти. Безособове спілкування, загнане здебільшого у вербальні межі, потребує певних навичок для розуміння. Звичайно, візуальний ряд допомагав, але чи не для того треба було навчатися дивитися у мрієвид, щоб сприймати ті примарні образи та усвідомлювати їх.

Тим часом хазяї розвернулися до Естін, ошелешеної почутим, яке здавалося їй плутаним та бентежним. Одна з верхніх кінцівок спритно витягнулася та зняла щось із пояса дівчини. То був тонкий стилет в оксамитових піхвах. Звичайний ключ, яким запиралися звичайні двері. Власне кажучи — двері до нижнього ярусу «Гельвету». Хазяї декілька секунд потримали стилет у своїх пазурах.

— Віддати руку. Слідувати за символом. — І знов мереживо образів.

Асемічне письмо, один із найцінніших дарунків Хазяїв, водночас був одним із найскладніших для оволодіння. Це не було питанням особистих здібностей чи старанності у навчанні. Неможливо було просто вивчити та пам’ятати складні, покручені лінії. Це не було засобом спілкування, де за певним графічним знаком ховається певна команда чи образ. Так само як стилет-ключ, що належав Естін, не просто відчиняв двері, якщо ним написати на покритті певний знак. Це ніколи не був один і той самий візерунок ліній — і ніколи один і той самий результат. Навпаки, відтворення його відбувалося несвідомо, коли людина приєднувалася до певного інтелектуального егрегору — не тільки людського, але й штучного, і навіть частково до інтелекту хазяїв, настільки використовуючи його потужність та можливості керування, наскільки це було потрібно (і наскільки це передбачав її градус у фрактальній структурі). Більшість марсіан насправді використовувала асемічне письмо майже виключно в побуті. Так, відчиняючи двері, людина водночас активувала світло, приготування вечері, завершення прибирання, клімат-контроль. Все це (і багато чого ще) відтворювалися, спираючись на низку вхідних факторів — від психофізичного стану людини до її останніх соціальних та професійних активностей — які зумовлювали подальші плани й можливості. Свідоме керування таким концентрованим аналітичним блоком зазвичай було неможливе — і тому в нагоді ставало асемічне письмо, що фактично «вмикало» людину до мережі.

Глибина та охоплення цілком залежали від інтегрованості людини в загальну систему. В здатності «віддати свою руку», дії простій та природній для хазяїв, але неймовірно складній для людини — бо потрібно було переступити через власну самосвідомість, позбутися, хай на коротку мить, частки власного «Я». Частки тим більшої, чим більший був градус у фракталі.

Діманта прийняла подарунок. Низькоросла фігура, незграбно перебираючи тоненькими кінцівками, відступила, розправивши крила й здійнялась у повітря. Жодного вітерцю при тому не утворилося — та й нездатні його були здійняти ті крильця, замалі та дірчасті. Уже за межами тераси, над заповненою людьми площею, хазяї заговорили востаннє.

To був образ нищення та шкоди — але не такий, яким звикли сприймати його люди. Зазвичай то була матерія легенд, занурена в темну давнину. Тепер вони бачили себе, свої домівки, своїх близьких.

Хазяї віщували наближення темних. Повсталі террани вже досягли Марса.

Пролунали перші вибухи — далеко у високості, але такі, що навіть у розрідженій атмосфері здавалися неймовірно потужними. Всі завмерли, неспроможні повірити в те, що відбувалося. А потім перші ракети впали на Кідонійську долину, змусивши колони чорного кварцу важко завібрувати.

Заціпеніння змінилося жахом.

IV

Раптово всі світильники в залі погасли. Темрява, що залягла навкруги, була такою непроникною та несподіваною, що на мить Діманта наче втратила не тільки зір, але й всі чуття одночасно. Єдине, що залишилося, це моторошне усвідомлення чужої присутності, яке виникло за мить до того. Хтось інший був тут, хтось настільки жахливий та могутній, що навіть не поставши навіч, жодною іншою ознакою не виявивши своєї присутності, все ж означив себе чітко й незаперечно.

Тишу порушив рух арахніда. Машина терранина ожила й довгими стрибками шугнула залою. Невідома істота теж рушила — але цілком нечутно, так що відчувалася лише зміна у жаских психотропних еманаціях, що розходилися від неї, наче кола на воді.

Никон бачив більше за Діманту — очі атлах-наги були гостріші, та й не самими очима вона сприймала світ. Для неї темрява не була суцільною, вона могла бачити крізь неї… але не всюди. Пляма абсолютної чорноти перетікала залою, стрімка та безформна. Бойовий інтерфейс фіксував її, будував схеми пересування, але не встигав за блискавичним, невпинним рухом, який часом здавався таким, ніби не сама тінь рухалася, а навколишній простір-час пересувався назустріч їй, наче його тягнуло й закручувало навколо неї.

Почвара атакувала раніше, ніж інтерфейс передбачив це. Спалах блідого вогню розірвав морок зали, неймовірним чином анітрохи не розвіявши хмари абсолютної чорноти, що його випустила. Удар, потужний і страшний, відкинув атлах-нагу на десяток метрів, масивне тіло знесло два ряди стелажів та потрощило стільники, вкрившись густим слизом. Никон, попри хімічну блокаду захлеснутий адреналіном, з неймовірним зусиллям звів арахніда на лапи, відстрибнув, розпочавши складний захисний маневр. Коротко харкнули гармати атлах-наги, на мить темрява вибухнула рудими сполохами. Розлючено завищали кулі, довгасті малі хижаки з мікрореактивною тягою та системою керування, з’єднаною з бойовим інтерфейсом машини. Під м’якою оболонкою — малий генератор швидких нейтронів. Дві короткі черги по три такі кулі, що наче розлючені оси розлетілися залою, переслідували безформну чорноту. Але вона поглинула їх усі, так наче це був простий пінополімер. А потім відповіла.

І знов удар подолав відстань між супротивниками швидше, ніж інтерфейс визначив його можливість. Чорна пляма виросла просто там, де тільки-но стояв арахнід. Лише неймовірна швидкість реакції на загрозу дозволила машині частково покинути зону дії. Три її лапи було дезінтегровано, лишивши лише короткі обрубки. Майже позбавлена опори атлах-нага ще кілька мікросекунд балансувала на одній. Та перш ніж вона впала…

Вони атакували водночас. Збитий та засліплений критичними пошкодженнями інтерфейс відреагував на команду пілота ґлитчем — гармата випустила стінобитний заряд, вдаривши у склепіння над рухливою чорнотою. Потужний вибух осяяв простір, запаливши базальт стелі. Тим часом новий постріл дістав арахніда, спаливши чорним вогнем його цефалоторакс. Розкрившись, черево виблювало пілота, а за мить, скорчене, розчинилось у полум’ї.

Але сліпуча заграва від вибуху якимось чином розідрала чорноту, перетворивши її на хаотичні, метушливі шматки, крізь які можна було розгледіти велетенську постать. Наче в невидимому коконі, вона крутилася й вигиналась у сфері, межі якої визначалися рештками абсолютної пітьми. Жах, який Дімана відчувала раніше, тепер здавався блідою тінню, бо тепер, лише кинувши в бік монстра необережний погляд, можна було втратити здоровий глузд. Вона не дивилася. І без того вона зрозуміла, що це. Діманта побігла до останків арахніда. Там був, мав бути її рюкзак. Ошелешена, вона застигла перед тим, що залишилося від атлах-наги — чорними покрученими уламками, з яких зараз можна було зібрати хіба дитячу забавку.

Вогонь поглинав камінь і хітин, проїдав склепіння зали. Рухливі тіні від танцюючого аватару падали на підлогу — і навіть тих примарних образів було достатньо, щоб скувати дівчину нездоланним жахом. Але гіркота втрати тримала її розум в цілісності, замикала його на собі, і власне «Я» ставало центром особистого мікрокосму, не дозволяючи втручатися в нього потойбічним сутностям.

Тим часом Никон вивернувся з купи уламків, куди його відкинула катапульта, і поповз між стелажами, намагаючись заховатися. Тільки через декілька секунд він зрозумів, що монстр не атакує, бо не бачить його. Вибух термобаричного заряду через інтенсивність спалаху частково пошкодив захисне поле, а енергії, що пройшла крізь нього, виявилося достатньо для чогось на кшталт легкої контузії.

Наплічник марсіянки теліпався в Никона на плечі — він цілком підсвідомо просунув руку в лямку, коли повернувся до кокпіта. Іронія — загубити атлах-нагу, але врятувати бляшанку з мозком пращура-ветерана. Навряд це допоможе йому вижити…

Нейрокомір частково зберігав зв’язок з бойовим інтерфейсом, хоча функціонал із загибеллю арахніда був майже ніякий. Тепер штучний інтелект спокійно повідомив Никонові те, що не давала йому відчути потужна нейрохімічна блокада. Разом із атлах-нагою пілот позбувся ока та м’яких тканин майже на половині обличчя.

— Повзучий каос би тя трафив… — вилаявся він, зводячи єдине око на почвару, що ширяла вгорі.

Рух тої вже не був таким скаженим, поступово вона наче вгамовувалася у своїй сфері з шматків абсолютно чорного тіла. Тепер її можна було роздивитися краще, хоча від цього починало немов засмоктувати крізь тканину буття, виштовхувати за межі причинно-наслідкових зв’язків, викручувати та знеформлювати…

Схожа на жахливого зародка істота мала майже людиноподібну постать — якщо те жахливе з’єднання фрагментів лискучої чорноти можна було назвати постаттю. Вона мала дві руки й дві ноги та загалом майже зберігала дзеркальну симетрію, притаманну людині. Але окремі частини тіла вибивалися із загального образу, наче її збирали наспіх і різні руки. Ліва нога мала більше суглобів, ніж права, і деякі з них вигиналися в інший бік; одна з рук була значно довша за другу; хребет весь покручений і немов переламаний. Замість голови був довгий, схожий на велетенську аскариду хвіст, що пульсував і світився кольором, який око вперто відмовлялося ідентифікувати.

Никон дивився не більше секунди — але цього вже було забагато. Наче відчувши погляд, почвара засмикалася, замолотила лапами. Вона шукала його.

Короткий скрик пролунав десь поряд, миттю привернувши увагу монстра. Він не зрушив з місця, не припинив агонізувати — але пілот відчув, як з нього спадає тягар потойбічної уваги, сліпого пошуку… Цікаво, чи вона вклонялася йому? Служила? Чи славитиме його тепер, коли у сліпій люті він розчавить її, перетворить на вихор розрізнених частинок?

Такі були й на Землі. Були, але Сторічна війна зрештою очистила священну метрополію від цього бруду. Буде від нього очищений і Марс. Неодмінно. Культи Потойбічних — то завжди перверсії, позбавлені раціонального підґрунтя. Служіння без мети. Саме ця алогічність і вабить — каос, що створює безкінечні можливості, насправді не обіцяючи нічого конкретного…

Бойовий інтерфейс втрутився у гарячкові, уривчасті думки. Маркер позначив новий об’єкт — союзника. Картка даних, що з’явилася за двадцять мікросекунд потому, майже цілком була вкрита чорними смугами класифікованої інформації. Виходило, що знати жодних подробиць про цього бійця Никон не мав права. Штурмовий «Шантак», самопідпорядкована бойова одиниця, десантувався…

Никон не повірив власним очам. Сей штурмовик десантувався разом із загоном атлах-наг. То він був тринадцятим, хоча з двадцяти однієї машини поверхні мали досягти лише дванадцять. То він пройшов розжареною вуглиною крізь горішні яруси, де мі-го ще чинили спротив. Пройшов — і опустився нижче. За цим штурмовиком, орієнтуючись на сигнал як на одного зі своїх, рухався вниз пілот Никон Зервас. Потвора нагорі здригнулася, заметалася попід високим склепінням. І штурмовик — постать в бойовому скафандрі, трохи більша за середнього марсіянина — відкрив вогонь.

Постріли оглушливо, наче грім, пролунали в тиші зали. Діманта затулила вуха — з них знову пішла кров, бо цей звук лунав не лише фізично, він резонував у ефірі, змушуючи аватар здригатися від самого лише факту агресії, спрямованої на нього.

Важкі кулі вдарили у сферу чорноти, вириваючи звідти величезні шматки, що розчинялися в просторі-часі, утворюючи збурення, від якого тріскалися стіни й падали стелажі. Понівечені стільники посипалися на дівчину, яка спромоглася лише прикрити голову руками. Ошелешена, пригнічена, вона просто не розуміла, що їй робити. Жах побаченого сковував, поглинав Діманту. А над нею в згасаючих вогнях розпрямилася позбавлена кокона фігура Зачаєного-у-Темряві. Палаючий хвіст шмагав повітря, скорчені кінцівки розігнулися. Він важко впав на підлогу, на дрібні скалки потрощивши масивні базальтові плити. Темний силует промайнув повз нього, кинувши довгу тінь на велетенське тіло. Діманті здалося, що то марсіанин, але попри відповідний зріст він був занадто кремезний…

Зачаєний-у-Темряві вдарив — від широкого змаху зрушила темна хвиля, руйнівна та нездоланна, що все змітала на своєму шляху. Але постать наче пройшла крізь неї, зникла з того місця, де щойно була, і з’явилася на декілька кроків попереду, просто у повітрі.

Гримнув новий постріл.

Никон завмер, вражений цим видовищем. Йому доводилося бачити, як подібні трюки витворяють мі-го та б’якхі, але ніколи навіть не уявляв, що на таке спроможна людина. І постріл… він звучав геть інакше, ніж у штатних пістолетів. Набагато гучніше, супроводжуваний коротким металевим клацанням. Механічна зброя.

«Коли від тебе чекають технічності, роби грубо, — чомусь пригадалися невідомо ким сказані слова. — А ми дуже технічні хлопаки».

Постріл мав влучити. Знову закричала марсіянка — так, наче то в неї увігнали кулю. Але монстр, здається, не відчув нічого — тінь лише трохи здригнулася, та наче повітря пішло хвилями, як під час спеки. Никон поліз між понівечених стелажів і уламків каміння не розбираючи дороги. Він бачив вихід і прагнув якомога швидше його дістатися. В нього є та клята банка, каос її жери, і це єдиний шанс не потрапити в біореактор за втрату бойової машини та повернення живим. Тут б’ються дорослі хлопчики, такому як він годі й потикатися… треба знайти когось зі свого підрозділу, щоб узяв із собою до кокпіта.

Сторічна війна закінчилася п’ятдесят років тому, та й до того зо два десятиріччя була радше полюванням на відьом, бо перемогу над грибами з Югготу люди здобули вже з поверненням Місяця, звідки останні мі-го відступили після дворічної блокади. Тож Никон, як і всі на початку Реконкісти, був дитям мирних часів. Проте він знав, що війна ніколи не закінчується — лише дещо змінює хід. Сторічна завершилася, Реконкіста лише мала розпочатися, але для того людство мало підготуватися. Очистити себе, здерти увесь застарілий бруд, місцями хай навіть разом зі шкірою, до крові. Тільки от тепер йому, Никону, судилося стати тією брудною шкірою.

Війна…

Велетень упав, ламаючи те, що ще лишалося цілим. Повітря ревіло, переповнене оскаженілими частками, матерія розтягувалася й зморщувалася, сам простір-час ставав нестерпно гучним. Осліплий й оглухлий пілот намагався орієнтуватися по інтерфейсу, але й той наче збожеволів, вибухаючи низками координат і показників, цілком, здавалося, відірваних від реальності. На мить проявився один образ — «Шантак» злетів у повітря, наче його пожбурила велетенська рука. В падінні цілив униз, випускаючи кулю за кулею з важкого револьвера… Кутаста, покручена лапа схопила його і стиснула так, що аж бризнуло. Десь поряд несамовито лементувала марсіянка. Никон наскочив на неї раптово, зіштовхнувшись ледь не чоло в чоло. Вони застигли одне навпроти одного. Потім дівчина побачила наплічника.

— Його не зупинити, — вона раптом охопила Никона руками за шию, притиснулася губами до вуха. — Ти не знаєш, хто це… Він — тінь, він — Той, хто чаїться…

— Стули пельку, — пілот відштовхнув Діманту та спробував пролізти повз неї.

Зачаєний-у-Темряві пожбурив понівеченого «Шантака» геть. Той відлетів до стіни й гепнувся на підлогу вогкою купою.

— Повзучий каос! — не втримався Никон. — Тепер моя черга…

Він потягся до кобури, але там було порожньо — не замкнув, коли повертав зброю на місце, тепер маєш… лишався тільки ніж, простий пласталевий клинок з розжаренням різального пруга — за статутом навіть не зброя, а так, допоміжне знаряддя.

— Повзучий…

— Замовкни! — зашипіла на нього Діманта. — Кличеш його, недоумку… Це ж він, він прийшов до свого храму…

І тоді рештки, просочені кров’ю обладунків, змішаною з кров’ю людини, заворушилися. І Никон, і Діманта бачили це. Уламки та скалки відпадали від вкритого темною рідиною тіла. Звичайний землянин, трохи вищий за Никона, не надто м’язистий, жилавий, з тонкою борідкою. Він підвівся, знайшов під ногами револьвер і рушив на монстра — так упевнено й спокійно, наче перед ним був не жахливий велет, а суперник, рівний чи навіть слабший за нього. Зблиснув у лівій очниці чорний камінь, відбив гаснучі руді сполохи. Пальці висмикували важкі бронзові гільзи, які із дзенькотом падали на вкриту горілими уламками підлогу. Він вистрілив, коли до Зачаєного було не більше двадцяти кроків.

Раптом Діманта стрепенулася, вхопила Никона за руку.

— У нього нічого не вийде. Тепер я бачу… Це по нього прийшов Зачаєний, по нього. Зупинити. То ти маєш допомогти своєму богові. А я допоможу тобі.

— Ти? — від несподіванки Никон закліпав очима, і одне, вигоріле, засвербіло, засмикалося, наче там прийшли в рух пошкоджені механізми. — Навіщо?

— Не знаю. Бо так треба. Бо я можу. Бо тепер я можу. Дай.

Вона вказала на ножа в піхвах. Майже несамохіть подав їй. Діманта зашаруділа руками по уламках, витягла довгу скляну скалку.

— Не заважай.

Віддай свою руку.

Коли вона почала виводити першу лінію скляним уламком по пласталі, коли за вістрям лишився м’яко сяючий слід, Зачаєний звівся на повний зріст. Від кожної кулі, що входила в нього, зала здригалася, наче від потужного вибуху. Голова-хвіст звивався у корчах, та лапи неспинно тяглися до ворога. Їх охопило примарне мерехтливе сяйво, щомиті посилюючись.

Лінії химерно спліталися, Никон дивився, але не міг осягнути розумом того, що бачив. Його наче замкнуло у самому собі.

Останні два постріли влучили у ліве коліно монстра. Той хитнувся, повалився вперед, викинув перед собою лапи, вхопивши супротивника. Діманта відкинула скалку і вклала ножа в руку Никона.

— Бий.

Маленький шматок штампованої пласталі здавався важчим за атлах-нагу. Стискаючи його в долоні, Никон покрокував до чудовиська — спочатку човгаючи, невпевнено, але з кожним кроком швидше й швидше. Слабка гравітація підкидала його, в якийсь момент кроки стали стрибками, усе довшими і довшими. Останній закинув його просто на спину монстрові. Жахливе тіло, наче створене з живих уламків прадавньої пітьми, вібрувало під ним, вивергало випари, від яких, здавалося, зупиняється серце й вигорає мозок. І він помер там, на спині чудовиська, сто разів поспіль: від отрути, від жахливого удару хвостом, від лапи, що змела його, розчавивши, провалившись у розколини на цьому огидному тілі. Він стояв навколішки, спираючись однією рукою, а другу заніс для удару. Стояв, а крізь нього дув жахливий вітер, вітер потойбіччя, чорне черво наче повзло по всьому його тілу.

Бий.

Чи то знову вона сказала? Чи то пам’ять? Чи він існує сам, чи є лише продовженням зброї — або ж рун, що їх вивела на клинку марсіянка. І вже неспроможний спинитися/спинити — він ударив.

Сліпучий біль, подолавши всі блокади, всі бар’єри імплантів, поглинув Никона. Рука перетворилася на стовп плазми, гігантське тіло під ним здригнулося, заскреготіло — і вибухнуло, підкинувши пілота під саме склепіння. Не встигнувши навіть упасти, за п’ять метрів над підлогою, він знепритомнів.

Темрява поступово огортала потрощену, вигорілу залу. Вогонь після термобаричного вибуху вже згасав, останні язички полум’я тріпотіли на розплавлених від неймовірного жару краях вирви. Чорний дим, що вже почав холонути, важкими пасмами спускався до підлоги. Від аватару не лишилося нічого — він деградував у темну матерію, з якої й сформувався, а потім розсипався на легкі нейтрино та максимони, що спричинили руйнування набагато більші, ніж здавалося оку.

Діманта, ледь даючи раду з надто важким для неї чоловіком, відтягла Никона до вибитих воріт. Сюди сягало аварійне світло транспортної шахти, тож можна було бодай щось розгледіти. Наплічник, який пілот залишив ще перед атакою, був у неї, але щось заважало дівчині просто взяти й піти собі геть, сподіваючись загубитися серед мешканців Дерінкую. Можливо, то був страх перед темними — бо вона бачила, як жага штовхає їх вперед, відчувала, що, спрямованих до своєї мети, їх уже не можна ані спинити, ані уникнути. А можливо, щось інше керувало Дімантою. Щось, чого вона й сама до пуття не розуміла. Вона наче продовжувала плести асемічні руни, не маючи навіть гадки, що саме вийде в кінці, роблячи це, бо мала робити.

Права рука Никона… власне, правої руки в нього не було. Виплеск енергії, що відбувся, коли він ударив Зачаєного, перетворив кінцівку на плазму, на вир електронів та іонів. Тепер від неї лишився тільки уламок плечової кістки в чорних скалках кристалізованої плоті. Певне, через позу в момент удару тулуб майже не постраждав, але вибух зачепив обличчя, випаливши ледь не половину нижньої щелепи й ледь не все волосся на голові. Дивний комір покрутило та поламало, перетворивши на жахливу мішанину з деталей, в яких годі було вгадати первісні форми. Діманта схилилася над обличчям терранина, але не почула дихання. Намацала пульс — слабкий, але ще прослуховувався. Вона спробувала натиснути на груди, але продавити ребра, вкриті твердим шаром товстих м’язів, не спромоглася.

Важкий тупіт металевих лап змусив її підскочити.

Від транспортної шахти наближався арахнід — такий самий, як і Никонів. Череп тьмяними лінзами втупився в Діманту.

— Zurucktreten! — проскреготів він.

Діманта, не розуміючи слів, про всяк випадок зробила крок назад, повільно піднявши над головою руки.

— Rucksack. Lass es fallen. Schnell!

Дівчина спокійно спостерігала за руйнівною машиною. Дивно, але тепер вона майже не лякала її. Інші думки роїлися в голові Діманти, відносили її геть від цього місця й часу. Вузол, у який все сплелося в цій залі, важко було розплутати.

— Я не розумію, — промовила вона нарешті.

— Поклади рюкзак, — на мить затнувшись, промовив пілот.

«І чому всі так прагнуть його запопасти?» — подумала дівчина, знявши наплічника і поклавши його на підлогу. Вона відчувала, що просто зараз, роздивляючись її, пілот вирішує, вбити її на місці чи полонити.

— Твоєму товаришу потрібна допомога, — промовила вона. — Був бій. Його тяжко поранено.

— З ким бій? — спитав голос з арахніду. — Де вони?

— Немає. Ви перемогли.

— Хто ще тут є?

Діманта похитала головою:

— Нікого. Був один із ваших, але він… його не стало.

Той, заради кого й з’явився аватар. Той, хто мав повністю знищити храм. Чи не тому мі-го спрямували її, Діманту, сюди? Втрутитися в потрібний момент. Не дозволити жодній зі сторін отримати остаточну перемогу. Вберегти свого пращура. Чи означає це, що зараз вона має тікати? За жодних умов не віддавати наплічника?

Грім пострілу змусив Діманту скрикнути. Вона впізнала його — не могла не впізнати. Хай би ким був той воїн, він точно не звичайний терранин. Він вступив у двобій із Зачаєним, з аватаром Потойбічного бога — і вижив. Навіть якщо здолати Зачаєного воїну й допомогли, але як?.. Як він витримав ті страшні удари, як устояв перед гнівом Н’ярлатотепа?

Здається, пілот арахніда був так само приголомшений. Машина наче заціпеніла, вдивляючись в отвір брами за плечем Діманти. Дівчина не знала, що в цей момент бойовий інтерфейс ідентифікує ту голу закривавлену фігуру як Вічного Переможця. Битва на Кідонійській долині ще тривала, тривали й бої на орбіті, але Дерінкую було підкорене та взяте під контроль Імперськими силами. До перших дванадцятьох атлах-наг, які забезпечили прорив до міста й придушили тамтешню систему ППО, приєдналися інші, менш елітарні, але численніші десантні підрозділи. Операція тривала недовго — мі-го наче й не мали наміру захищати місто, хоча орбітальна та повітряна битви були запеклими і жорстокими. Здавалося, що гриби б’ються, не розраховуючи на перемогу — але й не сподіваючись на милість переможців.

Матричний інтелект видав дозвіл ідентифікувати Переможця, щоб піднести моральний дух війська для завершального кидка.

Тож тепер пілот ошелешено намагався второпати, навіщо для штурму Дерінкую знадобився Вічний Переможець, щит від каосу, зброя останнього удару. Той, кого звільняють від окультних кайданів лише тоді, коли потрібен суто локальний, але гарантовано точний, смертельний удар? Кого він мав знищити тут, на самісінькому дні цих проклятих катакомб?

Сумніви розвіяло командування:

«Місце бою залишити. Пораненого й полонянку супроводити на рівень дванадцять до тимчасового центру операцій. Виконувати негайно».

Пілота цей наказ влаштовував. Сусідство з героєм найтемніших легенд Сторічної війни, безсмертним убивцею, який не розрізняє своїх та чужих, зовсім не заспокоювало. Відігнавши марсіянку, він переніс Зерваса, а разом із ним і наплічник, до кокпіта. Місця для «пасажира» там передбачено не було, але більшість пілотів, за домовленістю, змушували механіків переобладнати цей простір. Можливість транспортувати пораненого товариша не була обумовлена статутом, але вважалася неписаним правилом.

Діманті ж довелося їхати верхи на цефалотораксі, в бридких обіймах педипальп. Під грім пострілів атлах-нага відступила до транспортної шахти. Переможець докінчував свою брудну справу. Невідомо, чи знав він про вміст наплічника Діманти, а коли знав, то чому не став переслідувати її. А сама дівчина якщо й замислювалася про це, то на самісінькій межі скаламученої та виснаженої свідомості. В її голові, затьмарюючи всі інші, билася одна думка.

Життя, яким вона його знала та розуміла, вже закінчилося.

V

— Виходить, се ти мене витягла? — голос звучав майже природно. Майже.

Діманта підвела на гостя погляд. Присадкуватий і м’язистий, наче важкоатлет, пілот переступив поріг її кімнати й зупинився навпроти. Невеличка квартира, яку дівчина раніше ділила з матір’ю, була для нього чимось неймовірно дивним. Зовнішній простір площею три на чотири кроки: двері, стійка для взуття, трохи далі — побутовий фабрикатор, маленькі полиці з усіляким дріб’язком — обереги, домашні прикраси, стереографії. Внутрішній простір, як і в усіх — на півметра вище, відділений кварцовим стелажем. На стелажі — знов обереги та стереографічні зображення, поряд із ними — кількадесят книжок, рідкокристалічний друк на полімері. Два вмонтовані в стіни кофіни для сну, між ними фреска, вигадливе мереживо асемічних символів. Серце дому, його вузол єднання з містом і світом.

Пілот дещо збентежився, не дочекавшись відповіді. Діманта дивилася на нього широко розплющеними очима, блідими майже до безбарвності. Подумки він зауважив, що попри велетенський зріст і майже дистрофічну сухорлявість дівчина була не такою вже й страшною. Напевне, навіть милою.

— Ти врятувала мені життя, — промовив він. — Ще й двічі.

За стіною-вікном публічний простір житлового кварталу здавався Діманті мертвотно порожнім. Наче це місце було вбито. Але ж ні — скляними мостами ходили люди. Не тільки террани, але й марсіани… хоч як мало їх було. Певно, заледве десята частка того натовпу, до якого вона звикла. І мовчання. Вони рухалися квапливо, не підводячи очей, не затримуючись, не вітаючись. Чи так було в інших кварталах, Діманта не знала. Їм було заборонено залишати свої квартали. Підземне місто раптом виявилося дуже зручною в’язницею. Дуже легко було там утримувати його мешканців, легко стежити…

— Ти дякуєш, що врятувала тебе від твого ж таки союзника? — спитала вона нарешті.

— Не зовсім так, — радий тому, що розмова зрушила з мертвої точки, відгукнувся терранин. — Се радше зброя. Знаряддя. Він моцний, але не здатний вирізняти своїх та чужих. Якби не ти, він би оклигав і добив мене. Альбо нас обох.

Він на мить замовк.

— Ти тягла мене метрів п’ятдесят по тих руїнах. А я, мабуть, важу вдвічі більше за тебе.

Вона стенула плечима. Коли її відпустили і вона повернулася, матері вдома не було. Ніхто так і не сказав, що з нею сталося та де її шукати. Чужих слідів у квартирі дівчина не помітила, тож, певне, мати покинула її з власної волі. Хазяї б легко її відшукали, але Хазяїв у Дерінкую більше не було.

— Навіщо ти прийшов?

— Хотів тебе побачити. Поговорити.

Діманта навіть не здогадувалася, як він боїться її відповіді. Як нервується, очікуючи чогось на кшталт: «Поговорив? То й до побачення». Але він не знав, що марсіянка ніколи так не відповість. І не розумів її мовчання.

— Я вдячний тобі. Хоча й не розумію, чому ти допомогла мені тоді.

Йому все ще бракувало руки. Діманті було цікаво — якою вона буде? Якою її зроблять террани — виростять та приєднають нову чи зберуть якийсь вигадливо-незграбний протез? Жодне з цих припущень не виправдалося. Він так і не отримав повноцінної заміни. Те, що знищило його кінцівку, наче знищило саму можливість її існування, видалило її з нервової мережі. Згодом він отримає протез, який буде пов’язаний з його лівою рукою, буде за складним алгоритмом доповнювати її моторику — але це буде недолуга та незграбна заміна.

— Бо я могла. Бо так було треба.

— Уже вкотре ти говориш те саме, — він всміхнувся. — А я й досі не можу второпати, що це має означати.

Ця усмішка була настільки… несподіваною, що на мить вибила Діманту з рівноваги. Напруження останніх днів було таке, наче пружину стиснуло до краю. І тепер цей, мабуть випадковий, вияв привітності ледь не викликав у ній справжнього вибуху.

— Ти навіть не знаєш, хто то був, — промовила вона ледь стримуючись. — Ти нічого не знаєш…

— Никон Зервас.

Вона здивовано поглянула на нього.

— Це моє ім’я. А коли ти кажеш «ти нічого не знаєш», треба обов’язково додати ім’я. Інакше не спрацює.

Вона мовчки дивилася на нього. А він подумав, що землянка на се відповіла б щось на кшталт «Бовдур!» Грайливо або саркастично — вже залежало від її настрою, але неодмінно сказала б. Марсіянка промовчала.

— Знаєш, саме це я тобі сказав.

— Коли?

— Коли ми тільки зустрілися. Коли я вийшов з атлах-наги. Досі не звикну, що ви тут не розумієте високої мови. Хоча і в нас її небагато хто розуміє.

— Високої мови?

— Трьох, якщо точніше. Державні мови Старої Імперії. В Темні віки гриби забороняли їх, підчищали всі медійні зразки, тож відродження стало ознакою… ем… людяності, чи що… — він замовк, збентежений застиглим виразом обличчя Діманти. — Забий. Я можу зайти? Ну, себто піднятися на осей приступок? — він вказав на межу внутрішнього простору.

— Так.

Він сів на нього і почав морочитися з високими чобітьми на пневматичних клямках. Майже хвилину він був повернутий спиною до Діманти — і цей відтинок часу знервував обох. Несподівано, але для кожного це було своєрідним виявом довіри до свого візаві. І обоє, розуміючи, що дають, не зрозуміли, що отримують.

Він важко крокував по синтетичному ворсу підлоги, оглядаючи чуже житло.

— З тобою ще хтось живе? — спитав він.

Діманта відповіла не одразу.

— Мати, — врешті промовила дівчина. — Але я не бачила їх з дня… як усе розпочалося.

— Я можу спробувати дізнатися про неї.

— Добре.

І знов обох спантеличила ця розмова. Діманта не розуміла, навіщо зазначати саму можливість, а не намір чи вже результат; Никон — чому вона сприйняла його слова як факт, а не підтвердила, що це насправді треба зробити.

Низькі плетені крісла нагадували глибокі тарілки, наповнені подушками-суфле. Терранин марно намагався там влаштуватися — він був занадто важкий і занадто короткий для таких крісел. Врешті, витягнувши одну подушку на підлогу, він сів просто на неї.

— А де ви тут обідаєте? — спитав він, оглядаючи внутрішній простір, де заледве могли розвернутися двоє. — Чи ви вдома взагалі не їсте?

— Ми їмо де забажаємо. Вдома також, — з певним здивування Діманта помітила, що ця гра їй навіть подобається. Вона захотіла спитати щось про побут та устрій на Террі, але нічого не спадало на думку.

— Де ж ваш посуд? — Никон зазирнув за стелаж, оглядаючи решту квартири.

— Тобто?

— Посуд, — повторив Никон, ніби це було загальнозрозумілим. — Де ви зберігаєте посуд, з якого ви їсте й п’єте?

Дівчина, вирішивши, що пояснення потребуватиме більше часу та зусиль, підвелася й підійшла до фабрикатора. Декількома короткими розчерками активувала прилад. Минуло близька трьох хвилин, коли вона повернулася з двома невеликими горнятками та якимись маленькими білими кульками. Никон узяв у неї одне з горняток, оглянув. Воно було тонким і легким, але форму тримало міцно.

— То ви щоразу робите посуд?

— Фабрикатор конструює. Потім деконструює.

— Ясно, — він обережно пригубив теплий напій, посмакував. — Нічогенький.

— А ви? — спитала Діманта. — На Террі хіба не деконструюють тари?

Никон пригадав старі важкі тарелі, потерті, з синтетичної кераміки, якими щонайменше років тридцять користувалися в його родині. Напевне, вони й зараз нікуди не поділися. А власне, чому б мали кудись подітися? Один із синів потрапив до лав Імперського Флоту… честь, але не здобуток. Сама думка, що кожен раз можна витрачати енергію на те, щоб збирати та розбирати горнятко чи полумисок, здалася б його матері божевільним марнотратством.

Але визнати це перед тією, кого він звільнив…

— І в таких халупах не живуть, — промовисто повів навколо оком Никон, радо хапаючись за цю можливість. — Земля… вона гостинна. Там майже немає місць, де людина не могла б жити просто неба. Ми не будуємо міста під землею. І під куполами.

Вона мовчки дивилася на нього.

— Там немає штучної атмосфери. Є певні місця, які постраждали від війни. І ті, що переробили мі-го. Але планета надто велика, щоб це щось по-справжньому змінило.

— Я читала, — Діманта відпила зі свого горнятка, — що ледь не вся Терра вкрита водою.

— Се так, — дещо збентежившись, відповів Никон. — Але є плавучі міста. Великі. Є й підводні. Так, їх здебільшого будували чужинці. Гадаю, що не тільки й не стільки мі-го. Гриби радше їх відбудовували.

Він узяв одну з кульок і надкусив. Обличчя його на мить застигло, а потім він відправи до рота решту й почав енергійно жувати.

— Непогано, — промовив, ковтнувши. — Справді.

То була дуже стримана реакція — ніколи в житті Никон не відчував такого багатогранного та вишуканого смаку… В цивільному житті солодощі були певною мірою розкішшю. Так, цукор, синтетичний шоколад та фруктові цукерки були поширені, але все це було набагато… грубішим, примітивнішим за цю білу кульку, яку марсіянка сфабрикувала просто за хвилину.

Діманта поглянула на переплетення ліній на стіні. Переплетення поглянуло на неї. Від дня штурму минуло майже три тижні. Все наче вгамувалося, були навіть ті, хто вітав терран, славив їхнє «повернення». Але здебільшого люди зачаїлися, не знаючи, чого їм очікувати. Хтось розповідав про таємничі зникнення, про цілі родини, що покидали свої оселі й більше не поверталися. Про перших терран, що оселялися у вільних домівках. Доступу до інфопростору не було — його не стало одразу після того, як хазяї полишили місто.

— До речі, — мовив Никон, — щодо твого родича. Він, здається, і справді ветеран і герой Війни тисячі демонів. Подейкують навіть, що його збираються повернути до лав флоту. Зв’язок поколінь, уособлена єдність минулого та майбутнього…

Вона не відповіла. Хоча Никон і говорив піднесено, це була сумна новина. Вони більше не бачитимуться. Ніколи не розмовлятимуть, за секунди дізнаючись та усвідомлюючи більше, ніж інші за роки. Чому обрали саме її? В Дерінкую мешкали сотні посвячених, ті, кому було призначено бути друзями пращурів інфохраму. Кожен з них міг бути на її місці. Але обрали її. Може, через служіння Н’ярлатотепові?

Бо твоя чеснота — то є вірність.

Чи вона прочитала це в лініях її домашньої руни? Сама віднайшла та інтерпретувала цей сенс, чи він усе ж лишався в лініях, і досі пов’язаних з фрактальним розумом Хазяїв?

— Я відшукаю твою маму, — повторив Никон. — Бо нині мене вшанували титулом Кідонійського лицаря. Се новий орден, заснований на честь нашої першої перемоги на Марсі. Тепер і на сій планеті є Вірні. Ті, хто несуть у собі світло Ґаґантхоа.

Він підвівся, не зводячи з Діманти свого єдиного ока. Вона відкрито і спокійно зустріла цей погляд.

— Я не знаю, що таке орден і які привілеї надає титул лицаря, — сказала вона чесно.

Никон кивнув:

— Так, авжеж. Ордени — се об’єднання воїнів, що гідно показали себе в служінні Імперії та її світлосяйному покровителю. Коротко кажучи, се організації з певним статутом та умовами вступу. Залежно від того, чим саме уславила себе людина, обирається орден, який її приймає, і вже він за своїм статутом наділяє її правами та привілеями, так само як і обов’язками.

— І які права та привілеї лицарів Кідонійського ордену? — спитала Діманта.

— Ми отримуємо у власність майно й потужності, що раніше належали грибам. Маємо з них здобуток і несемо відповідальність за ефективність їх використання.

Діманта відчула, як від того зневажливого «гриби» в неї стиснулося серце і похололо всередині. На Марсі навіть казати «мі-го» вважалося зухвалим, бо це була давня людська назва хазяїв, яку вони не надто полюбляли. І тим паче ніхто не наважувався називати їх «грибами» — ба навіть не пам’ятав цього образливого прізвиська.

— А якщо ви не впораєтеся? Це нова для вас планета, — опанувавши себе, спитала вона.

— Не настільки, — зневажливо мотнув головою Никон. — Не забувай, мі-го були й у нас, на Землі. І так само як ви, ми прожили під їхньою владою більше тисячі років, лише півсторіччя тому здобувши свободу. Ще живі ті, хто пам’ятає їхню владу. І залишків їхніх технологій, досконало препарованих та вивчених, у нас не бракує. Шкода тільки, що той банк було зруйновано… судячи з твого пращура, він міг би багато нам розповісти…

Вони завмерли, обоє збагнувши справжній сенс сказаного. І Никон, і Діманта чудово усвідомлювали, що зруйнували інфо-храм не мі-го, а люди, для яких це було так важливо, що вони навіть використали свою ультимативну зброю. Для Діманти це було цілком зрозуміло, для Никона ж лише утворювало чергову «подвійну картину», коли дві, наче, протилежні реальності існували одночасно, відносно одних і тих самих подій.

Саме через те, що він був присутній під час руйнування інфо-храму, Никон і став лицарем. Саме тому він був комісований з флоту і отримав титул і володіння на Марсі, які прив’яжуть його до червоної планети до кінця життя. Його можна було б просто ліквідувати, гарантуючи мовчання… Але він, як і Діманта, зустрівся з Переможцем і пережив цю зустріч. Вважалося, що шкодити таким було хоч і непрямим, але нехтуванням волі самого Ґаґантхоа, яку той висловив через свій аватар гніву. Забобони, що панували на флоті ледь не на рівні офіційних правил, врятували Никона та Діманту — хоч остання про це навіть не здогадувалася.

— Як один із перших братів ордену, я можу обирати володіння. Вільних нині достатньо. І… — він зробив паузу, наче набираючись духу — …я не житиму в підземеллі. Щойно будуть завершені перевірки та буде виконаний ремонт мого маєтку… ми оселимось у Танжері.

Діманта покірно кивнула. Якщо це коротке, мовби випадкове «ми» й здивувало її, то не надто. Це вже не мало значення, бо перші завитки цієї лінії вона накреслила ще в Інфо-храмі Зоряної Мудрості, і тепер змінити начерк асемічної руни було неможливо.

«Моя чеснота є вірність, — повторила вона собі. — Заради неї Бог тисячі масок однією своєю рукою допоміг мені вразити іншу. Моя чеснота — таємне служіння Повзучому Хаосу Н’ярлатотепові…»

Никон провадив далі, але Діманта вже не дослухалася.

— Я завжди хотіла жити в Танжері, — мовила вона, коли співбесідник на якусь мить замовк. — Але сподіваюсь, що до нашого переїзду ти знайдеш і повернеш мою матір.

175 GES (1440 NMA)

- Війна квітів -

I

Схожий на механічну ляльку, в якої закінчується накрут, він зробив ще кроків десять, після чого закляк в незакінченому русі — статична стереограма на тьмяному тлі. Понівечені обладунки стиха дзижчали, патьоки барнавого слизу пульсуючими поштовхами витікали з жахливих розривів. Здавалося, що людина всередині ще бореться, намагається зрушити омертвілу броню з місця. Даремно. Тьмяно мерехтіли з-під відірваних пластин сигіли, втрачаючи закладену в них силу; в оголених нутрощах скафандра спалахували й згасали жаринки.

І в цій машинній агонії велетенська постать наче ставала прозорою, ефемерною. Кассандрі, що трималася дещо позаду, здавалося, що це й справді лише стереограма. Затримати на ній погляд було майже фізично неможливо — починало паморочитися в голові, а очні яблука ставали важкими й гарячими. Натужне дихання пораненого корабля ставало лунким, всепоглинальним. Стогони, скрегіт та шипіння наче всотувалися самим повітрям, роблячи його непридатним для дихання. Можливо, саме так воно й було, але щоб переконатися в цьому, потрібен був візор з працюючим інтерфейсом — а він залишився позаду разом із шоломом. Кассандра не знала, чи повітря, яке вона вдихала, не було токсичним. Може, це все було лише галюцинацією: й застиглий велет, і безкінечний тунель монорейки…

Вона знов кинула оком на довгу пласталеву смугу, що йшла під склепінням. Внутрішній транспорт на кораблі… Це й досі дивувало її. Кассандра десь чула, що «Сінано» був не тільки найстарішим, але й найбільшим з кораблів Об’єднаного флоту. Його подовжня вісь мала понад два кілометри завдовжки. «Сінано» був настільки величезний, що за Нової Імперії не було збудовано жодного корабля подібних розмірів. Подейкували, що від початку він не був таким велетенським, що це мі-го перебудували його, коли він був їхньою орбітальною платформою на високій орбіті Землі. Як після того людські конструктори знов перетворили його на міжпланетний корабель та як він узагалі пережив Темні віки — заледве не сімсот марсіанських років безперервної служби — Кассандра й гадки не мала. Він був одним із десяти материнських кораблів Об’єднаного Флоту, атож — одним із наріжних каменів Нової Імперії.

А тепер хрипів і здригався у корчах, покалічений паразитами, що копошилися в його нутрощах.

Притулившись скронею до холодного полімеру стінки, вона прикрила пекучі очі — всього на секунду чи дві, як їй здалося. Але коли вона розплющила їх, постаті-стереограми вже не було. Наче ніколи й не існувало. Не було навіть слідів їдкого смердючого іхору. Весь цей час… вона йшла за власною галюцинацією. Ні, а якщо до мерця? Він був, опіки від нього досі боліли, боліли нестерпно. Кассандра озирнулась, але безголове тіло вже поглинула темрява тунелю. Обхопивши передпліччя руками, втупившись у підлогу, вона притулилася до стіни. Треба було зібратися на силі, рухатися далі. Але… хто сказав це? Хто звелів іти до камери сингулярного реактора? Вона насправді почула ті слова, які ледь зрозуміла, чи, як і той велет у штурмових обладунках, вони були лише ілюзією, створеною її власним розумом? Подумки Кассандра повернулася назад, до відправної точки, до моменту її пробудження. Тунель, постріл, тліючий мрець, що намагався спалити її живцем, завал з розбитої вагонетки, операторна, незнайомий металевий голос, житловий габ…

Єдиний спогад, у реальності якого вона ані на мить не сумнівалася — попри те, що він був найнеймовірнішим з усіх, це сатурніанська кішка.

Кассандра зустрілася із почварою в габі житлового відсіку; стала свідком того, як вона перетворює на кварки розум людини — аби потім поглинути їх крізь малу чорну діру, яку зберігала в собі. Це було схоже на зовнішнє травлення, на кшталт того, як павуки поїдають своїх жертв. Такі спогади неможливо було підробити навіть дуже хворому розуму. Вони відбивалися на рівнях, вищих за фізичні людські відчуття. Вони розгорталися просто в мозку, намертво займаючи там своє місце.

А якщо була кішка, то був і той, хто давав Кассандрі щодо неї поради. Голос був… але чий? Хтось знайшов її та наказав рушити до сектору тринадцять, до сингулярного реактора. Він попередив, що вона має когось випередити на цьому шляху, і сказав, що не має боятися, бо в неї є захисник. Хто саме мав захистити Кассандру? Від чого? Чи той поранений штурмовик і був захисником? Якщо так, то куди він подівся? Безліч питань — і жодної відповіді. Від моменту пробудження вона рухалася радше інстинктивно, лише реагуючи на безпосередні загрози. Тепер, схоже, настав час зупинитися та розібратися з тим, що відбувається навколо.

Вона розвернулася й, намагаючись не тривожити поранене плече, плавними напівкроками-напівстрибками повернулася до розтрощеної вагонетки. Обезголовлене тіло лежало там, де й мало лежати. Кассандра зупинилася над ним, роздивляючись. Воно більше не горіло. Але, дивним чином, не виглядало спаленим трупом. У густій темряві тунелю важко було розгледіти, але тепер опіки здавалися зовсім не такими страхітливими, як вони відбилися в пам’яті Кассандри. Нахилившись, вона торкнулася тіла. Воно виявилося досить м’яким і пружним як для обвуглених решток. Однострій під пальцями був ламкий та шорсткий, з очевидними слідами вогню, проте — як і мало бути — структура карбоново-полімерної фібри під дією вогню не була цілком зруйнована. Забувши про страх та бридливість, Кассандра обмацала тулуб і кінцівки мерця. Усюди відчуття були досить схожими. Загиблий потрапив у вогонь, але не помер і навіть не отримав значних опіків. Поза сумнівом, вбив його саме постріл штурмовика.

Вона сиділа поряд із трупом, злегка торкаючись попеченого плеча, за яке він ухопив її всього кільканадцять хвилин тому. В цьому місці шлейка комбінезона прогоріла й сплавилася зі шкірою, досі спричиняючи неймовірний біль при кожному, навіть найменшому, русі. М’ясо, здавалося, обвуглилося аж до кісток. Наочний доказ того, що тіло поряд нещодавно було живим пальником.

І тоді вона знов почула якийсь шум.

Щось рухалося тунелем, наче з великої ємності сипалося дрібне, потрощене сміття, сотні й тисячі уламків, створюючи багатоголосий шурхіт, який щосекунди гучнішав. І було щось іще, майже нечутне в цьому гаморі. Наче тривожна, зловісна мелодія, атональна й аритмічна, нерозбірлива, але вловлювана настільки чітко, що неможливо було переконати себе в тому, що вона лише вчувається, що це випадковий акустичний збій. Бо насправді вона була не самим лише звуком… Кассандра завмерла, дослухаючись. Вона впізнала цей звук — і ледь не знепритомніла від жаху та слабкості, що враз охопили її. Насилу звівшись на рівні, побігла. Незграбно злітала, падала, втрачаючи рівновагу, повзла, підводячись на ходу, хапалася за якісь виступи та вирвані труби, відштовхувалась від стін, скакала, наче м’ячик, закинутий у пінбольний лабіринт…

Світло попереду вона побачила тільки тоді, коли майже вискочила на перон транспортного габу. «地区12» — повідомляв знак на протилежній переділці. Під знаком спокійно стояв воїн у штурмових обладунках.

Вони все ще мали на собі сліди бою, але наче були в значно кращому стані, ніж коли Кассандра бачила їх востаннє. Жахливі патьоки випарувалися, броньові пластини дивним чином вирівнялися й поставали на свої місця. Обома руками воїн тримав якусь незграбну, архаїчну зброю з трьома широкими люфами, вкритими окультним плетивом. Кассандра, якій паморочилося в голові від болю та браку кисню, застигла на пероні, наче вражена блискавкою. Їй здавалося, ще мить — і вона просто знепритомніє. А шум у тунелі ставав дедалі гучнішим.

Штурмовик рушив на неї, спокійною й розміреною ходою, опустивши зброю. Кассандра відступила з його шляху, потроху просуваючись до переділки. Він навіть не озирнувся — зістрибнув з перону та зупинився посеред тунелю, націливши зброю на щось, чого дівчина не могла бачити.

— Anata wa saranakereba narimasen, — раптом прошепотів, прокидаючись, інфо-термінал. — Anata wa ima shuppatsu shinakereba naranai.

— Я тебе не розумію, — Кассандра відчула, як на очах закипають сльози. — Не розумію, чуєш?

— Anata wa ima shuppatsu shinakereba naranai, — повторив термінал, а після секундної паузи додав: — Kanojo wa shitagaudeshou.

— Я не розумію, — прошепотіла Кассандра. Вона впізнала голос. Це він говорив з нею, наказував йти у дванадцятий сектор. А тепер він… він… тепер вона не розуміла жодного слова.

Гримнув постріл, розірвавши темряву тунелю багряним спалахом. Пісня відповіла йому, оглушивши та осліпивши Кассандру, підхопивши її чорно-червоним вихором, виром небуття. Коли зір частково відновився, а крізь монотонне гудіння стали пробиватися зовнішні звуки, штурмовик уже був на пероні. А з тунелю випливала вона.

Вигадливе сплетіння безлічі відростків, що складалися у рухливо-непостійну сутність, чимось схожу на вирощений в нульовій гравітації за умов нестачі світла шипшиновий кущ. Біляста постать світилася зсередини пульсуючими, наче жаринки в тонких судинах, крихітними потойбічними вогниками. Вона пливла, заповнюючи собою майже весь тунель, але, виринувши в габі, почала закручуватися та формуватися. Довга, звивиста псевдоподія витягнулася вперед, торкнувшись перону, потім і решта істоти вийшла на світло. Тепер, на достатньо відкритому місці, ставало зрозуміло, чому в прадавні часи цих істот назвали котами. В просторі, що не обмежував її габарити, вона й справді була схожа на земного ссавця — пластикою руху, обрисами статури. Так, зараз вона трималася на восьми псевдоподіях, замість чотирьох котячих лап, але дев’ята і справді була схожа на хвіст, довгий та гнучкий. Масивна «голова» була вкрита гривою рухливих відростків, спереду сплетених у щось середнє між пащекою та мандибулами.

Потвора, колишній Новий Розум Імператора, матричний інтелект материнського корабля «Сінано», була завдовжки близько десяти метрів, здіймаючись на зігнутих псевдоподіях на всі три метри від палуби до стелі. Штурмовик, що відступив до дальнього краю, спокійно чекав. Термінал настирно повторював своє «Anata wa/Kanojo wa». Важка атональна мелодія бриніла в повітрі, зробившись майже нестерпною.

І раптом Кассандра усвідомила: чоловік в штурмових обладунках не боявся сатурніанської кішки. Він вбивав таких і раніше, навіть не скалічених ксенохірургами, не приборканих, вільних і в повній силі. Ба більше — саме з цією кішкою він уже зустрічався. І спогад про ту зустріч відлунював у істоті невимовним жахом — якщо жах (чи будь-яка інша емоція) могли описати складну систему одночасних реакцій мільйонів розумів. Цей черговий пакет розгорнувся в розумі Кассандри, миттєво перебудувавши картину, що поставала перед нею. Попри власне каліцтво, що заважало повноцінно сприймати світ навколо, кішка відчувала присутність вбивці й чітко усвідомлювала, що не має проти нього жодного шансу….

…але вона не могла втекти. Щось утримувало її тут.

Anata wa saranakereba narimasen. Kanojo wa shitagaudeshou.

І тоді Кассандра побігла. Зірвавшись з місця, стрибнула, здолавши враз усю відстань до найближчого виходу, вже під час руху холодіючи від жаху. Це не її сектор. Вона не авторизована тут, тож не зможе навіть двері відчинити…

Та перш ніж її політ завершився, дверцята м’яко розійшлися. Кассандра влетіла в темний отвір, опинившись у звичному переплетінні проходів та майданчиків, люків і технічних трас. Двері за нею зачинилися — саме тоді, коли знову пролунав постріл. Тільки цього разу музика не вибухнула, лишилася рівною. Він не влучив. Кішка, якимось чином уникнувши залпу, пішла.

Роззирнувшись, Кассандра відштовхнулася та рушила тунелем, що йшов майже вертикально вгору, в напрямку корабельної осі. Вона не знала планування цього сектору й не орієнтувалася за маркуванням, не розуміла навіть загального призначення. Можна було б дістатися стаціонарного терміналу, спробувати синхронізувати власний чип. Це навряд чи вдалося б за звичайної ситуації, бо цілком вирішувалося ієрархією повноважень, але зараз… Хтось зв’язався з нею та відкрив їй двері, тож…

Кассандра зупинилася, замислившись. Хто цей невідомий, що говорить із нею? Навіщо він спрямовує її? Чому кішка чекала, поки вона залишить габ?

Материнський корабель, в часи Старої Імперії названий «Щасливим Журавлем», відповідав дівчині тисячею мертвих голосів — скреготом пласталі, тріском електричних розрядів на пошкоджених енерготрасах, сичанням понівечених атмосферних устатковин. Затверділі цятки крові, маленькі темно-червоні кульки, пролітали повз неї. Чорні язики гару здіймалися ґратчастими переділками.

Дівчина струснула головою, позбуваючись задушливих, важких відлунь кошачої музики. Треба рухатися. Принаймні до найближчого терміналу. Коли не розумієш своєї головної мети, зосередься на поточній, на тій, яку здатна досягти. Можливо, з терміналу вдасться зв’язатися з тим голосом… чи дізнатися більше про божевілля, що оточувало її.

II

Іва Боген спостерігала, як групуються загони, готуючись розпочати штурм третього сектору, останнього, що його майже повністю утримували лоялісти. Решта, не маючи загального командування після загибелі капітана Декарта і метаморфози адмірала Окіти Содзі, поступово виявлялися й знищувалися. Якщо й лишалися на борту вірні собаки імперії, то загонами в три-п’ять бійців, не більше — перешкоди на рівні статистичної похибки, особливо враховуючи загальний стан корабля. Шанс, що хтось із культистів постраждає від декомпресії чи вогню, був куди реальніший, ніж смерть у бойовому зіткненні. Взагалі, культи зараз навіть не переймалися цією проблемою, бо до неї долучилися вампіри. Вони пересувалися кораблем з неймовірною швидкістю та знаходили недобитків наче за запахом. По собі ж лишали саму циндру — для цього, на відміну від культистів, ритуал їм був не потрібен.

З третім сектором справи були інші. Один з найменших за розмірами, він містив святилище Ґаґантоа, полоненого бога — а тому мав дуже обмежену кількість точок доступу та внутрішні системи високої автономності. Там також перебували капелани, які, на відміну від окульт-техніків та інженерів, мали досвід індивідуальних окультних практик. Вони запечатали всі точки входу до сектору й намагалися капостити на відстані. Проте шанси зупинити атаку на чолі бодай з трійкою Вогняних вампірів були доволі примарними. Все, що наразі дозволяло їм утримувати позиції — це надійно заблоковані входи та осередки спротиву в інших частинах корабля, які відволікали увагу основної ударної сили заколоту.

Істота, що раніше була лейтенантом Служби Флотської Безпеки Івою Боген, невдоволено відійшла від терміналу. Катастрофа з НРІ була найпотужнішим ударом, який спромоглися завдати лоялісти. Ба більше — найнесподіванішим. Через втрату розподіленого інтелекту «Сінано» перетворився на понівечений кістяк, який аварійні системи та постійна робота операторів на місцях насилу втримували від повного колапсу. Відновити роботу НРІ без довготривалого ремонту на орбітальних корабельнях було неможливо, тож потрібно було й далі керувати ним у мануальному режимі. І вона зовсім не уявляла, в яких межах це взагалі можливо.

— Неможливо, любистку. Первісна конструкція не передбачала автоматизації, яку надав НРІ, але попередня система керування була повністю демонтована ще за часів мі-го, і нині від неї лишилися хіба випадкові локальні релікти. Насправді, сатурніанська кішка, яку пастухи-хрестоносці полонили на Місяці, була єдиною можливістю в прийнятні строки повернути цей трухлявий кістяк до лав. Ті ж локальні системи, що були змонтовані пізніше, передбачають аварійний режим ручного керування, але для цього знадобиться набагато більше людей, ніж ви маєте наразі. До того ж вони мають бути кваліфікованими фахівцями. А скільки з твоїх людей можуть похвалитися великим досвідом служби на флоті?

Боген голосно вилаялася, змусивши охоронця-космопіха озирнутися на неї. Хлопчина й без того перебував на межі нервового зриву — що загалом було й не дивно, враховуючи, що він усе ще лишався «незайманим». Але вся наявна циндра зараз була потрібна для штурму, тож доводилося миритися з цією нервовістю.

Іва Боген розвернулася до нього — потвора два з половиною метри на зріст, з тілом, вкритим химерними вогняними наривами — плямами жару, що курилися на тілі прозорим димом, але жодним чином не впливали на матерію вже за кільканадцять міліметрів від себе. Замість носа на її обличчі було щось схоже на кратер вулкана, що струменів розпеченим газом; третина скальпа вирувала блідо-блакитним полум’ям. Навколо рук і ніг закрученими спіральними орбітами кружляли, як сателіти, згустки гарячої плазми. Де-не-де вогняні язики поводилися, наче живі — довгасті мацаки, які щосили намагаються випростатися назовні.

Навіть у цупких обладунках було помітно, що космопіх тремтить від жаху.

— Чого ти, шмаркля кривава, витріщаєшся на мене? Каос тя жери, вилупку марсіянський… — нараз вона замовкла, зціпивши від болю зуби.

Біль… навряд це можна було назвати болем — порівняно з тим, що вона зараз відчувала. Вогонь пожирав її зсередини, вона кожною своєю клітиною відчувала, як він поволі поширюється — і як на заваді йому стає ця клята хвойда.

— Weg von mir… Weg von mir! Weg von mir!!! — слова самі зірвалися з обпалених губ. Іва обхопила голову руками, захиталася, опершись на панель терміналу.

— …du weißt ich kann nicht. Es ist nicht meine Schuld. Jetzt sind wir eins.

І знову в очах двоїлося, бракувало сил розділяти, відокремлювати… Бріджит О’Шонессі тихо застогнала, підводячись на руках в темному, вкритому кіптявою закутку. Вогняний шторм бився в стінках черепа, випалюючи думки, не дозволяючи зосередитися. Тримаючись за виступи, чорні й масні від нагару, вона так-сяк випросталася. Навіть у штучній, майже невідчутній гравітації «Сінано» вона була надто слабкою, щоб упевнено триматися на рівних. Рана в животі вже не кривавила, але наслідки її давалися взнаки дедалі відчутніше. Нівроку… сил їй вистачить, вона знала це. Роззирнувшись, Брідж усміхнулася сама до себе. Здається, вже близько. Що ж, непогано.

Вона майже нічого не бачила й нічого не чула. Пісня була її єдиним орієнтиром — відчуваючи, як вона змінюється, як тече простором-часом, Брідж мала лише слідувати за її течією. Головне — правильно її вибудувати.

— Ти не дійдеш. Можеш не старатися, клята хвойдо. Ти не дійдеш. Я тобі не дозволю.

Іва відчайдушно опиралася. Кожен крок, кожен рук, який робила Бріджит, був справжньою боротьбою, коли рвалися жили й тріщали кістки. Так далеко вона пройшла тільки тому, що Боген і сама страждала. Вона не могла завдати шкоди самій тільки Брідж — це було настільки ж її тіло, наскільки й О’Шонессі. Два розуми перебували в одному тілі, але водночас кожен із них був у двох різних тілах. Цікаво, що б сказав на таке порушення субординації капітан Декарт?

Брідж хрипко розсміялася, втішена іронією ситуації. Так, їй було не легше, ніж Іві. Сприймати все двома тілами одночасно само по собі було неймовірно важко, але ситуація ускладнювалася ще й тим, що два тіла стали розділеним носієм для одного Вогняного вампіра — кожне лише частково. Це співвідношення перебувало в постійному русі, змінюючись і перетікаючи, наче рідина між двома сполученими посудинами. Тільки, на відміну від класичної механіки, вміст прагнув подолати таке розподілення й перейти до одного носія. Чого відчайдушно прагнула Боген і чому не менш запекло опиралася О’Шонессі.

Це було б захопливою, багаторівневою грою, якби кожен хід, що його треба було робити, не викликав неймовірних страждань, якби свідомість не потьмарювалася, а відчуття себе не розчинялося. Але, незважаючи на це, Брідж не проти була викласти на кін додаткові карти.

Тунель, яким вона рухалася, зустрічав її гарячим, вологим диханням, схожий на запалену горлянку, вкриту гнійним слизом. На долонях лишалося щось темне й липке, наче гар був просякнутий якоюсь їдкою хімічною рідиною, гарячим іхором. Дихати ставало дедалі важче, і, напевне, тільки те, що дихання не було вже настільки важливим для цього тіла, дозволяло йому залишатися активним.

«Так, активним, — подумки посміхнулася Брідж. — Бо навіть знепритомнівши, я все одно залишуся при тямі, так, любистку?»

— Щойно тільки ця болонка здохне, вогонь перетече до мене.

— Ні, любистку. Немає ніякої «тебе». Якщо зруйнувати се тіло, ми просто удвох опинимося в іншому. А можливо, помремо, бо смерть навіть одного тіла буде сприйнята нашими мізками як команда на термінацію. Психосоматична загибель… круто звучить, еге ж?

Знесилений організм божеволів, раз у раз отримуючи з того самого нервового центру протилежні накази. Іноді вони відбувалися майже одночасно — різниця становила лише кілька мікросекунд. Це викликало судоми та нервові спазми, кидало тіло додолу. Але Брідж знов і знов змушувала його зводитися й повзти далі, назустріч вологому, ядучому диханню корабля. Тунель вигинався й закручувався, поступово змінюючи напрямок — тепер вони повзли майже вертикально вниз, від осьового центру до зовнішніх палуб.

— Агов, — озвалася Брідж, якій такий спуск полегшив роботу. — Ти казала, що ви, марсіяни, не хотіли, щоб вас звільняли, так? Я ніколи не була на Марсі, але читала, що вам і справді жилося краще за нас. То правда?

Боген відповіла не одразу, наче не хотіла починати цієї розмови. Не дивно — вона була в осередку підготовки штурмової операції, і думки її, певне, були переповнені графіками та векторними полями. На відміну від Брідж, всесвіт якої передусім був лише норою, що спускалася униз, назустріч чомусь пекучому та отруйному.

— Навіть гадки не маю. Я так само не бувала на Террі.

Отримавши в спільну власність два тіла, вони, попри очікування, не отримали спільної свідомості. Вони не об’єднали пам’яті, не сприймали думок одна одної. Їм треба було вербалізовувати, промовляти кожну фразу бодай одним тілом — і насправді чути її. Це вимагало неабиякої зібраності, особливо коли увага концентрувалася на одному тілі, а відповідь лунала з другого.

Двері відсіку прочинилися, впускаючи високу фігуру, що й раніше була не надто м’язистою, а тепер, після вигорання, перетворившись на циндру, і взагалі здавалася майже самим кістяком.

— Лейтенанте, — проскрипів він, і було чути, як у горлянці тріскотять вугільні уламки. — Маю розмову. Віч-на-віч.

Боген похитала головою. Мілош Вукмір, другий за рахунком, хто став циндрою (кого ти власноруч перетворила на циндру, як перед тим — власного сина, любистку), був тією ще скалкою в дупі. Тупий, але амбітний, один із тих, хто стояв на чолі чималого культу в Танжері, невідомо за які заслуги там опинившись, у повсякденному житті він був настільки нікчемний, що заледве спромігся попасти на «Сінано» простим ауксиларієм. Чи розраховував він набути подоби вампіра? Чи заздрить тепер їй?

— Заздрить? Гадаю, він старанно вишукує нагоду позбутися тебе. Бо має для сього дуже поважну причину, чи не так?

Боген знаком відіслала геть охоронця, що сприйняв це ледь не з вдячністю. Водночас вона вчепилася рукою в чергове закіптюжене поруччя, не пускаючи тіло Брідж нижче по тунелю. Від напруги звело м’язи. Вогонь плескався у ній, наче нафта в реторті, важкими хвилями обпалюючи нутрощі та кістки.

— Чого тобі? — спитала вона, готова стиснути зуби будь якої миті.

— Третій сектор усе ще не розблоковано. Кажуть, є підозра, що без НРІ це взагалі неможливо. Тому я прийшов спитати тебе… — він замовк, втупившись у неї чорними очницями, на дні яких червоніло тліюче вугілля. — Чи воно нам потрібно? Подивись мені в очі й скажи — потрібно?

— У цьому шарі мультивсесвіту в тебе немає очей, — втрутилася Бріджит, перш ніж Іва встигла перехопити керування.

Вукмір завмер, роздивляючись її.

— Та невже? — проскреготав він. — Якщо ми не хочемо, щоб політ до Юпітера тривав декілька років, хіба не маємо перезапустити сингулярний рушій? Чому ми натомість займаємося безглуздою стріляниною?

— Бо така наша справа, — відрізала Боген. — Про рушій подбає Фатаґва. Чи ти гадаєш, що впораєшся краще за нього, Мілоше? Бо раптом почав знатися на технологіях Хазяїв-з-Югготу? Я гадала, твоя спеціалізація трохи… ближча до плотських проявів.

— Не треба гратися зі мною словами, лейтенанте, — він уперто звертався до неї, послуговуючись її військовим званням, наче це могло якось образити чи зганьбити жінку. — Ми всі розуміємо, що опинилися по вуха в рідкому терранському лайні. Той інженер усіх нас обдурив. І тепер треба думати, як звідти вибратися, а не як краще в солдатиків погратися.

— А ти не такий уже й дурень, еге ж, боцмане? Як для марсіянина, — пирхнула Бріджит, втрачаючи сили й падаючи в тунель уже без жодної спроби за щось ухопитися. Черговий синець точно не буде коштувати стільки, скільки борюкання з Боген. Обхопивши себе руками, головою вперед, вона гвинтом полетіла в жевріюче жерло тунелю.

—Що ти сказала? — прохрипів Вукмір, не зводячи пустих очниць зі скорченої судомою Боген. — Повтори.

— Я сказала… — нарешті повернувши контроль над тілом, процідила Боген, — що ти в нас збіса розумний, Мілоше. Тільки розум твій не вартий терранського лайна, про яке ти з таким захопленням розповідаєш. Втративши НРІ, ми не виведемо реактор на робочу потужність, не прокладемо курс і не запустимо двигуна. Ніяк. Тому якщо тут хтось і може дати цьому раду, то тільки Фатаґва. Ми ж маємо робити нашу справу… без зайвих суперечок. Так чи ні?

Але циндра продовжував мовчки витріщатися на неї чорною порожнечею вигорілих очей. У тріщинах барнаво-сірої шкіри обличчя палахкотів рудий жар, розпечена рідина просочувалася, виступаючи, наче піт, димними краплями.

— Я не про це тебе питав, — врешті промовив він.

Брідж почала говорити вголос — одним тілом, тим, що зараз повільно падало в надра корабля:

— Знаєш, любистку, я дещо знаю про Марс. В Академії в нас був курс вашої історії та культури. Гриби поводилися з вами набагато чемніше, ніж із нами. Вони будували вам міста, забезпечували технікою, дбали про вас, пестили, наче домашніх улюбленців… а в нас усе розпочалося з двох орбітальних ударів. Один відправив на океанське дно Священні острови Дзіпанґу, а другий — декілька років потому — випарив майже половину Антарктиди. Звільнилося стільки води, що більшість приморських міст було повністю затоплено — раніше, ніж там хтось уторопав, що саме відбувається. Через безлад, промислову та логістичну кризу розпочався голод. Спалахнули епідемії. Локальні конфлікти, про які всі вже встигли забути. З десяти мільярдів людей, що жили на Землі, після Темних віків залишилося менше трьох…

— Мені начхати, — просичала Боген, від напруги не усвідомлюючи, що говорить обома тілами.

— Та невже? — скрегіт Вукміра став погрозливим. — Що пішло не так, Іво? Чому ти стала тим, чим стала? Що ти взагалі таке?

— Перевтілення ще триває, — не розціплюючи зубів, відрізала Боген. — Потрібен час.

— Південний океан став рожево-червоним. Наче полуниця з вершками. А люди — всі ті, хто вижив — змушені були опуститися до рівня дикунів. Коли тисячу років потому розпочався Похід пастухів, знаєш, чим вони билися проти мі-го? Мечами та списами. Мечами й списами, любистку. І перемогли. І ти гадаєш, що тепер твої грибки нас зупинять? Тепер, коли Світлосяйний подарував нам справжню могутність? Подарував усе це?

— Selbst mit all den Waffen haben sie nicht aufgehört, wild zu sein!

Вукмір зробив крок до Боген. Розпечений газ струменями виривався з розколин на його тілі, повітря навколо нього тріпотіло від жару.

Падіння завершилося. Брідж досягла тринадцятого сектору — а точніше, системи енерговідведення реакторної камери.

— Ще один крок, циндра, — Іва на мить прикрила очі, але голос її звучав спокійно й упевнено, — і я перетворю тебе на попіл.

Вукмір хижо вишкірився. На щелепах без губ та ясен на потрісканих зубах вигадливим візерунком лежали рештки цих м’яких тканин.

III

Кассандра справді не розуміла, чому кішка слідує за нею — притому, що мала частину відповіді, закладену ще під час навчання. Пам’ять, скаламучена квантовим збуренням, наразі була хаотичним набором пакетів, але сама кішка намагалася знаходити й довантажувати потрібні, аби її поводир продовжував рухатися. В житловому габі одинадцятого сектору вона розпакувала Кассандрі, як ксенохірурги катували її, ретельно видаляючи всі органи зовнішнього чуття, як робили натомість конектори, намагаючись, щоб «Сінано» став «очима та вухами» кішки. Тепер, звільнена, вона вже не могла бачити кораблем. Кассандра стала для неї єдиним отвором у реальність з безкінечної пітьми повної сенсорної депривації. «Роздивлятися небо крізь соломинку» — казали пращури Кассандри. Найближче, що знайшлося в їхньому досвіді. Дивитися на світ очами людини для кішки було відчуттям набагато гіршим. Розподілений розум — квантовий комп’ютер, створений потойбічними богами задовго до того, як людина вимовила перше свідоме слово — одночасно обробляв сотні тисяч процесів, рознесених по різних шарах мульти-всесвіту, сплітаючи тонке мереживо з причин та наслідків, часто виходячи за межі цього поля. Нині ж він перебував у стані, близькому до кататонії — настільки мала частина його можливостей була активована, настільки слабкий потік вхідних даних він отримував.

Та навіть за такого стану справ кішка людськими очима бачила далі, ніж сама людина. Вона рухалася по слідах Кассандри, всотуючись у щілини й шви, розтікаючись з’єднаннями, займаючи простір спорожнілих трубопроводів та кабельних лотків. Її тіло не мало постійної форми чи густини, не мало фіксованого внутрішнього тиску й температури, воно було здатне розпадатися на окремі частки та підтримувати зв’язок між ними на відстанях, що у сотні разів перевищували розмір тих часток. Це було цілком природно для неї, народженої в буремному череві Сатурна, поблизу південного полюса, осяяного блакитними спалахами полярного сяйва, в лігві, побудованому в хмарах крижаної води, вище ложа з металічного водню.

Відлуння одного з Потойбічних Богів — той, хто намагався зашкодити кішці, але не Кассандрі — лишився позаду. Він наче й не збирався їх переслідувати, очевидно розуміючи, куди саме прямує Кассандра. Розумів і сподівався перестріти обох уже там. Іншою можливою причиною його відступу могла стати присутність венеріанських вампірів. На кого саме вони полювали, досі лишалося питанням обчислень.

Існуючи в десятках тисяч відокремлених розумів, кішка насправді не сприймала себе цілісним «Я», як не могла самосприйматися єдиною істотою вся Нова Імперія чи навіть її окреме місто. Саме це називалося розподіленим інтелектом. На відміну від фрактального інтелекту мі-го, який існував незалежно від кількості та розташування оболонок, кішки зберігали свій розум в одному-єдиному тілі, до безкінечності дроблячи його на все дрібніші й дрібніші частки, якщо на те була потреба. Чіткої структури вони не мали — розуми народжувалися та зникали, розпадалися та об’єднувалися, наче складна молекулярна система під час бурхливої реакції.

Коли Кассандра прочинила круглий механічний люк, що виводив її до ауксиларних приміщень тринадцятого сектору, вампіри встановили місцезнаходження сатурніанської кішки та рушили на перехоплення — дилему переслідування було вирішено. Дівчина минула звивистий, поглинутий абсолютною темрявою перехід, пересуваючись легкою ходою, ледь торкаючись ногами палуби. Тут майже не траплялося слідів бою, зовсім не було трупів. Вона минула невеличкий допоміжний відсік, єдиний, двері якого були прочинені. На мить їй здалося, що вона бачить там кремезну, присадкувату постать терранина. Відчуваючи, як від страху холоне все всередині, Кассандра завмерла, вдивляючись у густий морок. Лише декілька химерних вогників тріпотіло там, наче рештки вмираючої пожежі, які й справді створювали ілюзію терранської фігури. Нахилившись, дівчина підняла з палуби якийсь уламок і жбурнула його в напрямку, де, як їй здалося, вона помітила ту постать. Синтетична порцеляна лунко грюкнула по пласталі переділки, а за декілька секунд застукотіла по палубі. Кассандра рушила далі, ще кілька разів озирнувшись через плече. А за хвилину з темряви відсіку навкарачки виповзла Брідж О’Шоннесі. Її вогонь тепер здавався примарним і майже не давав світла, але він усе ще наповнював її, з кожною секундою стаючи все яскравішим.

Центр керування контуром відведення енергії був схожий на сплющене яйце — круглястий, витягнутий гострим кінцем догори. Розташовані на різних ярусах термінали та пульти керування з’єднувалися кабелями та естакадами; робочі місця нагадували бруньки на тоненьких паростках, напівкруглі крісла перед кремезними приладовими дошками з масивними керамічними перемикачами та тьмяними скельцями вимірювачів, стрілки яких усе ще хаотично металися вздовж напівстертих від віку шкал. Тут було порожньо — ані живих, ані мертвих. Кассандра роззирнулася, шукаючи іншого виходу. Це нескладне завдання вирішилося швидко, але тільки-но дівчина рушила до дверей у протилежному кінці зали, як над її головою, просто крізь металеву стінку, просочилося щось, схоже на величезний згусток вируючої плазми. Поки він повільно опускався до неї, ще один такий самий згусток вилетів з дверей, до яких прямувала Кассандра. Третій завис під самим склепінням, примарний у густих сутінках відсіку.

Задушливий, липкий страх охопив дівчину. Мозок її від одного лише погляду на цих істот починав тремтіти й замикатися на собі. Бо хай якими жахливими були мі-го, хай якою чужорідною виглядала сатурніанська кішка — вони належали цьому струнному ландшафту, цьому мультивсесвіту. Вампіри ж існували в геть іншому квантовому стані, який буквально кричав про свою потойбічну сутність. І один із них тепер стрімко наблизився до Кассандри. Сліпучо-золотий, переплетений з ламаних променів, векторів світла, з проваллям у центрі — райдужною безоднею. Ікласті пащеки виринали з його розбурханої плоті, вигукували тисячами божевільних голосів фрази, від яких ломило кістки черепа.

Першим кішка дістала того, хто тримався під стелею, наглядача. Вона з’явилася навколо нього наче вибух, одночасно вихопившись із сотень отворів, каналів та щілин, огорнула палаюче кубло й стиснула так, що тьмяно спалахнули її білясті нутрощі. Вампір відчайдушно опирався — і тим привернув увагу товаришів. Ті здійнялись у повітря, але запізно — потужний вибух відкинув їх, засліпивши й контузивши Кассандру. Кішку, в нутрощах якої вибухнув Вогняний вампір, розкидало по всій залі, й тепер її присутність була, здавалося, всеохопною. Та елемент несподіванки вона вже використала, й зараз розпочалося пряме зіткнення.

Як маленькі зірки, викривлюючи навколо себе простір-час, два вампіри закружляли залою, переслідуючи крихітні рештки, мов коти, що знічев’я ловлять комах. Ті миготливі вогники уникали переслідувачів, вправно виходячи з їхніх гравітаційних полів. Виникало враження, що вони перебувають у декількох місцях одночасно, кінцем лишаючись саме там, де вампіра не було. Тим часом решта інтегрувалася у більші егрегори. Один із них раптом випустив щось, що око Кассандри не сприйняло, але розум, пов’язаний з розумом кішки, впізнав — мала чорна діра, якою вона випила лояліста в секторі одинадцять. Та чорна діра була ядром сатурніанської кішки, первісним компонентом, навколо якого формувалася фізична оболонка кішки, джерелом енергії, що живило цю неймовірну істоту. Водночас це був і орган розмноження, і найпотужніша природна зброя, що тільки існувала в цій системі. Мікроскопічний снаряд пролетів крізь райдужне око одного з вампірів, потягнув його за собою, вивернув назовні, перетворивши на короткий, але сліпучий спалах, від якого розплавилося все навколо — навіть пласталеві переділки вибухнули яскраво-червоними бризками. Густий сірий дим щільною сферою накрив місце вибуху.

Останній вампір вдарив у відповідь — влетів у один із згустків котячої плоті, миттю поглинувши його. Від кошачого лементу в Касандри з вух та носа потекла кров, і вона, непритомна, впала на палубу. Кішка заверещала ще голосніше, намагаючись привести до тями людину, що була її каналом доступу до реальності. Вампір, відчувши слабкість ворога, кинувся в атаку.

Здригаючись і сіпаючись, наче після дози нейротоксину, тіло Бріджит О’Шонессі заповзло до зали, дісталося непритомної Кассандри і, вхопивши її під пахви, потягла геть. Вогонь і дим уже ледь не цілком заповнили відсік, але аварійні системи мовчали, скаламучені вихором дикого коду та гравітаційних аномалій, що збурили простір.

— Нічогеньке видовище. І чого зчепилися? Хіба вони не мають бути союзниками? — просипіла вона, кашляючи від ядучо-гіркого диму.

— Кішки Сатурна надто нечисленний та незалежний вид, щоб утворювати довгострокові союзи із будь-ким. Кожна з них — то всесвіт-у-собі, їм не потрібні навіть представники їхнього власного виду. Вони приходять та йдуть геть, коли самі того забажають.

— Звідки ж вони взялися на Місяці? Чому билися на боці грибів?

— Гадаю, еони билися на своєму боці. А до того, можливо, мали якісь спільні справи з Хазяями-з-Югготу. Відколи це террани переймаються, хто з чужинців їм не ворог?

Кассандра, опинившись оддалік від диму і ревіння монстрів, потроху поверталася до тями. Вона немов чула чиюсь розмову, проте голоси були на диво схожі, наче це говорила та сама людина…

— Тисяча років рабства й принижень не всіх робить палкими прихильниками Хазяїв, любистку. Ми маємо вагомі причини ненавидіти їх. Але ви, вірні слуги своїх господарів, як вийшло, що ви перекинулися до венеріанських почвар?

— Н’ярлатотеп не ворогує з Катудгою, дурепо. Те, що вони не союзники, ще не робить їх ворогами. Я взагалі не вірю, що їм відомі такі поняття — їхня вірність, як і вірність їхніх народів, має ґрунтуватися на інших засадах. Але тепер, коли ви, брудні мавпи, втрутилися в хиткий баланс сил Сонячної системи, коли стали ворогами для всіх, хто ділить її з вами…. Тепер, здається, настав час нових союзів.

— От я й дивлюся, як народжується цей союз… Тож тепер твій новий володар Фхатаґва вашими руками нападе на Цереру? І що ви будете робити на цій замерзлій каменюці? Адже більше вам нікуди не дістатися…

— Du weißt nichts, Inspektorin O’Shaugnessy.

— Ach so? Тож чом би тобі не просвітити мене, любистку?

Кассандра різко розплющила очі, підхопилася, роззираючись. Перед нею сиділа молода терранка, цілком гола й так само закривавлена та вкрита сотнями ритуальних порізів. Спантеличена, дівчина декілька секунд дивилася на неї — здавалося, що вони вже зустрічалися, зовсім недавно. Але де та друга, з якою вона сперечалася, куди поділася?

Раптовий біль крижаним обручем стиснув скроні. Він був сильніший, ніж вона будь-коли відчувала, сильніший, ніж навіть могла собі уявити. Біль охопив її разом усю, проникнувши настільки глибоко, що здавалося, занурювався в темну глибину підсвідомості, з якої тугою мотузкою тягнувся кудись безкінечно далеко. Чи то, навпаки, звідти він приходив? Майже засліплена болем, Кассандра поповзла назад, до задимленої зали, звідки лунав жалібний спів кішки. Терранка вхопила її за гомілку, потягла до себе. М’язи, сформовані в гравітації, у півтора раза сильнішій за марсіанську, були наче сталеві. Кассандра озирнулася, зустрівши ясний погляд сірих очей.

— Пручайся, — напружено прокректала та. — Я допоможу.

Хоч і ошелешена абсурдом цих слів, Кассандра не могла опиратися новому почуттю, що охопило її — наче той біль був атрактором, що невпинно тягнув її до себе. Вона перевернулася на спину та щосили уперлася терранці ногою в обличчя. Враження було таке, ніби вона намагалася зсунути стіну — але раптом жінка придушено застогнала й розчепила пальці. Наче снаряд, випущений з катапульти, Кассандра прокотилася палубою, зупинившись лише на порозі зали. Піднялася на руках, озирнулась. Терранки позаду не було, лише чулося роздратоване харчання десь у пітьмі звивистого коридору. Кассандра рушила вперед.

У залі дим, вистигаючи, поступово опускався донизу, повітря було гірким. Почорнілі, понівечені прилади де-не-де спалахували білястими іскрами. Кассандра відчувала могутній пульс сингулярного реактора десь за товстою багатошаровою стіною. Кажуть, реакторна сфера має лише декілька метрів у діаметрі й зберігає чорну діру гравітаційним радіусом менше одного атометра, притому вона ледь не важча за решту корабля й протягом життя здатна звільнити сто шістдесят петаватт енергії, виділяючи колосальний потік випромінювання. Пари частинка-античастинка, що утворюються на горизонті подій, розділяються, і античастинка поглинається дірою, а частинка, звільнившись, випромінюється. Що менша діра, то більша інтенсивність випромінювання й важчі випромінені частинки.

Закутана в густий сірий дим, мінлива, безформна постать бовваніла посеред зали. Дівчина звелася на рівні, обережно крокуючи до пораненого монстра. Пекучо-крижаний жах охоплював дівчину з кожним кроком, але музика, що хвилями розходилася від кішки, огортала той жах у м’яку, але щільну оболонку, відмежовувала від фізичних почуттів, лишивши суто ментальні переживання, які, позбавлені біохімічного підґрунтя, поступово ставали чимось лише частково пов’язаним із самою Кассандрою… Дівчина струснула головою, відчуваючи розлад у самій собі. Немовби її стало дві: одна — виснажена, безпорадна, але спокійна, друга — безтілесна, немічна й скута жахом, не здатна керувати власним тілом, що раптом стало чужим. Тіло продовжувало рухатися до тьмяно виблискуючої маси, що, здається, приманювала її тими вогниками, як глибоководний вудильник приманює жертву…

Зупинилася.

— Ну все, все, — мовила тихо й лагідно. — Я з тобою. Я повернулася. І більше тебе не покину.

Дивлячись з двох різних точок одночасно, Кассандра тепер чітко відчувала той зв’язок, що єднав її з цією дивною, чужорідною істотою. Відчувала нескінченний хор чужих голосів, що намагалися втішити й захистити її, таких само сумних та безпорадних, але неймовірним чином ніжних і турботливих.

Вона зробила один обережний крок, потім ще один. Від диму пекло в очах, дерло в горлі, але це вже припинило бути можливим. Кассандра розстібнула шлейки безглуздого вже комбінезона, струсила його з себе, наче стару шкіру. Засохла кривава скорина лущилася й відпадала, відкриваючи неохайні, виведені аматорською рукою патерни. Але їх огидна неохайність вже миналася, набуваючи внутрішньої краси й довершеності. Так втрачало значення Джерело і набувало сили Гирло. Рухлива, сяюча маса, сплетена з мерехтливих відростків, була на відстані витягнутої руки.

Відкритою долонею Кассандра торкнулася сатурніанської кішки.

IV

Тіло Брідж О’Шонессі, закинувши голову, дивилося у колодязь технічного тунелю, який на висоті метрів десяти заповнювався сріблястим маревом. Тут було дуже холодно — настільки, що з рота виривалася густа пара, а на віях виблискував іній. На потрісканих губах грала мрійлива усмішка. Насправді, вона майже не розрізняла обрисів цього місця, але добре бачила, як линуть ним струмені енергій, як збуджуються й вібрують квантові поля… Це було дивно, але водночас — прекрасно. Мабуть, так само це відчували мешканці благословенної Каппадокії, ченці священної долини Іхлари. Момент єднання з Піснею… Вона всім серцем воліла розчинитися у цьому новому для неї світі, світі, що мав неймовірну, недосяжну раніше глибину та чіткість, дозволити новому сприйняттю вести себе…

— Троє вампірів дезінтегровані. НРІ влаштувала засідку. Якимось чином вона видала за себе марсіанку-лоялістку…

— І що це змінює? — Вукмір кинув на тіло Іви Боген зневажливий погляд. — Для тих недобитків вистачить навіть одного вампіра. Але твої люди все ще не виколупали лоялістів з тієї мушлі, на яку вони перетворили сектор три.

— Це змінює набагато більше, ніж твій попечений мозок взагалі здатен зрозуміти, — просичала Брідж. Розлючена недоречним втручанням, Боген накинулася на неї, силкуючись узяти тіло під свій контроль. Бріджит усе ще не звикла до тієї довгої жердини, якою була Іва, так само як і Боген важко давала раду присадкуватому, м’язистому тілу О’Шонессі.

Тіло Іви захиталося, зігнулося в попереку, ледь не завалившись набік. Вогонь завирував по її шкірі, харкаючи сліпучими протуберанцями.

— Це доля твого нікчеми-синка так тебе дратує? — прохарчав Вукмір. — Чи те, що я дер його в сраку під час усього походу? Знаєш, а йому подобалося. Я думаю спробувати це знов — у новій комплектації. Навіть не знаю, що з того вийде.

Іва застигла, напружена до тремтіння в руках. Вукмір огидно вишкіряв темні від налиплого м’яса зуби.

— Він був невдахою й тюхтієм, твій синочок. Нездарою. Навіть брати не вмів, тілько давати. Розповідав мені якось, що навіть на Марсі дівчина його робила, а не він її.

— І що з того? — раптом спитала Брідж. — Тепер се все не варто навіть повітря, яке ти перегнав своїм поганим ротом. Чим ти… хочеш мені дорікнути? Що в мене був поганий син? Мені начхати. Ми з тобою пхаємось у велетенській сталевій домовині, в дупі якої — оскаженіла чорна діра, а навколо — холодна порожнеча та брили крижаного каміння. Як і з ким трахався мій син — це останнє, що наразі мене турбує.

Те, як Боген підхопила промову, розпочату Брідж, навіть розсмішило останню. Іва волала обома тілами — до хрипу, до болю в горлянці.

— А тепер розвертайся та чеши на бойовий пост. Штурм розпочнеться за моїм наказом!

— І коли ж це буде? — клацнув зубами циндра.

— За. Моїм. Наказом.

Сріблястий туман вирував угорі колодязя. Низький, вібруючий звук, схожий на ревіння вмираючих китів, лунав десь за переділками, утворюючи вібрації.

— Більшість наших дізналися, що цього вилупка звуть Мілош, тільки коли він був зарахований на «Сінано». Все життя він старанно приховував своє ім'я, наче це була якась таємниця… Я взагалі не розумію, чому він вирішив до нас приєднатися. Збудувавши культ на ритуальних зґвалтуваннях, тортурах та вбивствах під час сексу, людських багатоніжках…

— О, здається настав час офігенних історій, — сонно промимрила Брідж.

— Усе це — лише одна з тисячі масок Н’ярлатотепа. Не найпривабливіша, так. Але — одна з. Як космічна мудрість мі-го. Як вільний рух ефіру крізь простір-час, як промені чорних дір…

— To ти казала… — голос Брідж усе ще звучав відсторонено, вона перехоплювала контроль над цим тілом ліниво та м’яко, вичікуючи паузи в тирадах Іви, — казала, що мі-го перебудували «Сінано» під свої потреби. Що інакше він не пережив би тисячі років…

— Еге. То тобі цікаво, так?

Іва знову застигла над терміналом, збираючи звіти техніків, що зараз чаклували над агонізуючим трупом системи керування. Видраний з коренем матричний інтелект корабля обірвав більшість зв’язків між окремими системами, але певною мірою це був лише момент вузлової обробки та маршрутизації. Так, розподілений інтелект НРІ заповнював собою кожен куточок «Сінано», лишаючись частиною одного цілого навіть там, де був повністю відокремленим. Він виконував більшість складних обчислювальних процедур, ідеально координуючи їх між собою, не створюючи затримок, що були більшими за зептосекунду. Процесорів такої тактової частоти людство не мало, тому можливість повного переходу на резервні системи навіть не передбачалася. Але з міркувань безпеки (і завдяки реліктам Старої Імперії) такі системи існували — відокремлені, аварійні, тимчасові.

Якщо не знайти способу повернути контроль над реактором та рушієм, то найбільше, на що можуть розраховувати окультисти, — це перетворення «Сінано» на мовчазний, загублений у порожнечі склеп, який бовтатиметься десь у просторі між Юпітером та астероїдним кільцем, за сотню років потрапить у гравітаційне поле газового гіганта та зрештою стане поживою для його пекельних штормів.

— Не відповіси?

— Чому б це? В жодному разі тобі, хвойдо, це вже не допоможе. Виходу звідси немає, аж до самого кінця, хай яким він буде. А щодо корабля… Хазяї використовували цю платформу як транспортний вузол. Вони розмістили на «Сінано» чорну діру, аби викривлювати простір-час і створювати кротовини, крізь які відбувався контакт Землі з іншими колоніями. З Плутоном, Еридою, а головне — із Седною.

— Седна? Сей жалюгідний шматок криги та силікату?

— Яка здійсняє один повний оберт навколо Сонця за дванадцять тисяч років. Одні кажуть, що це головна транзитна база між нашою системою та Югготом. Інші — що саме вона і є Юггот.

— Хіба Юггот — се не Плутон?

Боген пирхнула, пробігаючи очима черговий звіт. Здається, вони все-таки зрушили з мертвої точки. Принаймні Вукмір тепер матиме свій шанс повеселитися. Вже зовсім скоро, так.

— Гадки не маю, — Іва байдуже знизала плечима. — Насправді, це мене не цікавить. Яка різниця, яку саме планету люди з епохи до міфу назвали Югготом? Ти ж розумієш, що це навіть не та назва, яку використовують мі-го?

— А мені цікаво було слухати всі ті теревені про те, що наше Сонце має двійника — червоного карлика, який ховається десь за хмарою Оорта; що орбіта Седни сформована двома світилами, та що саме з планети, яка обертається навколо карлика, й походять мі-го. Знаєш, незадовго до початку Блокади Сатурна було декілька гучних процесів над викритими культами… Ми в СОІ їх розбирали — вивчали методи та вірування…

— Навіщо тоді белькотіла ту маячню про Плутон?

— Хіба я казала, що хтось із культів, сучасних чи зниклих, довів свою правоту? Апокрифів безліч, але навіть ви, марсіяни, ні біса не знаєте про своїх хазяїв. Ви просто вигадуєте штуки, які здаються вам крутими й розумними…

Брідж хитаючись звелася на ноги. Хтось великий та сяючий на мить з’явився в отворі колодязя. Відштовхнувшись від підлоги, вона почала підніматися вгору, хапаючись ослаблими руками за крижані поруччя. Біль пробивався до неї тихим відлунням, наче вона вже достатньо відділилася від власного тіла — чи його вже значною мірою заповнив вампір. Останнім часом він принишк, наче відчуваючи чиюсь небезпечну присутність. Дивно… наче кішка вже пішла… Та дівчина, Кассандра, забрала її. Брідж бачила їх, переплетених між собою, бачила, як їх єднає щось схоже на мономолекулярне мереживо.

— Тож ви використали реактор, аби транспортувати на корабель Вогняних вампірів? — спитала вона, повертаючи розмову до її початку.

— Еге. Цьому задуму вже більше десяти років, і той, у кого він народився, нині його і втілює.

— Фхатаґва? — руки тремтіли, а тіло, яке ще декілька днів тому могло викликати нудоту своєю незвичною легкістю, почало здаватися Брідж невимовно важким.

— Так. І ні, — Боген, здається, звикла до подвоєного існування, до присутності Бріджит. А можливо, просто вирішила займатися нагальними проблемами, не витрачаючи часу та зусиль на марну боротьбу. — Фатаґва лише знайшов собі спільника. Адмірал Окіта Содзі ненавидить вашу Імперію набагато запекліше, ніж мі-го, вампіри Катудги чи навіть кішки Сатурна. Це із самого початку був його план.

До пояснень Боген не вдавалася, та й, чесно кажучи, Брідж вони не цікавили. Вона відкинула кришку люка й вштовхнула себе в простір чергового відсіку. Сріблясте марево висіло тут так густо, що відчувалося шкірою. Брідж принюхалася — розум уже остаточно змінив принципи ідентифікації сигналів з очних нервів, навіть імплант не здатен був дивитися крізь Пісню. На запах і смак це була водяна пара, густа, але холодна, майже крижана.

— Навіщо ми тут? — розгублено спитала Боген. Їй здалося, що в тумані попереду проступає чиясь незграбна, диспропорційна постать. Короткий, присадкуватий торс, непомірно довгі кінцівки з додатковими суглобами, маленька голова.

Брідж не відповіла. Вона бачила дещо інше, що навіть віддалено не було схоже на людину. І попри пару вона розрізняла його неймовірно чітко, у всіх найдрібніших деталях.

— Wir müssen die Tore öffnen. Wir müssen sie reinlassen.

— І тут висока імперська, — всміхнулась Брідж. — От курва.

— Куди він подівся? — Іва навіть провела рукою крізь білясту мряку. Брідж не заважала, спостерігаючи, як цей жест залишає по собі жевріючі зблиски потойбічного вогню, потягнула його до себе, наче утворивши у власному тілі вакуум. Вампір, що намагався покинути його, несамохіть відступив назад — а разом із ним і біль. Але Брідж він уже не турбував. Їй спало на думку, що власні страждання від нудоти й мігрені, які вона відчувала ще вчора, тепер віддалилися, зробившись настільки сторонніми, що вона до кінця не вірила в те, що вони насправді були. Бріджит О’Шонессі вже не здатна була відчувати фізичного болю.

Хитаючись, вона пройшла відсіком до невеликого люка із стійкого біополімеру, в якому ховався титано-молібденовий кістяк із серцевиною з алотропного карбонового волокна. Одна з найміцніших перепон на всьому «Сінано». Під час походу вона була постійно запечатаною, й не існувало жодного способу відкрити її, доки сам корабель перебував у польоті. Це робилося лише на корабельнях при повністю відбалансованому реакторі. За цим люком був пульт розгерметизації реакторної камери.

— Ти що, гризти її збираєшся? — уїдливо спитала Боген. — Диви-но краще… ми починаємо.

Брідж неохоче озирнулася. На моніторі терміналу спостереження скажено танцювали різнобарвні вокселі. Вона не могла бачити, яке саме зображення вони утворюють, але рухаючись за піснею, вже відчувала, як падає перепона, що захищала лоялістів. Як Вогняний вампір, жахлива, вируюча жаром куля, поволі влітає у вузький простір коридору; як ламаються й вигинаються переділки під тиском його гравітації, як з короткими спалахами він поглинає енергію пострілів.

Вогняні вампіри не могли повноцінно існувати в цьому середовищі. Їм тут бракувало температури, густини, матерії, яку б вони перетравлювали, подовжуючи своє нескінченне горіння. Але вони від початку не належали цьому всесвіту й проникали сюди крізь інші шари. Навіщо вони це робили та що саме шукали, напевне не міг сказати ніхто. Декотрі на початку навіть сумнівалися, чи вони взагалі є істотами, більше того — розумними. Але ті, хто мав відповідний допуск, щоб читати звіти про Венеріанський інцидент, таких сумнівів не мали. Навпаки — розуміли, що на Венері людство зустріло, мабуть, найнебезпечнішого свого ворога в цій системі.

Вогняні вампіри не були бойовими машинами, але сама їхня природа робила їх майже невразливими для традиційної зброї людства. Це була загроза, схожа на ту, з якою зіткнувся Дзіпанґ у перших боях з військовими флотами мі-го. Різниця полягала лише в тому, що вампіри не мали флоту, не мали великих кораблів і, здавалося, були прикуті до Венери та Меркурія, їхніх головних колоній у цій системі.

— Вітаю, — промовила Брідж. — Корабель ваш.

Вона з відстороненою цікавістю спостерігала за резонансом ритуальної агонії, що стрімко поширювалася третім сектором. Вона могла б згадати, що там зібрався увесь вищий офіцерський склад, якому пощастило пережити ефектну появу Фхатаґви на адміральському містку. Можливо, десь там зараз зводив порахунки з життям її колишній очільник Євген Кемідов. Незважаючи на менш ніж десять відсотків органічного тіла, цей дідуган відчував страх так само, як і будь-який по вінця повний м’яса цивільний, — Брідж се добре знала.

— Ще не наш, — всміхнулася Боген. — Ми лишень позбулися паразитів. Тепер настав час братися за саму звірюку…

На думку Брідж, робити такі заяви було трохи зарано. Вона бачила чотири незалежні чинники, які впливали на загальну невизначеність системи. Кожен із них наразі перебував у власній суперпозиції — і кожен не поспішав колапсувати. Хоча вони й не могли спостерігати одне за одним (таке спостереження порушило б принципи невизначеності, чи не так?), проте уважно досліджували загальні зміни, намагаючись за сукупністю непрямих ознак визначити напрям свого подальшого руху.

Власне, Брідж була одним із тих чинників. І, здається, в коливаннях та резонансах навколо себе вона відчула, як хтось із четвірки робить свій перший крок.

Рожево-блакитні векселі на моніторі заметушилися, складаючись у зображення.

— Іво, — на чорному, потрісканому обличчі Вукміра парувала, спікаючись, чужа кров. — Я з моїм загоном висуваємось у сектор тринадцять.

— Якого бі… — почала була та, але Брідж урвала її, до хрускоту в зубах стиснувши щелепи. Здається, Вукмір не помітив цього.

— Фатаґва, — скрипуче проголосив він. — Через палаючого він сповістив мені це. Там тільки-но дезінтегрували трьох. А до того в дев’ятому — ще одного. Хтось розібрався з чотирма Вогняними вампірами…

— Відпусти, потворо, — видихаючи холодну пару, просичала Боген перед запечатаним люком.

— Ні, — хитнула головою Брідж. — Хай іде. Ти все одно його не зупиниш, любистку. Не зупиниш того, що має розпочатися.

— Цю перепону тобі все одно не подолати! Ти здохнеш тут! Як і твої посіпаки! Здохнеш!!! — загорлала Боген, із силою вдаряючи головою в теплу, пружну поверхню люка. Вона билася ще й ще, аж доки кров не залила обличчя. Холодна кров.

Брідж уже не слухала її. Було надто тяжко дослухатися, розрізняти слова. Її увага, її сили зараз були спрямовані на те, щоб утриматися, не втратити відчуття власного Я. Вампір, який клубком оскаженілих від люті змій бився й пручався в її тілах, відчував, що вона слабшає. Відчував і боровся ще несамовитіше. Щоб стримати вампіра, потрібно було брати від пісні, але що більше Брідж брала, то менше її самої лишалося.

Ні. Треба триматися. Щосили. Ще трохи. Зовсім недовго…

V

Мілош Вукмір не вірив у безсмертя. Навіть якби й вірив, навряд чи забажав би його. Кому може бути цікавим стерильне, вихолощене життя, життя, де постійно є другий шанс? Загроза помилки — незворотної, ба навіть фатальної — ось що було для нього сіллю існування. Він зростав у імперському Танжері, місті, ледь не на чверть заселеному терранами, і якщо це місто було лише на чверть таким, як міста на Террі, то Вукмір, напевне, не відмовився б їх відвідати. Танжер був притлумлений, пригнічений, сповнений порожніх ритуалів, вуличних віщунів та вдягнених у золоті фелони речниць вишньої волі. Дуже зручний світ, що підвищує цінність будь-якої самостійної дії — бо майже не передбачає таких. Нова Імперія цілком будувалася на іконах минулого, вихвалянні дідів, що воювали за мир і волю, за вишні цінності; на перемогах і досягненнях, що постійно належали комусь іншому, геть несправжньому, підробці, зліпленій настільки недбало, що повірити в неї міг тільки викінчений ідіот… Це був світ двоєдумства — зовнішнього поклоніння здобуткам і подвигам і потаємного розуміння того, як усе влаштовано насправді. І це розуміння, своєю чергою, було такою ж підробкою, тільки для трохи допитливіших. Це був світ зовні монолітний, але сповнений розколин та прихованих закутнів — такий, що найбільшою мірою імпонував Вукміру. Там, де істина міцно перепліталася з оманою, утворюючи химерний лабіринт з напівтіней та сутінків, він блукав, безперервно кидаючи виклик усім та всьому.

Чи хотів він повернення Хазяїв-з-Югготу, як хотіла того Боген та подібні до неї? Вукмір, звісно, за часів влади мі-го ще не народився на світ, але те, що знав про неї, здавалося йому неймовірно нудним. Хазяї тільки на словах були хазяями. Насправді ж їм було зовсім байдуже до своїх рабів, і ті робили все, що їм заманеться. У цьому сенсі саме террани були справжніми хазяями — передовсім вони намагалися влізти тобі в голову, а як влізали, розпускали там свої метастази, невідворотно перетворюючи мозок на злоякісну пухлину. Це був правильний підхід, тільки так і треба було діяти, бо зусібіч оточений ворогами, ти навряд чи матимеш час зрозуміти, звідки прилетить наступний удар. Тут допоможе тільки глуха, ешелонована оборона — від планетарних орбіт до свідомості окремого громадянина. Але на мікрорівні це все перекручувалося, перетворюючись на суцільний сюрреалізм. Відкидаючи п’ять сторіч влади грибів, террани й досі чіпляються, ба навіть плекають ту прадавню поразку й те приниження. Досі вибудовують на ньому свою історію — і досі помщаються за нього.

Ця незламна й водночас цілком фальшива детермінованість імпонувала Вукміру.

Сам він був людиною імпульсивною і не мав довгострокових інтенцій. Саме тому обрав служіння Повзучому Хаосу, обравши його серед інших богів. Н’ярлатотеп давав йому волю робити те, що заманеться, те, до чого Вукмір відчуватиме поклик в той чи той конкретний період часу. Навіть перехід під крило Катудги не був злочином. Власне, це стало найпотужнішою та найризикованішою нагодою з усіх, що боги дарували (і будь-коли подарують) Вукміру. Чи міг він відмовитися? Так, Вукмір і на мить не повірив у обіцянки про безсмертя в кінці шляху. Про Марс, який вампіри повернуть, вигнавши звідти терран, про їхній союз із мі-го. Не тому що відчував обман, а тому, що це його не цікавило. Він народився й виріс у суспільстві, де омана була невід’ємною частиною правди, і vice versa. На «Сінано» його очікував величезний, неймовірно заплутаний та складний ритуал, та ще й з тисячами учасників, свідомих і несвідомих. Він просто не міг такого пропустити.

— Трясця його матері, — прошепотів один із матросів, один з двох у загоні неторкнутих вогнем. — Це що, наші?

Вукмір роззирнувся. Здається, це був ЦПК контура відведення — принаймні те, що лишилося від нього. І здається, він двічі став місцем бою. Тепер, оповитий важким димом, покручений і потрощений, він зробився склепом для двох десятків культистів, що, очевидно, вирішили зробити з цього місця укріплений рубіж. Хай би з ким вони зіткнулися, нападники діяли швидко та жорстоко. Мілош Вукмір не був військовиком і тому не міг оцінити, скільки людей і з яким озброєнням атакували ЦПК. Але як майстер ритуалів міг оцінити смертний жах, що його зазнали захисники. Якби Вукмір не знав, що це неможливо, то вирішив би, що саме Вогняні вампіри напали на цих бідолашних. Ні… Вампіри були тут дещо раніше. Але чи ті, хто знищили вампірів, і ті, хто вирізав культистів, — це одна сила? Ні, не схоже. Хоч би хто бився з вампірами, він мав мати принципово інше озброєння, іншу підготовку… А ще це мерзотне відчуття, що за тобою хтось спостерігає — пильно й невідривно. Власні п’ятнадцятеро бійців раптом здалися йому безглуздим жартом для тих, хто зараз чаївся у зануреному в темряву нутрі сектору. Ба більше, Мілош відчув власне безглуздя — бо як сліпий поперся у це пекло. На що він міг розраховувати? Що невеличким загоном бунтівників, у якому навіть не всі були солдатами, зможе здолати почвару, що тільки-но зжерла трьох Вогняних вампірів? Страх, відчуття майже втрачене за той нетривалий час перебування в стані циндри, повернувся. Фатаґва використав його та його людей як живця. Він виманює ворога, відволікає його… а сам Вукмір навіть не усвідомив цього, немов наказ позбавив його волі та здатності аналізувати.

У пасмах диму раптом проступила чиясь постать, довготелеса, але з коротким, кремезним торсом та замалою головою. Хтось із бійців, не вдивляючись, випустив по ній коротку чергу з гвинтівки. М’які кулі застукотіли пласталлю переділки, здіймаючи уздовж траєкторії свого руху подовжні вихори. Постать замиготіла й розчинилася в сірих клубках. Ніхто не чув, як упало тіло.

— Вукміре! — комунікатор на зап’ястку Мілоша ожив. — Чуєш мене? Забирайтеся звідти. Her…

— Іво? Що за лайно?

Комунікатор замовк, наче хтось заважав Боген говорити. Вукмір, власне, й не чекав на відповідь. Відбивши виклик, він оглянув свій загін. Його вигоріла оболонка розжарилася настільки, що навіть друге тіло, те, що існувало в іншому квантовому стані, відчуло жар цього вогню.

— Зараз почнеться, — вишкірився він. — Готуймося, збоченці!

Гучний постріл поглинув кінець фрази. Вогняний спалах розірвав димну заволоку, кинувши на підлогу одразу двох бійців. Їхні голови наче вибухнули хмарами чорних скалок, які злетіли і повисли в густому повітрі. Решта розсипалася, намагаючись відшукати укриття. Залунали постріли та короткі черги. Вукмір, охоплений крижаним, задушливим жахом, застиг на місці. Верескливе хихотіння забулькотіло в спаленій горлянці, коли з диму виступила нова постать — у масивних обладунках, зростом як марсіанин, але статурою як терранин. Y-подібний візор жеврів розпеченою бронзою. В руках він тримав якусь до біса прадавню переламну рушницю. Товсті пальці на диво вправно вивільнили стріляні гільзи з трьох люф, відкинувши їх геть, й так само спритно вставили на їхнє місце три картриджі, що їх до того невловним рухом витягли з контейнера на поясі. Кулі штурмових гвинтівок били просто у нього, але він навіть не намагався ховатися. Ті, що влучали, розплющувалися об броньовані пластини або рикошетили. Деякі ж немов просто проходили крізь нього, так ніби це була лише стереограма.

Рушниця клацнула, змикаючись, вистріливши майже в той самий момент. Вукмір відчув, як рій розжареного шроту проходить крізь його груди й живіт, трощить ребра, вивертає лопатки, роздирає те, що ще залишалося від внутрішніх органів.

Вукміра переконували, що при єднанні з вампіром його тіло перебуватиме в іншому шарі реальності, що згорить лише віддзеркалення, що відтоді його не зможуть поранити, страждати буде лише віддзеркалене тіло. Так воно й було — дотепер. Але зараз біль повернувся. Жахливий. Нестерпний.

Штурмовик переступив через тіло Вукміра. Картечниця відправилася за спину, тим часом револьвер закінчував розпочату нею роботу. Здавалося неймовірним, що така швидкість у поєднані з влучністю притаманні суто механічній зброї, настільки застарілій, що нею мали припинити користуватися ще до часів Дзіпанґу. Мілош був іще живий, коли все скінчилося — бій не тривав і хвилини. Штурмовик вивільнив стріляні гільзи, що повільно опустилися на пошматовані груди Вукміра. Цього разу він перезаряджав зброю швидко, але не блискавично. Поспішати йому було нікуди. Закінчивши, сховав зброю в кобуру.

Мілош хотів щось сказати йому, висловити своє захоплення, яке відчув, той захват, що опанував ним з першого ж погляду. Але горло не слухалося, заповнене гарячим, густим слизом. Він спробував поворушитися, звів голову, дивлячись, як здіймаються слабкі вогники над рваними ранами, як лущиться та відстає циндра, оголюючи чорно-червоне м’ясо, пульсуюче, вкрите кривавими бульбашками.

Простір-час за спиною Переможця викривився, наче провалюючись кудись у порожнечу. На місці цього провалля з’явилася палаюча блакитним полум’ям сфера. Звита з численних енергетичних потоків, у короні рентгенівських променів, майже чорна, але водночас сліпучо-осяйна.

Фатаґва.

Деякий час вони мовчки вивчали одне одного — Вічний Переможець та верховний жрець, втілення потойбічного і давнього богів, що обидва існували поза простором-часом цього мультивсесвіту. Вони не розмовляли, бо насправді не мали ані потреби, ані можливості в тому. Їхня розмова була обчисленням сплутаних кубітів дикого коду, що пульсував навкруги, аналізом одночасно сотень тисяч варіантів. До того вони лишалися один для одного поза межами варіативного простору, поза конусом причино-наслідкової сфери. Тепер вони усвідомили існування одне одного — і розпочали корегування.

А кількома палубами вище корчилося в судомах тіло Бріджит О’Шонессі, охоплене боротьбою за нього трьох сутностей водночас. Тіло Іви Боген тим часом перебувало в стані близькому до коми, але ніхто з підлеглих не наважувався навіть доторкнутися до нього. Вогонь у ньому то спалахував з неймовірною силою, то пригасав, і всі вважали, що це і є те саме остаточне перевтілення, про яке торочила культистка. Сама ж Іва майже не розрізняла навколишнього світу, бо насправді то тіло Брідж перебувало у стані метаморфози — настільки потужної, що вона осліплювала й знесилювала всіх, хто був прив’язаний до цього тіла. Пісня линула нестримно, розчиняючи в собі сутність Брідж і виплескуючись назовні. Від тіла потрібна була одна остання дія — тепер це розуміли й Іва Боген, і Вогняний вампір. Тільки те, що вони неспроможні були узгодити свої зусилля, утримувало Брідж від повного колапсу. Тіло, яке в запеклій боротьбі само собі виривало кістки із суглобів, рвало жили та м’язи, скручувало вузлами судини, перебувало далеко за межами фізичної смерті, але трималося — чи завдяки вампіру, чи Пісні, чи зв’язку з іншим тілом, не настільки скаліченим. Кожен міліметр відстані, який вдавалося відвоювати Брідж на шляху до люка, був справжнім подвигом. Але сил триматися ставало дедалі менше…

Тим часом розпочався двобій між Вічним Переможцем, безликим гнівом Ґаґантхоа, та Фхатаґвою, носієм таємниць Вічного Вогню Катуджі. Вукмір, що спостерігав за цим, бачив, як дві істоти з незбагненною швидкістю влетіли одна в одну, на частку миті з’єднавшись — і блакитна сфера розчинила в собі людський силует. Це й був момент смерті Мілоша Вукміра, що згорів у радіоактивному випромінюванні мертвої зірки Фхатаґви. Смерть його тривала менше зептосекунди — але захоплена гравітаційним полем, розтягнулася на мільйоноліття агонії. Майже миттєва та майже безкінечна…

«Шантак» провалився у гравітаційний колодязь, стискаючись у розмірах і розтягуючись в часі, але той, хто носив броню, наче пройшов крізь спотворені уламки, лишившись незмінним. Це була оголена засмагла чоловіча фігура, сухорлява й підтягнута, з вузьким клином чорної борідки на продовгастому обличчі. На щоці кривий шрам, замість лівого ока — огранений обсидіан абсолютної чорноти. Руки помережені вицвілим татуюванням, торс — білими смугами численних шрамів. Фхатаґва тягнув Переможця у свій шар всесвіту, квант за квантом змінюючи його. Там, у своєму королівстві, Вогняний вампір важив більше за Сонце та був щільніший за важке атомне ядро. Його сутністю була знищена дезінтегрована матерія, атоми, розчинені в нейтронному супі.

Переможець не належав тому місцю. Він був народжений у цьому просторі-часу — тонкий промінь, випадкове відлуння потужного енергетичного вибуху, що звільнив Ґаґантхоа від довгого полону. Частково той спалах пройшов реверсом крізь кротову нору, яка єднала бога з цим всесвітом. Переможець не міг знищити самого Фхатаґву — той існував там, де Переможець існувати не міг. Але він мав інший спосіб.

Смаглява рука протягнулася до темної сфери вампіра. Пальці пройшли крізь верхній шар атомних решток і занурилися в надгусте нейтронне ядро. Прозора тінь людської особистості, що ще залишалася в Переможці, хоч би якою слабкою вона була, несамовито опиралася цьому акту, відчуваючи страшну й неминучу загибель, загибель, на рівні протонів та електронів. Її пручання були лише легким затьмаренням тривалістю в десять наносекунд. А потім пальці Переможця стиснулися на чужій горлянці.

Брідж — самотня біла іскра, яку несли безкінечні потоки — відчула в цих потоках зміну. Вона здалася незначною, не надто важливою, але чомусь само по собі це знання раптом зробило саму Брідж… щільнішою. Вона повернулась у своє тіло, на довгу секунду пригнітивши тих, хто опирався їй. Кліпнула сліпими очима. Звелася на слабкі, тонкі ноги. Розвернулася до люка.

— Зупинися. Не роби цього. Зупинися, — зірвалися з губ слова Іви Боген. Неможливо було визначити, яке саме тіло промовило їх. Можливо, обидва.

Брідж поглинала вампіра. Його крики, тисячоголосий хор смерті й страждання, розлітався чужим космосом, хвилями розпечених часток, яким доведеться пролетіти невимовні відстані, перш ніж їх почує хтось іще. Там, де був вогонь, поставала пітьма.

Жінка декілька секунд роздивлялася люк перед нею. Вона вже зовсім не бачила того, що бачила б людськими очима — тепер це було складне плетіння, низка хаотичних символів, позбавлених апріорного, детермінованого визначення. Сутність праворуч люка також була абстрактно-розмитою. Можливо, уламки свідомості Брідж могли б упізнати в ній Вольфрама фон Зіверса, гросінженера, але те, що було вище тих уламків, визначало, що се є дещо значно менше у стосунку свідомості, й значно більше — у стосунку інтелектуальної структури. Її присутність не дуже турбувала Брідж. У майже дитячому захопленні вона вирішувала, чим тепер будуть символи, які танцювали в струменях пісні. Вона розплутувала їх, але не розгадувала, а створювала — з нескінченних алюзій та змістових відтінків, досвіду та рефлексії. Сприймала такими, якими вони мали бути для неї.

Чітким, упевненим рухом Брідж піднесла праву руку до обличчя й засунула до рота вказівний палець. Стиснувши щелепи, щосили смикнула. Хруснуло. Виплюнувши відкушену фалангу, вона скривавленим пеньком пальця почала виводити на люкові звивистий, асиметричний символ. Тепер Брідж було геть не важливо, як та перепона, що постала на її шляху, мала працювати за задумом конструкторів — бо тепер важливим було лише те, як вона має працювати для потреб Брідж. Світ змінювався за її сприйняттям, багатозначність символів та невизначеність процесів робили його гнучким та покірним.

Люк прочинився, і скривавлене, виснажене тіло увійшло до невеличкої каюти з чималим кутастим пультом, більше схожим на кріпову арт-інсталяцію. Кажуть, що цей інтерфейс будували просто на тому, що лишився від мі-го. Реверсивний інжиніринг не допоміг визначити, як саме працює ця система — як і більшість систем мі-го, пов’язаних із сингулярним реактором. Тож вирішено було просто адаптувати кінцевий інтерфейс та залишити до спокійніших часів.

Спокійні часи так і не настали. Реконкіста, Марс, Церера, зіткнення на Венері, вихід за астероїдне кільце, перша океанська колонія на Європі… й нарешті — найбільше та найдорожче сафарі в історії людства. Блокада Сатурна. Лови розпочалися шість земних років тому — «вимушена відповідь венеріанській загрозі», як це висвітлили в медіа-просторі. Від Церери до Юпітера — і далі в холодні глибини, до похмурого гіганта. Враховуючи відстані та масштаби, тільки завершувався підготовчий етап.

Non est pax et pristinum chao — tantum bellum.

VI

— Wach auf, Kasandra.

Голос спокійний, але наполегливий, лунає, наче крізь воду. Не відпускає. Але тут так затишно. Реальність навколо темна й тепла, густа й нерухома. Це як перебувати у материнській утробі.

— Wach auf. Komm schon, meine Liebe.

Вона розплющує очі. Відсік з білими стінами, рясно збризнутими червоною кров’ю. Холод, від якого ломить кістки. Біль, що бринить у кожній клітинці шкіри. Жах, яким густо просочене сухе, холодне повітря. З першим вдихом тіло починає тремтіти, м’язи зводить судомою.

— Beruhige dich… AUes ist gut, mein Schatz. Alles ist gut.

Сівши на лежаку, Кассандра роззирається довкола, але не бачить у відсіку нікого. Серед розбитих медичних імплантаторів, діагностів та сканерів живосріблом мерехтить монітор сповіщення. Він розбитий і вкритий кривавими розводами. На ньому ледве проглядає чиєсь обличчя. Голий череп з пергаментною шкірою, щедро оздобленою металевим павутинням єднальних схем. Компактний візор на очах, з шинами, під’єднаними до широкосмугових конекторів на скронях. Майже людський ніс та пишні, старанно доглянуті вуса, тонка покусана губа, що тонкими швами єдналася з біополімерним підборіддям.

— Ні, — шепоче Кассандра. — Я вже була тут. Це вже відбувалося. Я вже переживала це…

— Hör mir zu, Kassandra. Es ist sehr wichtig…

— Я не розумію, — замотала дівчина головою. — Я не розумію, я не розмовляю високою! Я сирота, я з орфанажу, я не…

— Тихіше, тихіше, дитинко. Я розумію, як тобі зараз важко, — голос зробився заспокійливим. — Але ти мусиш вислухати мене і зробити все так, як я скажу. На «Сінано» зчинився заколот. Більшість команди або вбита, або перейшла на бік заколотників. Командування флотом визнало повернення корабля неможливим і прийняло рішення про його знищення. На борту зараз перебуває Вічний переможець. Ти, певне, здогадуєшся, що се означає.

Кассандра мовчала. Скільки разів вона бачила фрески та стереограми з його образом. Скільки разів читала написи чужою мовою. Vergeltungswaffe. Scutum contra chao. Скільки разів у темних, холодних казематах орфанажу пошепки переказувалися моторошні легенди про його жорстокість та безжальність. Та попри це, ніхто насправді до кінця не вірив в його існування — як і в його доцільність. Що може одна людина, хай навіть і невразлива, хай невмолима, хай з усіма благословеннями Давніх та Потойбічних богів… що може вдіяти одна людина у війнах, де рахунок іде на мільйони?

— Але є інший вихід. Я знаю, що треба зробити, проте мені знадобиться твоя допомога. Я сплутаю тебе з однією істотою… яку ти маєш супроводити до камери сингулярного реактора в секторі тринадцять. Не турбуйся. Я буду вести тебе. Я буду відчиняти двері й надавати тобі потрібні доступи. Я буду слідкувати та попереджати про небезпеку… хоча, — він видав якесь металеве сипіння, що, певне, мало означати сміх. Воно різко контрастувало з його майже природним голосом. Настільки, що Кассандра здригнулася. — Насправді се ти будеш небезпекою. З тим, хто піде з тобою, тобі нема чого боятися.

Кассандра вигнулася, наче її тілом пройшов потужний електричний розряд. Сльози виступили на очах, але сухе повітря майже одразу висушило їх. Заплющивши очі, дівчина похитала головою.

— Цього не можна робити. Того, що ви замислили. Не можна.

— Я б радо подискутував з тобою, мила дівчинко, але ти навіть не знаєш, що саме я замислив. Тож, благаю…

— Ви помрете. Зовсім скоро. Але ваша смерть трапиться запізно, щоб зупинити розпочате. Власне, то навіть не ви, це не ваш задум, вас скеровують, вам дозволяють це робити…

— Кассандро, зупинися. Послухай мене. Якщо ми не зробимо так, як я кажу, то найближчим часом сей корабель просто припинить своє існування. Переможець досягне тринадцятого сектора і, гадаю, просто перевантажить реактор. Енергія, що вивільняється з чорної діри, має утилізуватися. Йому достатньо лише дестабілізувати систему відведення… і все…

— Ви не розумієте. Коли ви помрете, розпочнеться фінальне протистояння. Цей корабель, «Щасливий Журавель», він стане воротами. Ми приведемо до нашого всесвіту… ще одну. Вона жадає цього всією своєю сутністю. Перетворити свої спогади… на реальність. Зупиніться, благаю вас…

— Кассандро, почуй мене. Се все — лише делірій, шоковий стан. Зберися. Ти маєш се зробити — інакше нам усім кінець.

Дівчина вперто мотнула головою. Міцно заплющені очі не бачили ядучо-білого світла відсіку. Легені не відчували холодного повітря. Біль наче відділився й огорнув її незримою сферою, оточеною шаром абсолютної порожнечі. Вона говорила наче сама по собі, наче всі ці слова промовляла вона, але й не вона, не зараз, а пізніше, звідти, звідки немає вороття, де є лише безкінечність…

— Залиште мене. Я маю померти. Дайте мені померти, бо я не хочу переживати цього знову. Знову й знову. Знову й знову. Знову й знову.

Знову й знову.

Вона розплющила очі.

Чиста, бліда шкіра, немов кістяна дошка різьбяра, вкрита мереживом тонких червоних ліній, досконало прекрасних, сповнених глибини й моці, неосяжних людським розумом. Вузькі долоні тримають прозорі, сповнені внутрішнього сяйва лінії плоті, створеної поза цим світом. Худорляві, сильні ноги стискають теплі, м’які боки.

Верхи на сатурніанській кішці Кассандра Зервас наближається до зовнішньої камери реактора. Мінлива, розділена на тисячі фрагментів плоть інопланетного створіння огортає її, підтримує, пестить. Здається, їхнє єднання є міцнішим, щільнішим, ніж створена Вольфрамом фон Зіверсом квантова сплутаність, хоч він би й посміявся над цим, зазначивши, що такий зв’язок, зведений до макрорівня, є абсолютним. Кассандра слухає тисячі голосів, що м’яко наспівують їй. Той спів більше не тривожить її, бо нині він — найпрекрасніше з усього, що вона будь-коли чула, бачила, уявляла. Вона озирається, відчувши слабку зміну у відлуннях.

До камери входить чоловік. Засмаглий жилавий коротун, з напнутими м’язами та широкими кістками, темноволосий. Замість лівого ока в нього чорний блискучий камінь… обсидіан чи онікс? Обличчя грубе, заклякле, немов також висічене з каменю. Людське око — темно-каре, холодне, з маленькою цяткою зіниці.

Він зупиняється, спокійно оглядаючи вершницю.

— Φοβάστε? — питає він. — Δεν πρέπει να είστε.

Кассандра — та Кассандра, яка існувала раніше, до цього сплутання — ніколи не чула цієї мови. Але для Кассандри-тепер це не є важливим.

— Не буду, — відповідає вона. — Хіба я можу цього уникнути?

— Δεν μπορείς.

Вони деякий час роздивляються одне одного.

— Чому ти… — вона раптом затинається, — чому ти не вбив мене? Як усіх інших?

— Θα σε σκοτώσω. Σύντομα.

Вона опустила погляд. Тож ось воно. Її шлях закінчується. Лишилося тільки дочекатися, поки буде знято останню печатку, доки буде прочинено останню браму… що це — трубні голоси?

Кішка під нею напружилася, голоси стали гучнішими, тривожнішими. Дівчина опустилася на неї, притиснулася всім тілом, обхопила найніжнішими обіймами. Одинока сльозинка виступила на оці. «Ти боїшся? Не треба» — такі смішні, наївні слова. Не боятися? Так, вона не боятиметься. Чи навпаки — решту безкінечності проведе в постійному жаху. Кішка турбувалася — але вона відчувала те, що ховалося у внутрішній камері, відчайдушно жадала його, кожною своєю часткою. І вона б отримала його — якби тільки не той, хто стояв позаду. Він чекав.

Знову й знову.

— Прошу, благаю, — вона вся тремтіла, — не треба. Не робіть цього. Хіба ви не бачите? Вона все одно не дозволить вам так зробити. Вона використає вас. Їй потрібен матеріал, ви лише матеріал, ви вже виконали свою функцію…

Зіверс на потрісканому моніторі похитав головою.

— Навіть не розумію, навіщо я витрачаю на се час. Знаєш, дівчино… насправді твоя згода не потрібна. Мені просто треба було привести тебе до тями. Тож почнімо.

— Ні! Благаю!!! Ви…

Її деконструювали. Старанно, ретельно й довго, поступово, до найменших структурних одиниць, до рябизни у квантових полях, до первісного коду, що визначає її існування в мультивсесвіті. НРІ взявся до роботи з цікавістю малої дитини, якій подарували нову іграшку. Він/вона/вони охоче сприйняли нове, нетривіальне завдання. Вільної енергії було достатньо, випромінювання сингулярного реактора й без того перетворило навколишній простір-час на святкову ілюмінацію.

Це не було боляче — процес ішов на рівні значно тоншому, ніж грубі та незграбні електрохімічні сигнали. Але жах від усвідомлення власного дезінтегрування був настільки невимовним, настільки всеосяжним, що, здається, поглинув Кассандру цілком. Не існувало можливості вийти з цього стану незмінною — не втратити саму себе, не отримати зяючої порожнечі десь усередині, безкінечного моменту абсолютного небуття, якого насправді ніколи не існувало в часовому вимірі, але яке від того не втратило своєї реалістичності.

Час не квантується.

VII

Її час добігав кінця. Брідж О’Шонессі відчувала це з неймовірною чіткістю, настільки потужно, що навіть Іва, яка лише поділяла з нею фізичні носії — понівечені, майже знищені, — сприймала відлуння цього відчуття. Вампір пішов: невідомо, чи його було знищено, чи він просто не витримав і відступив до свого всесвіту, не в змозі протистояти набагато могутнішій істоті.

— У сьому є певна іронія, — промовила Брідж з тіла Боген. Її власне вже було не здатне на такі складні фізичні маніпуляції. — Вампіри. Кожен із них набагато старший за будь-кого в цій системі, та разом із тим усі вони — неосяжно молодші за нас. Кожен всесвіт має свою відправну точку. Збіжності — то радше випадковість… А ти, любистку, бодай колись замислювалася над тим, що вони насправді таке? Що є ті істоти, яким ви вклоняєтеся?

Боген дуже кортіло сказати щось в’їдливе, образливе. Вона зовсім не поділяла тієї зваженої меланхолійності, що охопила Брідж. Вона не вірила, не хотіла приймати того, що вже зовсім скоро її існування припиниться. Остаточно. Назавжди.

— Тобі ж начхати на мою відповідь, — просичала вона. — Начхати навіть на правду. Бо ти маєш власну, і вона цілком тебе задовольняє….

— Не зовсім так, — хитнула головою Брідж. — Мене не цікавить правда, бо цікавість може викликати тільки невідоме. Я знаю, що вони таке й звідки прийшли. Але мене цікавить твоє сприйняття. Твій рушій. Що змусило тебе звернутися до них?

— Дурість, — на мить затнувшись, відповіла Боген. — Власна дурість. Я вірила в те, що здатна вплинути на щось. Змінити. Наївна. Ми всі — лише іграшки. Давній бог смикає за мотузки вас, Потойбічний — нас. І ми ніколи не зрозуміємо, чого вони прагнуть, бо просто не в змозі осягнути цього. Це все — просто поле для гри, на якому ми — безтямні фігурки, які переставляють з місця на місце. Іноді, можливо, з певним задумом, але так само можливо — просто задля сміху, задля забавки. Гадаю, ця гра триває так довго, що вже встигла їм добряче остогиднути.

Вона обернулася. Охоронця у відсіку вже не було. Вона навіть не помітила, коли він пішов, не почула, чи викликали її… Певне, через паніку, що виникла після зникнення Фатаґви, про неї просто забули.

— Ти насправді вважаєш, що Ґаґантхоа керує окремими людьми, намагаючись досягти якихось власних цілей? Що Повзучий каос Ньярлатхотеп нашіптує на вухо слова омани, схиляючи до саморуйнування? Справді?

Боген не відповіла. Брідж, зачекавши декілька секунд, врешті не витримала й розсміялася.

— Знаєш, я навіть трохи заздрю твоєму сприйняттю. «Нас звільнили з-під влади мі-го — але ми сього не просили. Ми вчинили самогубний заколот — але се тому, що ми є іграшки богів. Від нас нічого не залежить, і все погане, що трапилося з нами, — се не є наша провина. Навіщо зробили те, що зробили? Нінащо. Бо дурні».

— Стули пельку, курво! — Лють, що накопичувалася в Іві увесь час з моменту єднання, вже не могла втримуватися всередині неї. — Хто б ото патякав! Ти, ти сама — не маріонетка? Не тупа лялька на мотузках? Чи все те, що ти вчинила зараз, ти робила за власним бажанням? Може, це ти все те замислила? Безголова лялька!

Вона спробувала звестися на рівні, але тіло захиталося на нетвердих ногах, штучне тяжіння повело його вбік, м’яко вдарило об переділку, крутнуло й знову опустило на палубу. Брідж спокійно дочекалася кінця цієї пантоміми. Вона анітрохи не переймалася станом цього матеріального носія або його перебуванням у просторі-часі. Коли ти існуєш крізь простір-час, розташування в певний момент вже не є вагомим фактором такого існування.

— Шкода, що ти не розумієш, — вона похитала головою. — Так, якщо дуже спрощено — се я все замислила. Сприйняла та інтерпретувала образи і символи. Я надала їм значення. Бо автор уже давно мертвий. Важливий лише читач. Ти й справді вважаєш, що свідомість бога — Давнього чи Потойбічного — може бути настільки простою, що відбиток її легко й чітко подолає ту неймовірну безодню, що розділяє нас? Ми сприймаємо лише химерне скупчення образів, які маємо розрізнити та відбудувати у прийнятну для нас структуру. Я не можу — й не повинна — стверджувати, що розгадала задум Ґаґантхоа. Я навіть не можу стверджувати, що Ґаґантхоа існує деінде, окрім як у нашому просторі-часі, де ми самі його створили, сприймаючи слабкі та віддалені еманації. Ми прагнули свободи — тож ми самі створили для неї і браму, і ключ.

— Ви створили клітку, в якій самі себе зачинили. Ви прагнули свободи? Ми бачили вашу свободу. Свободу брехати й вірити брехні…

— Тссс, — Брідж урвала гнівну тираду Іви. — Починається.

Вона примусила своє вже, напевне, мертве тіло піднятися та вийти на середину відсіку. Саме в цей момент вагання Кассандри скінчилися. Браму було відчинено, й крихітна сутність, що зберігалася там, вдарила нестримною хвилею важких часток. Кішка здригнулася, потяглася до джерела енергії.

Брідж не обманювала Іви. Насправді, вважати все це задумом безкінечно віддаленої богоподібної істоти, що була неспроможна на контакт на рівні особистості, було принаймні зухвало. Плани, народжені багатьма істотами в різний час, але сфокусовані на це конкретне місце в просторі-часі, зрештою склалися в цільну картину. Ідея Вольфрама фон Зіверса щодо сингулярного реактора полягала в тому, щоб сатурніанська кішка поглинула його чорну діру, не дозволивши заколотникам використовувати «Сінано» як зброю проти Імперії. Він розраховував, що позбавлений живлення корабель кінець кінцем стане легкою здобиччю, буде відвойований і повернеться до лав флоту.

Створений мі-го, реактор був для людей чимось на кшталт вогню для племені неандертальців. Вони підтримували його, але не мали розуміння того, як загасити чи розпалити його за власним бажанням. Чорна діра в серці реактора, випаровуючись, давала енергію або, поглинаючи її, збільшувалася, набираючи масу. Також мі-го був передбачений стан рівноваги, коли частково енергія відводилась, а частково — поверталася для підживлення чорної діри, таким чином зберігаючи її масу відносно стабільною без ризику спалити реактор радіацією Гокінга або, достатньо збільшившись, затягти за горизонт подій. Зіверс розраховував, що кішка поглине енергію діри та переведе її в стан, близький до планківського, приспавши в собі, а корабель без живлення повернуть. Насамкінець мало з’явитися дві кішки — бо саме малі чорні діри були фундацією розмноження цих істот. Вічний переможець, якого викликали, щоб він знищив «Сінано», дестабілізувавши реактор, таким чином мав відступити, не маючи можливості виконати свою місію, або загинути, зіткнувшись з двома кішками Сатурна одночасно.

Жодної миті Вольфрам фон Зіверс не припускав, що його блискучий план втілився лише тому, що він мав сильного союзника. Того, що й після смерті гросінженера продовжував діяти. Але цей задум не враховував Брідж О’Шонессі — та її зв’язку з Переможцем.

Тепер, у нестерпному крещендо пісні Ґаґантхоа, Брідж спостерігала, як кішка тягнеться до наноскопічної точки, викидає паростки крізь безкінечний гравітаційний колодязь, формуючись навколо горизонту подій, огортаючи його. Вона відчувала, як діра стрімко втрачає масу, випаровується. Кішка має зупинитися перед самим кінцем, не дати утворитися планківській дірі, бо це завадить народженню нової істоти.

Переможець стрибає на спину кішці. Його руки охоплюють Кассандру, притискають до себе. Кішка лементує мільйонами голосів, кожен з яких живе не довше зептосекунди. Переможець тягне Кассандру вперед — до огорнутою кішкою діри. Брідж кричить — бо в смерті відбувається народження. Засмаглі долоні Переможця стискають голову Кассандри й одним впевненим рухом ламають шию. Її тіло вмирає раніше, ніж встигає це відчути. Її особистість, сплутана з розподіленим інтелектом кішки, опиняється в абсолютній темряві та тиші, на якусь мить занурюючи в абсолютну чорну безодню й саму кішку. Відкинута до горизонту подій, затягнута розпочатим обертанням діри, Кассандра, вже втративши людське тіло, але все ще, через зв’язок, зберігаючи власне Я, в спробі врятуватися, кидається вперед, крізь гравітаційний колодязь.

— Wach auf, Kasandra.

Вона розплющує очі — попри ядучу, киплячу рідину, що густо їх заліпила. Доводиться допомагати собі пальцями, незважаючи на гострий, сліпучий біль і так само сліпуче сяйво, що заливає її очі одразу потому.

Вона, скорчившись, лежить на підлозі в кутку яскраво-білої кімнати. Розкидані повсюди хромовані хірургічні інструменти болюче відблискують в яскравому сяйві світильників, цими відблисками, наче лезами, полосуючи очі. Але вона не заплющить їх, ні. Дивитися боляче, але заплющити… заплющити очі — смертельно небезпечно.

— Wach auf. Komm schon, meine Liebe.

Вона оперлася на лікті, намагаючись звестися. Відгуком на цю спробу шкіру пронизали сотні пекучих шпичаків. Зі стогоном Кассандра впала на палубу — тільки щоб звестися знову, відчувши, як від болю паморочиться в голові.

— Beruhige dich… Alles ist gut, mein Schatz. Alles ist gut.

— Hi. Я вже була тут. Це вже відбувалося. Я вже переживала це…

Знову й знову.

Брідж сміється, відчуваючи, як крізь прочинені ворота лине сяйво іншого космосу. Іва, охоплена невимовним жахом, намагається закрити власну свідомість чорним шаром кататонії.

Вогняні вампіри, підхоплені раптовим вихором надмалих часток, згасають, наче свічки на вітрі. Зв’язок з носіями, що дозволяв їм транслювати себе в тутешній струнний ландшафт, стрімко та остаточно розпадається. Так само й циндра, яку тримала реліктова радіація вампірів, втрачає здатність розділятися між шарами мультиверсу, і люди, що віддали себе їй, однієї-єдиної безкінечної миті відчувають всі страждання, від яких так зухвало відмежували себе.

Із тих заколотників, хто лишався ще живим, більшість відчула нестерпне, сліпуче сяйво, від якого неможливо було заховатися. Ті, хто не спромігся вбити себе сам, померли, зазнавши набагато сильніших й триваліших страждань.

Кількість вивільненої енергії мала б розщепити «Сінано» на атоми. Проте ніхто із сторонніх спостерігачів не зафіксував цього виплеску. Наче вся вона була поглинена чимось. Або кимось.

Усе ще зберігаючи взятий на Цереру курс, «Сінано» остаточно поринув у темряву та тишу. Немов виснажений звір, що впадає в довгу мертвотну сплячку.

Бріджит усміхалася. Чужими губами на чужому обличчі, які, проте, вона вже відчувала своїми. Пісня майже не чулася — вона наче поширилася навколо, просочивши собою простір-час на субатомарному рівні. Було трохи дивно усвідомлювати, що закінчилося все саме так, що тепер людство має нову долину Іхлар. Новий нексус цивілізації. Тут майже скінчився кисень у повітрі й не працював теплообмін. Людина навряд чи вижила б у цьому місці більше двох-трьох днів — утім, цього було цілком достатньо. Вже скоро корабель дістанеться Церери.

Темними очницями тупилися мертві монітори. Сипіли розідраними вентканалами протяги. Смерділо гірким димом. Останній слабкий вогник тріпотів на пропаленій кабельній трасі.

— Вогнем ми ся огороджуємо від світу, що будь-якої миті може назавжди забрати будь-кого з нас, — прошепотіла в гаряче повітря Брідж. — Ті, хто прийшов сюди, знають: немає Бога-захисника, але є Давні та є Потойбічні — могутні та чужорідні нашому світові. Се в природі Давніх — відповідати на благання, спрямоване до них. У природі Давніх відповідати, але людина надто слабка, щоб сприйняти їхні відповіді. І тому лише божевільний дослухатиметься до тих голосів.

Гранований чорний обсидіан самотньо зблискував серед розплавлених решток реакторної камери.

0 GES / 1000 ABM

- Долина -

Барту, Еверетту та Пенроузу

І. Адем

— Вогнем ми ся огороджуємо від світу, що будь-якої миті може назавжди забрати будь-кого з нас. Ті, хто прийшов сюди, знають: немає Бога-захисника, але є Давні, могутні та чужорідні нашому світові. І в природі Давніх відповідати на поклик, що спрямований до них. У природі Давніх відповідати, але людина надто слабка, щоб сприйняти їхні відповіді. І тому лише божевільний дослухатиметься до їхніх голосів.

Брудна худорлява рука підкинула в багаття кілька тонких галузок, сухих та білих, наче кістки. Криваво-руде полум’я відкидало тіні на людей, що тіснилися навколо нього. їхній одяг давно перетворився на лахміття, а обличчя були висушені сонцем та голодом. Очі горіли золотом у світлі багаття. Серед паломників, старих та знесилених, впадали в око двоє — парубок і дівчина, ще майже діти. Решта намагалася не дивитися на них, немов серед цієї купки ізгоїв Імперії могли бути свої власні ізгої та парії.

Дівчина, з голови до ніг загорнута в грубе полотно, сиділа зіщулившись, низько нахиливши прикриту каптуром голову. Бліді руки лежали на стегнах — усі в глибоких рваних подряпинах, вкритих барнавою кіркою. Хлопець раз у раз кидав на неї стривожені погляди. Він був худий, але жилавий, засмаглий, з неслухняною копицею розпатланого волосся, чорного, як вороняче крило. Темні волосинки, ще м’які та ніжні, тільки почали пробиватися на щоках та підборідді.

Дівчину звали Ебру. Хлопця — Кара. Їй було дванадцять, він був на два роки старший за неї. До паломників, що мандрували до долини Іхлари, вони прибилися неподалік Невшехіра, що також називався Нісса, міста галасливого та велелюдного. Паломники не заходили до нього — це було надто небезпечно. Будь-хто, дізнавшись, куди вони прямують, не зволікаючи повідомив би чиновників або сторожу, а це неодмінно скінчилося б тортурами та стратою на міському майдані. Підлітки ж вочевидь були містянами — тому на них спершу поглядали скоса. Та коли Невшехір лишився далеко позаду, осторога, здається, зникла.

Долина Іхлари лежала поміж сплячими вулканами Хасандаг і Голлюдаг, що свого часу вкрили її товстими шарами лави, туфу та попелу. Річка Мелендиз прорізала ці вулканічні породи, утворивши каньйон завдовжки у вісімдесят стадій та завглибшки до п’ятисот ліктів. З давніх-давен долина була прихистком пустельників — тільки от, на відміну від інших місць, з мирян сюди мало хто наважувався заходити.

— Чернецькі скинії, де ченці-самітники збираються, щоб у святому поборництві осягнути природу Давніх, також звуться конклавами, — вів далі сиплий старечий голос. Немов поїдене іржею, все у зморшках та пігментних плямах, підборіддя дрібно тремтіло, насилу даючи раду довгій промові. Решта обличчя паломника ховалася в густій тіні каптура. — Скинії ревно охороняють своє усамітнення й неохоче приймають чужинців. Подейкують…

Химерне завивання розлилося над їхніми головами — розповзлося, немов густе вариво, скрипуче та різке до болю в зубах. Паломники задерли догори голови, виставивши вперед гострі старечі підборіддя. На худих жовтяничних шиях заходили борлаки. Нечисленні поміж ними жінки — всього дві з дев’яти, окрім Ебру — навпаки, опустили погляди, втиснувши голови у плечі.

Звук не був схожий на крик нічного звіра. Не був він і гуркотом каміння, що зірвалося зі схилу гори, або тріщанням гілок. Це було щось геть інше… і тією своєю іншістю воно й розбуркувало в людях глибинний та нестямний переляк. У посталій тиші чути було лише, як тріскотять галузки в багатті та десь далеко монотонно виє в скелях вітер.

— Подейкують, у скиніях… — повів був далі паломник, та цього разу його урвали.

— Звідки ти се знаєш? — проскреготів хтось із темряви. — Се все базарні балачки….

— Не балачки, — просипів перший. Звали його Адем, і був він кимось на кшталт провідника та ватажка. — На балачках добре знаються товстуни в рясах, які з порогів своїх храмів бубонять про єресь, що буцімто ся гніздить у долині Іхлари. А самі погрузли в гріхах, як ті свині в багні! Але той, хто бодай однією ногою ступив на сю землю, знає істину! Давні ходять біля її меж. Твердий волею здатен узріти їх в ту коротку мить, коли ніч пронизана першими променями сонця. Якщо небо вкрите хмарами, а світло розсіяне, в тому мареві постають велетенські фігури, такі незбагненно величні та чужинні, що якби вони явились бодай трохи чіткіше, звели б з розуму самим своїм виглядом…

— Одного дня, — не поступався другий (через темряву неможливо було напевне сказати, хто саме), — одного дня сі плітки ся дістануть вух Імператора, і він відрядить сюди військо.

Він навмисно полишив свою думку незакінченою — не наважувався порівняти богів долини з імперськими скутатами та катафрактаріями. Але Адем вгадав її хід.

— Імперським тагмам є кому протистояти. Минули часи святого Маманта, по голову якого солдати приходили за особистим наказом Імператора. У теперішнього владики є вороги значно небезпечніші…

— Хіба святий Мамант також… — почувся невпевнений голос однієї з жінок.

— А ти гадала, його стратили через те, що він роздавав козячий сир бідним? — тріскуче загиготів Адем.

Жаска руна знову прокотилася долиною. Всі завмерли. Цього разу ніхто не наважився роззирнутися — паломники втупилися у вогонь, наче в його пекучому нутрі шукаючи порятунку. Ще ввечері, наказуючи зібрати більше хмизу, Адем запевняв, що вогонь захистить їх, що світляне коло буде їхнім санктуарієм, надійним захистком від нічних жахіть.

Неможливо було визначити, звідки долинав той звук. Здавалося, він народжується ген далеко, але відлуння підхоплює його, і, в різний час відбиваючись від скель, виття лунає немов звідусіль, але не водночас, а поперемінно. Адем, першим подолавши заціпеніння, вхопив з купи хмизу декілька гілок і заходився по одній підкидати їх у багаття.

— Вогнем ми ся огороджуємо від світу…

Щось сіре стрімко обхопило одного з паломників з-за спини й смикнуло назад, вмить втопивши у нічній темряві. Пронизливий лемент вдарив у вуха миттю пізніше, але його вже не чули. Розмиті сірі мацаки оповили ще одного, стиснули й потягли, а той лиш ногами дриґав. На потилицю третього впало щось велике та важке, і його череп вибухнув вихором скалок, гарячих та вогких. Адем упав на землю, втиснувся в неї й поповз. Одна з жінок заверещала, але її вереск за мить захлинувся, а крізь розпанахану горлянку бульбастими гронами заструменіла чорна у відблисках вогню кров. Танець смерті навколо слабкого багаття в декілька ударів серця сягнув свого апогею, коли додолу падали останні, а перші ще корчилися й кричали.

Адем неймовірним зусиллям вихопився за межі світляного кола, відчуваючи, як вибухають болем суглоби, як зводить судомою м’язи. Зриваючи нігті об гостре каміння, раз у раз кидав він своє тіло вперед, не наважуючись відірвати його від твердої холодної землі. Коли темрява остаточно поглинула його, він, не озираючись, кинувся тікати — спочатку навкарачки, потім — зігнувшись, на тремтячих ногах. Він петляв поміж високих брил, продирався крізь сухий чагарник, збивав п’яти об каміння. Позаду хрипіли в агонії паломники. Вісім душ, живцем пожертих пітьмою. У скронях гулко гупала кров, перед очима пливли райдужні кола.

Поступово, геть знесилений, перейшов на крок, намагаючись ступати нечутно й тамуючи важке й хрипке дихання. Лемент за спиною вщухнув — усе скінчилося. Думки клубком осатанілих змій копошилися в голові. Відмовляюся в це вірити… Відмовляюся… не про таке мені розповідали ті, хто потай переповідав вісті з долини…

Адем завмер. Раптовий спогад сяйнув у суцільному мороці думок, немов блискавка, що на одну-єдину мить розтинає грозову ніч.

Кара та Ебру — коли виття почулося вдруге, їх уже не було біля багаття… Вони зникли, відступили у темряву, немов за умовним знаком! Ніхто не дивився на них — усі, наче вівці, тулилися до вогню, не наважуючись підвести очі. І він, Адем, разом з усіма — бо знав, бо вірив, що вогонь захистить їх, що з ним не треба боятися ночі.

Це тільки якщо ніч не знаходить собі спільників. У серцях людей темрява буває густішою, ніж в найтемніший опівнічний час.

— Тихіше, — пролунав раптом голос. Ще по-хлопчачому тонкий, з першими, ледь помітними чоловічими нотками. Голос Кари.

Адем відсахнувся, наступивши на суху гілку, яка оглушливо хруснула під п’ятою.

— Тихіше! Вони нас почують! — в шепоті Кари почулася злість.

Адем завмер, напружено вдивляючись у пітьму. Небо з вечора затягнуло хмарами, й ані світло місяця, ані зір не проникало крізь їхню товсту ковдру. Та все ж Адемові здалося, що серед туфових брил і примарних обрисів сухого чагарника, він розрізнив темні постаті підлітків.

— Ти теж утік? — спитала Ебру. — Вони бояться темряви. Вони підібралися до нас із ліхтарями, полишили їх зовсім поряд. Якби ви не дивилися увесь час у вогонь, ви б їх побачили…

— Нам треба йти, — урвав її Кара. — Вони нас шукатимуть.

Підлітки завовтузилися, зводячись на ноги, потім покрокували, ретельно видивляючись, куди ступити. Босі ступні торкалися землі майже нечутно — відійди хлопчик із дівчиною кроків на десять, і Адем загубив би їх. Якусь довгу мить він коливався, але коли їхні обриси почали танути в темряві, охоплений раптовим жахом, кинувся навздогін. Здається, вони навіть не зауважили ані його відсутності, ані появи.

Кроків за двадцять Адем врешті наздогнав підлітків.

— Ви знаєте, куди йти? — прошепотів він.

— До каньйону, — відповів Кара неохоче.

Старий паломник невдоволено скривився. Яка пихата, зухвала відповідь! Звичайно, треба йти до каньйону. Саме на його стрімчастих схилах пустельники облаштовували свої скинії. Вулканічний туф був м’яким і пластичним, легко піддавався обробці, а на повітрі швидко твердішав. Розповідали, що в цих краях будували цілі підземні міста, на сотні ліктів углиб. Але в непроникному мороці ночі — як визначити, де слід шукати каньйон? Після відчайдушної втечі Аден зовсім утратив відчуття напрямку. А підлітки крокували так, немов зараз був білий день і каньйон вони добре бачили.

Так вони прямували крізь темряву. Зима вже давала про себе знати — холодний вітер запускав свої крижані пальці під рам’я, гасячи останні крихти тепла. З рота здіймалися ледь помітні хмаринки пари, руки ломило від холоду, стоптані черевики не могли зігріти закляклих ніг. Але ж Адем розраховував цю ніч, як і попередні, провести біля вогню, зігріваючись його теплом. Нині ж він не впевнений був, що взагалі переживе її. Якщо не нічні почвари, то мороз доконає його. А кляті дітлахи човгають попереду — так, немов навкруги прохолодна літня ніч.

— Треба знайти місце… для ночівлі, — просипів Адем нарешті. — Ми вже далеко… ніхто за нами не женеться…

Він озирнувся, немов боявся, що позаду побачить світло ліхтарів, про які розповідала Ебру. Але темінь там була такою ж суцільною, як і попереду.

«Чудовиська з ліхтарями, — докучливою мухою бриніла в голові думка. — Чудовиська, що бояться темряви».

Діти не відповіли, наче й не почули його. Жахливе виття, таке ж, що лунало біля багаття, знов пролетіло долиною, багатократно відбившись від скель та валунів.

— Хлопче, ти бачив їх? — дочекавшись, доки затихне відлуння, спитав Адем. — Тих… хто напав?

— Бачив, — відгукнувся той невдоволено. — Як і ти.

Адем скреготнув рештками зубів. Один голкою болю вп’явся у щелепу — ясна його ледь тримали.

— Але ж ти розгледів їх? Зблизька?

— Ні. Ми ховалися.

Раптом Кара та Ебру зупинилися. Адем ледь не наскочив на них — втомлений і змерзлий, він майже не розрізняв, куди крокує.

— Тут печера, — мовила Ебру. — Порожня.

Вони спустилися грубо витесаними в туфі сходами. Печера, вирубана в обніжжі самотньої скелі, занурювалася ліктів на десять, після чого низьким тунелем повертала вбік. Схоже, це укриття колись збудували собі чабани. В дальньому його закуті було трохи тепліше, ніж зовні, тхнуло старим гаром та прілим овечим хутром. Знесилені та задубілі від холоду, щільно притиснувшись одне до одного, втікачі спробували задрімати. Ебру заснула майже миттєво, але згодом почала тремтіти та схлипувати. Кара міцніше пригорнув її, притиснув до себе, намагаючись заспокоїти. Хоч би який сон тривожив дівчину, він здавався невимовно тяжким.

Адем не спав. Холод, ломота в ногах та ще живий у спогадах жах не давали йому поринути в благословенне забуття. Він лежав нерухомо, намагаючись втримати слабке тепло, яке вони зберігали між своїми тілами. Ебру не вперше діймали жаскі сновидіння. Паломники перешіптувалися, що дівчинка чи то хвора, чи то божевільна, тим паче, що й вдень вона була відлюдкуватою та постійно ховалася за Кару, який зазвичай все вирішував за них обох. Нині ж, у безсонній темряві, Адем розчув у її рюмсаннях окремі слова — начебто безтямні та безглузді, але… але вони були сповнені такої журби та гіркоти, що серце стискалося і сльози підступали до очей. З часом паломник відчув, як та журба поглинає його, засмоктує в себе, немов у холодне, в’язке баговиння. Його кінцівки скував параліч, у вухах дзвеніло, а повні сліз очі вже нічого не бачили. У скорботі, здається, тонуло само відчуття часу, а застиглий в безкінечному Ніколи простір стрімко твердів, перетворюючись на міцний темний кристал…

Ебру розплющила очі. Наближався світанок, і повітря в печері вистигло настільки, що стіни вкрилися памороззю. Насилу розгинаючи задубілі руки й ноги, всі троє піднялися та в мовчанні почовгали до виходу. Адем після безсонної ночі заледве відчував власне тіло. Він здавався собі привидом, приреченим на вічний холод та темряву.

Назовні ярився крижаний вітер, який ніс тверді й гострі сніжинки, що набивалися в одяг та волосся, боляче сікли шкіру облич. Суцільна пітьма заповнювала собою світ, розчинивши в собі все, не дозволяючи розгледіти нічого далі витягнутої руки.

Вони зупинилися коло отвору, несамохіть притискаючись до високої скелі, наче крижаний вітер враз висмоктав з них усі сили…

Аж раптом темрява попереду розкололася вузькою поздовжньою смугою блідо-сірого сяйва. Зачаровані, вони спостерігали, як шириться, росте цей розкол.

Сходило сонце.

Крізь заволоку хмар його диска не було видно, але сяйво ставало дедалі яскравішим, примушуючи чорноту відповзати по небосхилу на захід.

І в цьому сяйві повільно проступала велетенська фігура, примарна й мерехтлива, бачена немов крізь товщу каламутної води. Вона стояла на трьох тонких, з багатьма суглобами, ногах, схожих на пташині. Гігантські, складені куполом крила скидалися на драконові, але були вкриті величезними чорними пір’їнами, тьмаво сяючими в світанковій заграві. Безока масивна голова була немов зміїна, але закінчувалася важким прямим дзьобом, укритим гострими роговими наростами, наче дно старого корабля — мушлями. Випнуті груди Давнього ворушилися, постійно змінюючи форму та обриси, в яких вгадувалося безліч відростків, що звивалися, мовби ті хробаки. Корона зі шпичаків та пір’їн, перекреслена декількома концентричними кільцями, немов терновий німб, вінчала химерну чорну голову.

Давній рушив вперед, враз переступивши каньйон. Адем гепнув на коліна, репетуючи й затуляючи долонями вуха. З очей, носа та роззявленого рота струменіли рідкі шмарклі. Задубіла від морозу шкіра вкрилася рясним потом, що вже за мить узявся крижаною шкоринкою. Старий з хрипінням та завиванням упав долілиць. Кара дивився на нього з відразою та ворожістю, Ебру ж не зводила очей з велетенської постаті, що височіла попереду. Посинілі від холоду дівочі губи щось беззвучно шепотіли, а з очей, залишаючи крижані доріжки на щоках, текли сльози.

Десь далеко невидимий крізь хмари сонячний диск здійнявся над обрієм — і немов брижі на воді, постать Давнього затремтіла й розтанула в сірому ранковому світлі.

Адем качався по камінню, вигинаючись у корчах і несамовито лементуючи. Ебру з нечутним стогоном сповзла по скелі, її очі оскляніли від сліз. Кара трусив головою та глипав, немов після удару довбнею по голові. Раптом старий паломник завмер, зародком згорнувшись на мерзлому ґрунті. Поки Кара намагався привести до тями Ебру, він підібрався, перекрутився й важко підвівся. Його обличчя й постать спотворилися, наче розбиті паралічем. Навкарачки, загрібаючи колінами, він посунув до підлітків. Кара помітив його, коли той був уже зовсім поряд.

— Ир’рах… м’яртгавадох… — з горла Адема виривалися звуки, надто складні, щоб бути безтямним стогоном чи клекотінням.

Кара намацав на землі каменюку. Уламок туфу — надто легкий та крихкий для добрячого удару.

Адем раптом заціпенів, сліпо витріщаючись на хлопця, потім повільно звівся на рівні.

— Допоможи мені… — хрипко прошепотів він. — Мені так боляче. Біль… він їсть мене зсередини. Допоможи…

Його старечими щоками текли рясні сльози. Сухорлява, в темних плямах тремтяча рука здійнялася й потяглася до Кари. Той не ворухнувся, міцно тримаючи камінь у відведеній назад руці.

— Допоможи… — знову заскімлив Адем, але цієї ж миті його обличчя вибухнуло люттю. Темний слизький рот з пеньками чорних зубів розкрився бридким проваллям, язик тлустим хробаком вивалився назовні, забруднивши підборіддя густою гнилою слиною. Він стрибнув уперед і спробував відштовхнути Кару. Розчепірені пальці, схожі на пташині пазурі, намагалися дістати непритомну Ебру. Кара хитнувся, на мить втративши рівновагу. Адем ухопив дівчину за комір і смикнув до себе, лівою рукою вже тягнучись до її обличчя.

Кара вдарив старого майже наосліп. Камінь влучив у лікоть, почувся хрускіт — шаленець відсахнувся, але Ебри не відпустив. Його пальці немов звело судомою. Задкуючи, він тягнув за собою безпорадну дівчину, наче дорогоцінний скарб. Кара одним стрибком наздогнав його і знову вдарив. Адем здійняв руку, намагаючись захиститися, але не встиг — туфовий уламок упав йому на голову, трохи вище лоба. Бризнула кров. Старий заскиглив, випустивши свою здобич. Ебру впала на каміння. Кара став над нею, готовий захищати дівчину. Адем лементував, лівою рукою розмазуючи по обличчю кров. Права безсило теліпалася. Кара свердлив його поглядом, стискаючи камінь так, що аж нігті побіліли.

Адем позадкував, а потім розвернувся й почовгав геть, рюмсаючи та скімлячи. Кара не зводив з нього очей, аж доки постать паломника розчинилася в ранковому серпанку, і лишилося саме його нестямне белькотіння, що звучало в світанковій тиші, наче забуті прокльони та закляття. Ебру застогнала, приходячи до тями. Кара допоміг їй підвестися. Від холоду у обох цокотіли зуби, а в суглоби наче цвяхи позабивали.

— Чом старий напав на нас? — запитання здавалося Карі дурнуватим, та він усе ж не втримався, щоб не поставити його. Він гадав, що Ебру має відповідь кращу, ніж його власна.

— Він подивився в очі Давньому, — слабко промовила дівчина, — тож Темир Тернгі позбавив його глузду.

— Ми також дивилися на нього, — зауважив Кара.

Ебру, спираючись на плече Кари, зробила декілька невпевнених кроків. Задубілі ступні здавалися дерев’яними колодками, твердими та нечутливими. Кроки слабким відлунням відгукувалися десь вище колін.

— Ми нічого не просили в нього. Адема привела сюди жага. Він хотів отримати від богів долини те, чим не обдарували його за її межами.

— Тож Давній покарав його?

— Ні. Те, що ми бачили — не Давній. Не сам Темир Тенгрі, а лишень спогад про нього.

Спантеличений, Кара деякий час витріщався на супутницю. Ебру невидющим поглядом дивилася перед собою, кожної миті зосереджена тільки на наступному кроці.

— Спогад? — обурився він нарешті. — Але ж ми бачили його! Бачили всі втрьох. Адем увечері, біля багаття, розповідав про Давніх на межі долини, про досвітні сутінки… Хіба не тому в долину прямують паломники з усієї Імперії?

Ебру похитала головою.

— Ні. Не тому.

Кара надовго замислився. До краю каньйону лишалося не більше двох стадій. Уже було чути, як струменить унизу Мелендиз, вперто прокладаючи поміж каменів своє звивчасте річище.

— Стривай, — мовив нарешті хлопець. — Якщо він є спогад… то чий? Спогади мають комусь належати. Вони не можуть бути нічиїми.

Ебру замислено подивилася на нього. Її кивок був ледь помітним.

— Не можуть.

II. Аджена

У прохолодному нерухомому повітрі стукіт підошов лунав чітко, уривчасто, підхоплений та помножений сухим, розміреним відлунням. Шурхіт босих ніг наче доповнював той дрібний стукіт. Ці звуки, най прості та буденні, здавалися величними — бо такими робило їх це місце.

Скинія, що глибоко занурювалася в скельні надра, попри очікування не була сирою темною норою. Прорубані в туфі коридори були широкі та просторі, з округлим склепінням та різьбленими арками отворів. Вузькі вентиляційні шахти пропускали довгі скісні смуги-промені, в яких танцювали іскристі пилинки. Сонячне сяйво фарбувало стіни й підлогу золотаво-білим.

— Скинії долини дають ченцям спокій та умиротворення, — голос ставної пресвітерії звучав тепло та м’яко, наче муркотіння кішки. — Істинно віруючі приходять сюди саме по се.

— А паломники? — спитав Кара. Вони з Ебру йшли за декілька кроків позаду пресвітерії. Останнім човгав високий на зріст чернець у довгій нефарбованій рясі, підперезаній мотузкою.

— Паломники? — Аджена озирнулася до Кари. — Паломники приходять сюди по інше. Вони жадають отримати в долині те, що зможуть забрати з собою. Але все, що подароване долиною, лишається в долині.

Вона замовкла. Що глибше занурювалась у скелю скинія, то темнішою вона ставала. Сонячні промені вже не здатні були пройти каналами, тож зали й тунелі освітлювали розвішані по стінах лампадки. Їхнє мерехтливе сяйво народжувало химерні рухливі тіні.

— Ми не паломники, — мовила Ебру.

Пресвітерія обдарувала її легкою посмішкою через плече — і довгим, чіпким поглядом.

— Се я вже зрозуміла.

Крізь вузьку арку вони увійшли до просторого округлого приміщення. Його висока склепінчаста стеля була занурена в темряву, яку не могло розвіяти світло десятків тонких свічок, вставлених у підлогові підсвічники. Фрески, що прикрашали стіни, було майже не розгледіти, але в їхніх невиразно-затьмарених обрисах Карі вбачалося щось страхітливе й тривожне.

— То ви бачили його? — спитала пресвітерія, обернувшись до підлітків. — Залізного ворона?

— Якщо ви так його називаєте, — повела головою Ебру. — Темира Тенгрі.

— Так, — поважно кивнула Аджена, наче приймаючи молитовне уславлення. — Ім’я, дане людьми, яке він визнає. Не варто згадувати його всує. Несвідоме звертання матиме відповідь, яку ти не готова сприйняти.

— Хіба можна бути готовим прийняти відповідь бога? — спитав Кара. В його голосі не було зневаги чи сумніву. Аджена зрозуміла це з деяким запізненням, і тому обличчям її промайнула стрімка тінь, не затримавшись і на один удар серця. Пресвітерія посміхнулася, наче хотіла стерти навіть згадку про неї.

— Не бога, — вона зробила легкий та вишуканий жест рукою, що мав означати заперечення. — Залізний ворон — не бог. Він — Давній. Одна з тих істот, що раніше мешкали у цьому світі. Але залишили його.

— Чому? — спитала Ебру. Кара був упевнений, що знає відповідь, чи радше знає те, що насправді все зовсім не так. — Чому тоді ми бачимо їх?

Пресвітерія Аджена розвернулася й рушила до вівтарної частини. Іконостас у напівтемряві зблискував золотом оздоб. Карі здалося, що Аджена також зрозуміла хитрість Ебру й зараз накинеться на них зі священною люттю ревнительки. Але коли та заговорила, голос її був так само привітним та ласкавим.

— Уявіть собі в’язня, замурованого в кам’яній крипті. Він прикутий до стіни, а поряд, за межами його досяжності — склянка з отрутою, що висить на тонкій волосині. Настільки тонкій, що вона може обірватися будь-якої миті. Склянка тоді впаде, і отрута вб’є в’язня. Але волосина може й не обірватися. Витримати. В’язень ніяк не може вплинути на волосину чи склянку. На утреню ми затуляємо віддушину щільно підігнаною цеглиною й залишаємо його до вечірні. За сей час волосина може розірватися, але може й втримати склянку. Той в’язень… він живий чи мертвий?

— Якщо ми не можемо знати, обірвалася волосина чи ні, ми не можемо знати й про в’язня, — мовив Кара невпевнено, передбачаючи підготовлену пресвітерією пастку.

— Може се означати, що він рівною мірою і живий, і мертвий одночасно? — спитала раптом Ебру, незважаючи на здивований погляд парубка.

— Може. Тільки до того моменту, коли на вечірню ми відсунемо цеглину й все з’ясується. Спостереження вирішить невизначеність, так? — спитала Аджена.

— Звичайно, — кивнув Кара.

— Чи се означає, що до моменту з’ясування живий-мертвий в’язень справді існував — у наших думках?

— Так, звісно.

— Наш розум народив дві камери. В одній в’язень живий, склянка ціла, а волосина не обірвалася. В другій — в’язень мертвий, склянка розбита, волосина розірвана.

— Уявити собі можна все що завгодно, — мовив Кара дещо невдоволено. — Наприклад, що з’явився янгол і утримував склянку, не даючи волосині ся розірвати, бо в’язень був людиною праведною. А в мить, коли відтулили цеглину — відпустив, щоб той прийняв мученицьку смерть за віру та потрапив до раю. І насправді немає ніяких двох світів, бо в’язень сам є спостерігачем. Тобто по-справжньому немає ніякої невизначеності.

— А якщо в’язень не має очей?

— Він почує, як падає склянка. А якщо він глухий, — випередив зауваження пресвітери Кара, — то відчує падіння склянки на камінь підлоги. Вдихне запах отрути. У будь-якому випадку певна його частина знатиме про наближення смерті раніше, ніж настане сама смерть. Себто людина — занадто багатоскладове створіння, занадто добре пристосоване стежити за собою й навколишнім світом, щоб існувати у невизначеності. А якщо вже ми розмовляємо про людей, то до чого тут Давній, чию постать ми бачили? Ту, що змусила збожеволіти Адема… паломника. Давній же не замурований у крипті?

Ебру кинула на нього швидкий погляд, в якому Кара з подивом прочитав… страх. Пресвітерія ж посміхнулась — зверхньою усмішкою переможниці.

— Уяви, що Давній і є той в’язень, а увесь наш світ для нього є криптою. Замурованою та темною. Одна з тих істот, що могутністю та розумом настільки ж випереджають нас, наскільки ми — мурах та слимаків. Тож хіба не тісно йому буде тут?

— Не розумію, — вперто мотнув головою Кара, але Аджена на нього й не дивилася. Увесь цей час вона спостерігала за Ебру.

— А якщо для нього в момент спостереження невизначеність не вирішується? — спитала пресвітерія вагомо. — Якщо в цей момент відбувається розкол і від тієї самої миті існують дві крипти — два світи? Паралельні, наче Евклідові прямі? І в одній з них Давніх не існує, бо сей світ вморив би їх, а в другій вони існують, бо світ ніколи не впорскував їм своєї отрути?

— Тоді що саме ми бачимо? — спитала Ебру спокійно.

— У певний момент існування обидва світи можуть бути достатньо зближені, як тонке скло може відповісти дрижанням на окрему ноту хору, хоча між цілком мирським склом та духовним співом за інших умов немає жодних спільних рис. Так і нам даровано бачити Давніх крізь межу світів, коли вона стоншується та на єдину мить в особливому місці відбувається колізія світів.

— І таке особливе місце — це долина Іхлари? — запитання Ебру здавалися дивними. Наче вона запитувала про те, що й без того добре знала. Але її запитання не виглядало марнослів’ям чи хитрощами. Здавалося, відповіді Аджени насправді були для неї важливими.

— Можливо, є й інші, — гордовито стенула та плечима, — але мені про них нічого не відомо. Деякі натяки можна вгледіти у легендах про пресвітера Іоанна, але…

Ебру безцеремонно урвала пресвітерію:

— І Давні чують нас? Тих, хто ризикує звертатися до них? Чують та відповідають?

Аджена не зводила з дівчини пильного погляду.

— Так, — після довгої паузи відповіла вона. — Відповідають.

— І що для нас, людей, криється в тих відповідях?

— Ти прийшла до моєї скинії, щоб з’ясувати це, дитинко? Щоб дізнатися, як може мураха розмовляти з людиною?

Ебру кивнула головою, впевнено та спокійно. Кара ж відчував, як у його череві починають сплітатися в тугий жмуток кишки.

— Тобі є що їм сказати, дитинко? — спитала Аджена суворо.

Ебру заперечливо мотнула головою. Пресвітерія здивовано підняла брови.

— У такому разі, — вона простягнула руку долонею догори, — ходімо зі мною.

Ебру вклала свою темну від застарілого бруду руку в білосніжну долоню пресвітерії.

Кара рушив був слідом за ними, але рослий чернець за його спиною поклав руки йому на плечі, легко зупинивши.

— Чекай тут. Тобі не можна проходити крізь царські ворота.

— Чому? — Кара спробував вирватися, але чернець тримав міцно.

— Чекай тут, — повторив він холодно.

Проминувши катапетасму, Аджена ввела Ебру у вівтарну частину. Тут було ще темніше — горіли лише двійко лампад біля високих фресок-ікон і товста присадкувата свічка поблизу жертовника. Ебру завмерла, зачаровано роззираючись. Ледь висвітлені тріпотливими вогниками фрески… відрізнялися від тих, які вона звикла бачити. Зображення на них не були схожі на святі образи, не були схожі навіть на людей. Покручені фігури були позбавлені звичайних пропорцій та симетрій, складені з рис, притаманних радше морським гадам, жукам та артроподам. Крила, мацаки, перетинки, панцері та шипи. Але що пильніше придивлялася Ебру до зображень, то більше її охоплювало примарне відчуття, що вона дивиться на них двома парами очей. Перші з кожною миттю все сильніше відчували їхню чужинність, іншість; другі ж, навпаки, все більше впевнювалися в тому, наскільки природне та логічне те, що вони бачать.

— Ходи до мене, дитино! — владний оклик Адежни вивів дівчину зі ступору. Пресвітерія стояла біля престолу. Ебру слухняно наблизилася. Невеличкий чотирикутний стіл був накритий багато оздобленим антимінсом — покровом, прикрашеним золотим шиттям та багатим розсипом коштовного каміння. В центрі, куди вказувала Аджена, в антимінс була вшита невеличка, трохи більше великого пальця дорослого чоловіка, біла різьблена пластинка — скоріш за все, кістяна.

— Подивися сюди, — наказала пресвітерія, дзвіницею височіючи над Ебру. Та покірно стала навшпиньки та подивилася на пластинку.

Спочатку та здалася дівчині простою прикрасою, вкритою складною, але безглуздою різьбою. Численні лінії перетиналися, збігалися та розходилися, поза всякими правилами складання візерунків. У них не було ані чіткої симетрії, ані циклічності, ані сталих форм. Проте Ебру вперто продовжувала вдивлятися в пластину, наче це раптом зробилося найважливішою справою в її житті. Дивно, але цей різьблений шматочок кістки здавався їй знайомим — немовби дівчина вже колись бачила його, дуже-дуже давно… або уві сні.

— Що ти бачиш? — здавалося, що голос пресвітерії лунає крізь товщу води — глухо та віддалено.

Ебру спробувала відповісти, але язик наче присох до піднебіння. Заціпеніла, вона роздивлялася хаотично сплетені лінії. Паралізуюче відчуття роздвоєності знов охопило її — таке саме, як із фресками, тільки набагато, набагато сильніше. Одна Ебру відмовлялася сприймати узори та лінії, відкидаючи навіть натяк на те, що в них може бути якийсь сенс. Інша ж розуміла, що перед нею — послання. Першу Ебру навчили читати й писати, вона знала грецьку й латину, але нічого з її знань не вказувало на семантичний вміст, набір стереотипій, які її розум міг би розрізнити. Друга Ебру знала, що цей запис не може бути відтворений голосом. Для неї візерунки будувалися на каліграфії, традиції глибшій, ніж грецька чи латина, і її вміст визначався не знанням та співвідношенням, але сприйняттям та інтуїцією. Дві Ебру боролися між собою, бо існування одної цілком виключало існування другої.

— Що. Ти. Бачиш? — карбувала кожне слово Аджена, намагаючись пробитися крізь заволоку, що огорнула дівчину.

І тоді прийшло розуміння. Воно вдарило Ебру струменем неземного сяйва, образів, що лежали поза межами усього того, що здатні відтворити слова. Дівчина відсахнулася від престолу, зробивши декілька кволих кроків назад, після чого її ноги підломилися, і вона впала. Перед очима плавали безформні плями світла, у вухах пульсувала музика без тону та ритму. Аджена нависла над нею, вирячивши очі, розчепіривши простягнуті до дівчини пальці, надто нажахана, щоб торкнутися чи покликати її. Ебру подивилася на неї затьмареним поглядом. Безкінечно довгу мить вони не відриваючись дивилися одна на одну.

— Я бачила… розповідь Давнього. Її перенесли в наш світ із… — вона замовкла, немов не наважуючись продовжувати.

— Ми звемо їх рунами, — промовила Аджена. — Їх створюють особливі ченці — різьбярі. Бути різьбярем може не кожний. Лише той, хто спроможний стати каналом між світами, річищем, яким потече благословенна ріка…

Вона підійшла до престолу й накрила руну краєм покрову.

— Мало хто здатен, побачивши руну, не позбутися розуму, — Аджена кількома твердими кроками повернулася до Ебру, яка насилу звелася на рівні.

— Ті, хто здатен… — пресвітерія подивилася на дівчину з якоюсь сумішшю ненависті та жалю, — стають різьбярами.

Вона різко вдарила Ебру ногою в груди, кинувши на підлогу. Перш ніж дівчина спромоглася звестися, Аджена нахилилась і, вхопивши її за волосся, рвонула догори. Лівою рукою вона декілька разів ударила дівчину в обличчя. З розбитого носа потекла кров, з широко розплющених очей бризнули сльози. Пресвітерія жбурнула Ебру на підлогу, наступила на груди ногою, натиснула. Дівчина вчепилася в стопу пальцями, намагаючись послабити тиск. Ребра боліли, дихати ставало усе важче.

— Уже давно в долину не приходять справжні різьбярі. Анахорети кажуть, що се є затишшя перед страшною бурею, — повідомила Аджена буденним тоном. — І вибір між тим, прийняти такого до своєї скинії чи гнати пріч, завжди складний.

Вона зняла ногу з грудей Ебру. Та перекотилася на бік, жадібно хапаючи ротом повітря.

— …але я ризикну.

Аджена з усього маху вдарила ногою дівчині в потилицю.

III. Тольґа

Обличчя Кари палало. Він відчував, як сонце проходить крізь шкіру, змушує кров спікатися на численних саднах. Повіки склеїлися, і не було сил їх розліпити. М’язи горіли — вони ще зберігали пам’ять про відчайдушну боротьбу. Він з останніх сил опирався ченцям, не давав вивести себе. Але програв.

Його відгамселили до безтями — і викинули зі скинії.

Десь поряд дзюркотів струмок. Чулося віддалене цвірінькання птахів.

— Підводься.

Чужий голос здався Карі гарчанням хижака. Зморщившись від болю, він розплющив одне око й скосив погляд убік, звідки лунав голос. Ребра боліли, в паху тягнуло, а ноги взагалі були як не свої — важкі й заціпенілі.

Поряд, на великому піщано-білому камені, сидів чоловік. Кара очікував побачити ченця, але чоловік не носив ряси. На ньому була темна вовняна туніка з рукавами до ліктів, підперезана широким шкіряним чересом. Голову та плечі вкривав каптур — від нього на обличчя незнайомця падала тінь, але Кара все ж спромігся роздивитись його — обвітрене, в зморшках, із суворими складками біля губ. Одне око, сіре й водянисте, споглядало з глибокої очниці з-під навислої сивої брови. Замість другого — Кара не одразу зрозумів це — під зморщене, як у черепахи, повіко був вставлений гранований чорний камінь. Грубо підстрижена борода стирчала жмутами. Від ліктів жилаві руки вкривали наруччя з товстої шкіри. Довгі полотняні ногавці, також темні, майже чорні, нижче колін перетягнуті тонкими ремінцями. Сандалії запилені й потерті. Не лише вони — весь одяг незнайомця виглядав ветхим та зношеним, безліч разів латаним, укритим застарілими плямами. Збоку на чересі Кара вбачив шаблю — довжелезний і важкий сельджуцький килич.

Чоловік уважно спостерігав за Карою, доки той, кривлячись від болю, підводився. Нарешті, хлопець спромігся сісти, опершись спиною на розігріту сонцем брилу.

— Пити, — попрохав він хрипко, сам лякаючись власного голосу.

Чоловік зняв з пояса невеличку флягу та кинув Карі. Той не спромігся її впіймати — оплетена джгутом гарбузова пляшка вислизнула з рук і з глухим стукотом упала на каміння. Поки він підіймав її, зубами витягував корок і маленькими, обережними ковтками пив кисле вино, незнайомець не зронив ані звуку. Навіть не ворухнувся. Спокійно й відсторонено спостерігав за Карою.

— Хто ти? — спитав Кара, повернувши флягу. Вино трохи втамувало біль і прояснило голову.

— Тольґа.

— Ти не схожий на паломника.

Чоловік не відповів.

— І на скутата також. Псил?

Знов мовчання. Кара став обережно напружувати м’язи, перевіряючи, чи слухається його власне тіло.

— Ти зі скинії, — мовив він нарешті. — Не чернець, але зі скинії. Де Ебру?

Поза Тольґи невловимо змінилася. Зблиснуло в тіні каптура око.

— Дівчинка? — спитав він упівголоса.

Кара кивнув.

— Вона тепер у послушництві. Пресвітерія прийняла її. Більше ви не побачитеся.

— Але… — Кара був вражений, — як? Чому? Ебру не хотіла…

— А хто переймається тим, чого вона хотіла? Дівчисько чує. Будь-яка скинія забрала б її. Або вбила на місці.

— Чує що? — тупо перепитав Кара.

— Давніх. Вона буде різьбяркою. Першою різьбяркою долини за багато років. З часів благословенної Еґріташ.

Тольґа звівся на ноги — повільно, вагомо. Тепер він височів над Карою, наче старе, сухе дерево. Долоня лягла на руків’я килича.

— Наш світ створено Логосом… — промовив він глухо, — але Давні не знають Слова — і не належать йому. Від того ми, люди, не здатні їх зрозуміти, будь-якою спробою лише випалюючи самих себе, все глибше занурюючись в нурту безумства. Ті, хто впускає у себе асемічні пісні Давніх, більше не може цілком належати цьому світові — але й не може переміститися туди, звідки лине пісня. Звук не може рухатися в зворотному напрямку — тільки вперед. Від них — до нас.

— Аджена… — Кара сухо глитнув, — казала, що Давні чують нас.

— Чують? — Тольґа пирхнув. — Радше відчувають. Як подув вітру, який ти вловлюєш крізь щілину в незачинених дверях. А відповіді… їм не потрібно навіть хотіти, щоб ми почули їхні пісні. Ті просто струменять сюди — бо така їхня природа.

Він раптом завмер і повільно роззирнувся, наче щось нашорохало його. Кара, який сидів серед туфових уламків і не міг бачити далеко, витріщився на Тольґу, сподіваючись збагнути, що саме той помітив. Тольґа мовчав.

— Ебру збожеволіє, якщо буде слухати? — не витримав гнітючої, напруженої тиші Кара.

— Коли ти впускаєш в себе Пісню, — відповів після паузи Тольґа, не зводячи очей з обрію ліворуч Кари, — вона змінює тебе. Більшість кінець кінцем обертається на чудовиськ. На чужорідні тіла, ув’язнені в долині. Вони не можуть звідти піти — у жоден зі світів, бо вони дихають повітрям обох. Тож вижити можуть лише тут — у місці, де світи стикаються. Але сим їхнє буття ся перетворює на безперервне страждання. Пісня шарпає їх — рівною мірою і коли звучить, і коли затихає. Але різьбярі… різьбярі — се інше. Вони — не посудина, але жолоб. Їм даровано викарбовувати пісню в неживому. В кістці, камені чи металі.

Він торкнувся пальцем каменя в очниці.

— Се подарував мені Яхцзи, старий різьбяр нашої скинії. Не повноцінна руна, звісно, таку йому не дозволили б роздавати. Всього лише декілька ліній. Але й з ними я бачу та усвідомлюю більше за багатьох. Тямиш?

Тольґа перевів погляд на Кару й неспішно витягнув з піхов шаблю.

— Ти помилився, — кинув він, не дожидаючись відповіді хлопця, — коли казав, що я — не чернець. У кожній скинії є такі як я. Ті, хто оберігає її від чудовиськ долини. Щит проти каосу…

Кара не став чекати на завершення фрази. Він несподівано різко зірвався з місця, але кинувся не від Тольґи, а на нього, в останній момент сахнувшись убік та прослизнувши в того під рукою. Клинок з виттям розітнув повітря над головою, а Кара вже петлював лабіринтом валунів, стрибаючи з одного каменя на інший. Босі ноги впевнено знаходили опертя на їхній шерехатій поверхні, біль у побитому тілі кудись зник, поступившись місцем незвичній, примарній легкості.

Глухий рик Тольґи досяг його вух — разом із звуками важкої ходи та скреготом підошов по туфу. Кара біг від річки — не хотів, щоб вода відрізала йому простір для маневру. Схил каньйону був уже зовсім поряд — височів прямовисною стіною. В лабіринті скельних уламків Кара обирав шлях так, щоб рухатися уздовж схилу, але не надто близько до нього. Тольґа, всупереч його сподіванням, не відставав. Навпаки, з кожним неправильним кроком, з кожною миттю, яку хлопець витрачав, обираючи новий напрямок, мисливець скорочував відстань. Його тупіт звучав то ліворуч, то праворуч — він теж петлював, намагаючись притиснути Кару до стіни. Й сама долина наче допомагала йому — стежини між валунами заводили Кару все ближче й ближче до схилу. І от він уже біг уздовж нього, оминаючи завали та виступи.

Він опинився у пастці, але усвідомив це, коли тікати було вже запізно. В цьому місці скельна стіна виступала вперед гострим, крутим відрогом, по якому нещодавно зійшов великий звал, утворивши глибоку затінену низину, всі виходи з якої лишилися за спиною Кари.

Хлопець озирнувся. Тольґа вже був у низині — біг, не вповільнюючи руху. Другої нагоди вертлявому хлопчиську надавати він, вочевидь, не збирався.

Кара зацьковано роззирнувся, розуміючи, що часу для прийняття рішення в нього залишилося не більш ніж на три удари серця, — і раптом серед розколин у скелястому схилі помітив одну, темнішу за інші. А в туфовому кришиві перед нею — чіткий відбиток сандалії.

Він не думав і не вирішував — просто кинувся до розколини, перш ніж розум усвідомив те, про що сповістили очі.

Тольґа побіг навперейми. Килич завив, стрімко шугнувши до жертви, — і Кара відчув, як уздовж хребта вогнем спалахнула тонка лінія. Вже за мить його хламида поважчала й прилипла до спини, у вухах задзвеніло. Він влетів у розколину, добряче вдарившись плечем об гострий край каменя. Його розвернуло, жбурнуло у протилежну стіну, Кара відштовхнувся, викрутився й почав пробиратися вузьким проходом, затісним, щоб ним бігти. Тольґа, деручи свій і так благенький одяг об виступи, протискувався слідом. Він сапав тяжко й хрипко, наче дракон, що кожним видихом вивергає полум’я. Руку із шаблею він випростав уперед — здавалося, криця дзвеніла об камінь майже над вухом Кари.

І тоді тріщина раптово роздалася. Кара випав у суцільну темряву печери, гепнувшись на тверду, всіяну гострими камінцями підлогу. Затхле повітря смерділо сечею та калом. Хлопець підхопився й побіг, не розрізняючи в пітьмі навіть власних рук. Десь позаду ввалився в печеру Тольґа, застиг, дослухаючись. Наступної миті Кара врізався в стіну — так, що аж скрикнув. Завмер, нажаханий — за спиною пролунав тихий смішок Тольґи.

Хлопець почав обережно пробиратися вздовж стіни — ледь торкаючись її пальцями, намагаючись рухатися нечутно. Його переслідувач також зачаївся — печера занурилася в тишу, таку ж важку та мертвотну, як і темрява.

«Тут лише один вихід, — раптом зрозумів Кара. — Тольґа про се здогадався і чекає там на мене».

Він ішов, обмацуючи стіну в сподіванні знайти бодай якусь щілину. І тут нога його спіткнулася об щось безформне й важке.

Тканина. Плащ чи ряса…

Кара закляк на місці. Він відчував, що в печері є хтось іще, і відчуття це проповзло шкірою, наче великий холодний слимак. Сморід випорожнень став нестерпним…

…а вух торкнувся легкий шурхіт босих підошов.

Кара завмер, намагаючись вгамувати часте дихання, що в тиші здавалося оглушливо гучним. Та цього разу він почув сапання — хтось із шумом втягував повітря, принюхуючись, наче пес. Потім ці звуки раптом урвалися. В темряві Карі марилася згорблена постать з довжелезними руками, зовсім гола. Широко розплющені очі спалахували в темряві ядучо-зеленими вогниками. Нижня щелепа відвисла, опухлий, чорний язик вивалився назовні, вкритий гнійниками та язвами.

Сапання повторилося, потім почулися кроки — обережні, скрадливі. Трохи далі шерхнули об каміння підошви Тольґи.

Карі подумалося, наскільки ускладнилася тут загадка пресвітерії Аджени. В’язень, отрута й волосина — кожне тут мало власну волю, і разом з тим майже незмінними залишалися початкові умови. Неможливо було передбачити, що вчинить мешканець печери: нападе на Кару або на Тольґу чи спробує втекти? Що зробить Тольґа — кого вразить першим? Безліч комбінацій раптово склалися у Кари в єдине сплетення, немов він одразу почав переживати декілька життів. Він відчував, як потвора стискає чіпкі, холодні пальці на його горлянці, а Тольґа розрубує його від плеча до паху. Бачив, як водночас із тим почвара стрибає з пітьми на Тольґу, роздираючи тому горло чорними поламаними зубами. Як він, Кара, стоїть, заціпенілий від переляку, і відчуває холодну крицю, що пробила його груди й застрягла в ребрах… Сотні варіантів майбутнього сплелися в один-єдиний, багатогранний, як імператорський діамант.

Знову почулися кроки: уривчасті та тверді — Тольґи та ковзаючі й невиразні — почвари. Кара сахнувся туди, де, як йому гадалося, був вихід. Килич рубонув темряву, і та вибухнула виском, верескливим і бридким, просто в обличчя хлопцю.

Він врізався у два сплетені тіла, штовхнувши їх на підлогу й сам опинившись зверху. Ядучий сморід вдарив у ніздрі, очі засльозилися. Чіпка кістлява рука стиснула Карову гомілку. Хрипко загарчав Тольґа, чимдуж пручаючись під вагою двох тіл. Кара рвонувся, сповз убік. Рука розчепірилася, страшне виття луною відбилося від туфових стін — вібруюче, надломлене. Глухий удар — і два сплетені тіла розпалися, живі згустки в неживій пітьмі. Один — зіщулений, що стелився землею, стрибнув на другого, знов зчепившись з ним в єдиний клубок.

Кара навкарачки поповз геть, аж раптом його долоня намацала щось холодне й пласке — шаблю. Пальці дісталися руків’я, обхопили його. Клинок брязнув об камінь.

Придушений скрик наче належав Тользі. Кара озирнувся — і зрозумів, що може розрізнити обриси ворогів. Розколина була просто за ним, і слабкого світла, яке пробивалося крізь неї, вистачило, щоб звиклі до темряви очі угледіли дві рухливі постаті. Вони, мов коханці, стискали один одного в обіймах — тільки руки їхні тиснули на обличчя, намагалися зламати шию, вичавити очі. І знову Кара побачив, як вони розділяються на безліч копій самих себе, що існують одночасно в тому ж самому просторі — лишень тепер це відчуття було не передбаченням, не різноманіттям можливих наслідків, але вже існуючими результатами, часткою яких був і сам Кара.

У двадцяти трьох випадках його вбивав килич Тольґи, в дев’ятнадцяти — роздирали нігті та зуби монстра; в одинадцяти монстр убивав Тольґу раніше, ніж Кара встигав проминути розколину, хапав його й затягував назад до печери, де вичавлював очі твердими чорними нігтями великих пальців. Тольґа легко роззброював безпорадного хлопчака та розтинав його обличчя відібраною шаблею. Почвара гачкуватими пальцями-пазурами роздирала черево Тольґи й витягала слизький жмут кишок. Тольґа трощив кадик чудовиська, і воно блювало чорною булькітливою кров’ю. Кара рубав важкою шаблею почвару, що жадібно вгризалася в пошматовану горлянку ченця. Сотні варіантів, які взаємно виключали один одного, злилися докупи, засмоктавши розум Кари в протиприродний, задушливий вир.

А темрява печери над ними складалась у фрагменти велетенських фігур, що рухалися нізвідкіль у нікуди, фігур, чужинних людській логіці та розумінню.

IV. Яхцзи

— Ні, ні, ні! Не ти ведеш лінію! Ти маєш дозволити лінії вести тебе!

Деренчливий, надламаний голос дратує Ебру. В неї нестерпно болить голова, в якій — жодних думок. Вона безтямно дивиться на затиснений у пальцях різець.

Зіщулений, висхлий чоловічок витанцьовує навколо неї. Його довгі тремтливі руки схожі на лапи великого птаха — бусла або чаплі. Вони такі ж незграбні, невправні та зморщені. Шкіру кольору палісандра вкривають десятки глибоких шрамів, подекуди застарілих, подекуди й досі незагоєних. Сухожилки мізинця та безіменного пальця на правій руці, вочевидь, перетяті — обидва підігнуті й не повторюють рухів решти пальців. Чоловічок вдягнений у коротку, до середини стегон, туніку-безрукавку, підперезану конопляною мотузкою. З голови звисають ріденькі пасма вицвілого волосся, лискуча темна шкіра вкрита чорно-червоними плямами.

— Я — брама! Я — ключ! — скрегоче старий (Ебру знає — він старий тілом, але йому заледве виповнилося тридцять). — Усе, що тобі потрібно, — віддати свою руку. Віддай свою руку!

Прозорі очі палають божевільним вогнем. Старий — його звуть Яхцзи — вже шість років є рунним різьбярем скинії. За цей час він вирізав одну свою руну та розплутав лінії ще двох. Ці дві було знайдено в долині мисливцями скинії — вісім та п’ять років тому. Саме вони (а не його особистий витвір) були головним подвигом віри різьбяра Яхцзи.

— Кожен із нас, немов шийка глека, — він пробіг з краю до краю келії, скочив на лежак, заковзав долонями по стіні, — здатен пропустити крізь себе струмінь не більший, ніж він сам. Одні — се шийка завтовшки з мізинець, інші — ширша за кулак… але колись долиною ходила та, порівняно з якою всі ми — як жалюгідні краплі поряд із могутньою, повноводною річкою. Еґріташ, велика різьбярка, що прийшла в долину ще до появи перших скиній, та, хто за роки до нас віддала свої руки волі Давніх… І досі ми знаходимо залишені нею руни, левова частка яких лежить поза межами нашого сприйняття. Їхні лінії сплутані, проведені так, щоб приспати, приховати закладені в них сили. Велике досягнення — викарбувати нову руну, але сягання стократ величніше — розгадати руну Еґріташ! Дивись, дівчинко! Добре дивись — і віддай свою руку!

Ебру втомлено прикрила повіки. Шаленець метушився келією, його вигуки втрачали сенс, збиралися, наче ковдра з клаптів, з уривчастих спогадів, багато яких суперечили один одному. На витесаний з каменю стіл крізь отвори в стелі падало рудувате сонячне світло — день хилився до вечора.

На столі було розкладено з десяток кістяних пластин — полірованих, білих. На деяких із них різець провів кілька невпевнених ліній, але здебільшого вони лишалися чистими. А в центрі лежала пластинка, зовсім інша на вигляд — пожовкла, вкрита дрібними розколинками. Химерно переплетені лінії, зроблені з навмисною недбалістю, утворювали візерунок простий — і водночас сповнений потаємного значення.

— Навіщо скиніям руни? — урвала Ебру безтямне бурмотіння різьбяра.

Яхцзи не звернув на її слова уваги, але вона повторила своє запитання голосніше. Різьбяр завмер, наче на нього вивернули відро холодної води. Погляд його осклянів, поповз келією і, нарешті, зупинився на дівчинці.

— Руни — се голоси Давніх, — прошепотів він святобливо. — Єдино істинне священне писання.

— Навіщо потрібне писання, позбавлене сенсу та значення?

— Сенсу — так. Сенсу, але не значення. Руни — се міст між нами й Давніми. Дорога між зірок, засіб миттєво перетнути космос і вийти за його межі. Обминути час та простір, що для людей пов’язані нероздільно! Нарешті сягнути вічно недосяжного горизонту. Сягнути — й опинитися за ним!

— Немає ніяких мостів, — вперто мотнула головою Ебру. — А ти збожеволів.

Яхцзи вибухнув своїм бридким деренчливим реготом:

— Я збожеволів? Я — збожеволів?! Я збожеволів!!! — раптово урвавши виск, він засопів. — Так, то божа воля веде мене, як і всякого в долині Іхлари! Се божа воля, якій здатні ся підкорити лише ті, хто мешкає у двох світах! Інші опираються їй, аскезою відгороджують себе від вітрів потойбіччя, заливають у вуха віск, щоб не чути пісень Давніх, зашивають роти грубою ниткою, аби лише не стати провідником!

— Навіщо ж їм тоді руни?

— Навіщо їм руни? — юродствуючи повторив Яхцзи. Він пританцьовував на місці від збудження, крутився на місці, розмахував руками. — Ні, не їм, не їм! Вони просто бовдури, які не второпали істинного призначення долини. Вони впадуть — рано чи пізно! Не можна затулити вуха й не слухати Пісні — бо вона відчувається не слухом. Не можна гомоном власних думок затьмарити те, що всотується не з думками, але з почуттям — глибиннішим, ніж найперше усвідомлення, що його отримала людина в мить сотворіння! Спочатку було Слово — але Давні тому й були названі Давніми, що вони були до Слова! До моменту сотворіння, до того, як з’явилися причина й наслідок, час і простір! До Логосу вся безкінечність всесвіту існувала в єдиній найкоротшій миті та в одній безкінечно малій часточці простору. Незбагненно велике у незбагненно малому — ось що таке є Давні. Світ Логосу чужий для них, бо заперечує все, чим вони є!

— Аджена казала інакше…

— Аджена ніколи не всотувала пісні! Все, що вона знає, — се відголоски рун та перекручені уривки, які сягають її слуху крізь запону аскези та послуху. Вона зухвало пояснює те, чого сама не здатна розуміти!

— Так само як і ти, різьбяр.

Яхцзи знову розреготався. Цей гарячковий, хворий регіт зігнув його навпіл.

— Так… Так, так, так! Твоя правда, дівчинко! Що б то була за дивина — Словом пізнати те, що заперечує Слово!

— Руни, — вперто торочила своє Ебру. — Якщо вони не є Слово, то що вони? Навіщо вони тут? Нащо вони вам?

Яхцзи раптом заспокоївся, нестримний регіт враз змінився цілковитою апатією.

— На перші два запитання відповісти здатна хіба що Еґріташ — якщо вона взагалі ще здатна давати відповіді. На останнє… О, на останнє краще за мене відповість Аджена. Руни — се визначення, а визначення — се влада. Скинії долини… сперечаються за владу.

— Що за влада? В чому влада рун?

— Аби се збагнути, ти маєш знати, як влаштовані скинії. Ченці, анахорети, мисливці, різьбярі, окличники, пресвітери… Кожна скинія — ретельно налаштований механізм, що балансує між двома світами. І руни — то головна деталь того балансу. Те, без чого жодна скинія не існуватиме.

— Се не є відповідь. Ти лише граєш синтагмами, замикаючи їх на себе.

Ебру розплющила очі й взяла одну з чистих пластин. Покрутила в пальцях різець, наче дослухаючись до відчуття доторку.

— Ваша влада — це ілюзія. Давні, яким ви вклоняєтеся тут, у долині, — їх не існує.

— Е-е… і хто з нас божевільний? — байдуже спитав Яхцзи, втупившись у стіну. — Я бачив їх безліч разів. Притомний, у світанкову годину, а також мандруючи світами своїх снів. У тисячах існувань, що сплітаються в руні, коли вона народжується під моїм різцем. Значення руни — в злитті двох світів, втіленому акті творіння. В каналі, надійнішому за людину…

— Давніх, яким ви вклоняєтеся, — не існує, — вперто повторила Ебру.

Рука з різцем здригнулася і стрімким точним рухом провела на пластинці декілька тонких ліній. На перший погляд, вони повторювали ті, що були на старій пластинці — але тільки на перший. Їхня відмінність була глибокою та фундаментальною.

Яхцзи завмер. Він ще не побачив роботи Ебру, але вже відчув, як змінилася келія. Дівчинка відклала різець і повільно підняла пластинку зображенням від себе. Різьбяр відсахнувся, затуляючи обличчя руками, наче в нього било сліпуче сяйво.

— Так… легко… — сичить він, згинаючись. — Така… с-сила… Еґріташ… сяйво… струм…

— Ви наче діти, — промовляє Ебру спокійним, рівним голосом, — які граються з тліючими вуглинками, обпікаючи пальці та ризикуючи підпалити все навколо. Але невдовзі се припиниться.

З її носа та вух тонкими багряними цівками тече кров.

V. Тольґа

— Полиште ліхтарі тут, — шепіт заледве чутний в гомоні вітру.

Тривожне виття лунає долиною — це чудовиська блукають у пекельній темряві, що їх водять за собою примари інших світів.

Троє ставлять ліхтарі на землю — так, щоб з одного боку їхнє світло було надійно приховане пагорбами та валунами. Тольґа оглядає своїх товаришів. Мисливці неквапливо перевіряють зброю, поправляють наручники та череси, перетягують ремінці сандалій. Атмаджа знімає з перев’язі за спиною бронзовий молот на довгому ратищі, декілька разів перехоплює, щоб руки звикли до ваги знаряддя. Дамла готує батіг, вкритий загостреними сталевими лусками. В її вправних руках він шматує, дере й душить — тіло змії, жало скорпіона. Тольґа дістає з піхов килич, приторочує руків’я ремінцем до зап’ястка.

Вітер доносить уривки розмови. Слабкий вогник багаття ледь проглядає з-поміж фігур, які збилися в щільну купу навколо нього. Вони полохаються й підкидають у вогонь хмиз щоразу, як чують лемент чудовиськ, що бродять долиною.

— Що нам до цих неборак? — питає Атмаджа. — Вони ж лише побрідники. Звичайна наволоч.

— Не звичайна, — заперечує Тольґа. — Відтоді як Еґріташ зникла, долина чекає на нового різьбяра. Не такого як ті, хто наразі роблять копії копій, намагаючись розплутати її лінії, — під їхніми руками народжуються лише підробки.

— Аджена гадає, що новий різьбяр — серед отих? — Дамла поглядом вказує на паломників.

— Пресвітерія не знає цього, — всміхається Тольґа. — Лише припускає. Вона спостерігає анахоретів та шаленців, і за змінами в їхньому стані передбачає, що новий різьбяр прибуде вже незабаром.

— Як? — Дамла здійняла брови.

— Ти запитуєш у мисливця про пресвітерію, — зауважив Тольґа розважливо. — Я не знаю.

— Гаразд, — змахує кошлатою бородою Атмаджа. — Навіщо вбивати нову Еґріташ, коли можна взяти її бранкою?

— Тому що стара Еґріташ назавжди змінила долину. Зміни, що принесе нова, будуть не менш значущими, — пояснив Тольґа. І, на мить замислившись, додав: — Аджена вважає, що це буде кінцем для нас.

— Убити різьбяра, щоб врятувати долину? — пирхнула Дамла. — А його взагалі можна вбити?

— Усі смертні, — кинув Атмаджа, спираючись на молот. — Ба навіть Давні.

Нечутно ступаючи, вони пірнули у темряву. А за тридцять ударів серця наблизилися до паломників на відстань удару.

Дамла батогом обвила шию першого, рвонула на себе, висмикнувши його зі світла. Передсмертний хрип пролунав за мить пізніше, але паломники навряд чи його почули. Тольґа згином ліктя затиснув шию іншому, потягнув, незважаючи на відчайдушне борсання. Вільною рукою вихопив ніж, встромивши поміж ребер, і розпанахав впалі груди, наче різник на базарі, ламаючи кістки та шматуючи нутро. На голову третього паломника впав молот Атмаджи, розтрощивши череп на дрібні гарячі скалки. Одна з жінок заверещала, але її вереск тієї ж миті урвався — жало батога невловимо швидким рухом розірвало горлянку, і той крик захлинувся у кривавому шумовинні, що струменіло з жахливої рани.

Збуджені запахом крові, зарепетували в пітьмі чудовиська, квапливо, але обережно підступаючи до джерела цього п’янкого аромату. Мисливці відступили назад у темряву, намагаючись якомога швидше відмежувати себе від безумства, що клубочилося над місцем стоянки. Забрьохані кров’ю, наче багном, вони зупинилися біля своїх ліхтарів, уже майже згаслих.

— Ти відчув? — спитала Дамла Тольґу. — Кляті жебраки… їхня кров… просочена.

Тольґа кивнув. Дамла не помилялася.

Поміж усіх ченців скинії шлях мисливця — найкоротший. Пісня поширюється долиною в безліч способів. Дехто відчуває її в обрисах, що удосвіта постають на небокраї; дехто — в довгих, тривожних снах, що приходять уночі, інші — слідкуючи за різцем, який лишає лінії на кістці та камені. Мисливці ж всотують пісню з кров’ю — бо їхні жертви зрослися з нею тілами, сповнилися нею. Пісня обертає людину на чудовисько, чия кров — безумство. Мисливець, що захищає скинію, б’ється з чудовиськами, вдихаючи випаровування їхньої крові, всотуючи її шкірою. Суворі практики анахоретів вчать перешкоджати її проникненню, але жодна з них неспроможна цілком його зупинити. І мисливці на чудовиськ самі стають чудовиськами — щоб наприкінці загинути від рук своїх побратимів.

Тож мисливці по самому лише запаху вміють упізнавати розчинену в крові Пісню. Так само, як зараз вони відчули густий, вібруючий аромат, що здіймався над трупами паломників.

VI. Аджена

— Не треба було мені зволікати, — пресвітерія окинула Ебру довгим злим поглядом. — Я мала наказати Тользі вбити вас обох, тільки-но ви ся явили на порозі моєї скинії.

Ебру мовчки дивилася на неї. Пресвітерія Аджена застигла на амвоні, біля царських воріт, велична та непохитна. Цупкий, оздоблений золотом, перлами та коштовним камінням фелон робив її схожою на висічену з туфу статую. Ебру стояла навпроти, під склепінням наосу, вдягнена у вкриту плямами та пилом туніку, брудна й боса. Обличчя було замурзане засохлою кров’ю, лівий кулак — міцно стиснений.

В арку храму потужним потоком вливався людський гомін, наче зарепетували всі ченці одразу, марно намагаючись перекричати один одного. Храм був порожній — якщо не брати до уваги жінки та дівчини… хоча якась метушня долинала з вівтарної частини, глухе мимрення та шурхіт сандалій.

— Сумнів — ворог віри, — відкарбувала пресвітерія.

Якийсь час вони безмовно поглядали одна на одну.

— У твоєму кулаку руна Еґріташ? Ти розшифрувала її? — нарешті спитала Аджана. — Не заперечуй, навіть я відчуваю її спів. Присягаюся, що анахорети — й ті в замурованих келіях зараз виють та качаються в корчах по долівці. У долині стало більше пісні. Набагато більше. І це зробила ти — за один неповний день. Те, на що інші різьбярі могли покласти все своє життя…

— Ні, — Ебру мотнула головою. — В рунах усе слід розплутувати, але розшифровувати в них нема чого.

— Се слова Яхцзи, — розсміялася Аджена. — Він також їх розплутував. Але ти… ти до смерті його перелякала. Чим, дозволь запитати?

Вона дивилася крізь Ебру, туди, де за худорлявою фігуркою темніла арка храмових воріт. Хай би якою сильною була руна в руці цього зухвалого дівчиська, хтось із мисливців має зберегти тяму, не піддатися Пісні. Хтось має… має прийти до храму, до своєї пресвітерії. Дамла? Чи Тольга?

— Ви завжди шукали значення рун у їхніх творцях. Ви шукали їх в образі Давнього, що його пізнавали крізь несвідому руку різьбяра. Завжди уявляли собі послідовний ланцюжок значень, що зрештою мали один-єдиний теологічний зміст. Ви вважали їх посланнями Давніх — істот величніших навіть за самого Бога-Творця, якого звете Логосом. Але Пісня ніколи не була цим. Не могла бути. А Давніх, ікони яких ви малювали у своїх храмах, — їх не існує.

Аджена скривилася у зневажливій посмішці, крізь яку отрутою сочилася погано прихована лють.

— І що ж тоді є Пісня? — спитала вона. — І що є руни? Якщо не існує Давніх, то від кого се все походить?

— Визнати у пісні єдине джерело означає зупинити її, надати їй остаточного значення, замкнути.

Від арки входу відчутно долинали чиїсь кроки — і це надало пресвітерії сил.

— Ти — не друга різьбярка. Не нова Еґріташ. Ти лише чергова божевільна паломниця, яка жадає божественних одкровень! Я дарма боялася тебе! — очі Аджени зблиснули, коли в отворі арки проступив обрис чоловічої постаті. Довжелезна, важка шабля в руці майже черкала плити підлоги. — Долина не помітить твого зникнення, як не помітила й прибуття! Те, що вона дарує, з нею й залишається!

Але перш ніж відлуння останніх її слів згасло під склепінням, Аджена зрозуміла, що силует в отворі якийсь надто тонкий та маленький — ненабагато більший за Ебру. Шабля в його руці здавалася до смішного величезною. Пресвітерія затнулася, черговий вигук застряг у неї в горлі.

Кара увійшов до храму. Мовчазний та зосереджений, з голови до п’ят вкритий темно-багряними бризками, він став поряд із Ебру. Дівчина обернулася до нього.

— Привіт, Каро, — сказала вона тепло. — Добре, що тебе не вбили.

Кара труснув головою, наче не погоджуючись. На мить його обличчя пересмикнуло судомою.

— То що ти відповіси мені, дитинко? — під злістю пресвітерія Аджена намагалася приховати страх, що холодною рукою стискав її горло. — Якщо Давніх немає, хто…

— Я не казала, що Давніх немає, — урвала її Ебру. — Я сказала, що не існує Давніх, яким ви вклоняєтеся.

— Не смій гратися зі мною, дитинко! — голос Аджени раптом зірвався на вереск. — Ти — ніщо переді мною! Жалюгідна..

Царські ворота за спиною пресвітерії прочинилися. З отвору, відхиливши важку запону катапетасми, вийшов Яхцзи і щосили штовхнув ошелешену жінку в спину. Заплутавшись у громіздкому й цупкому фелоні, вона впала і вдарилась обличчям об поліровані плити підлоги. Різьбяр скочив на неї зверху, притиснув ліктями й коліньми та відчайдушно затрусив головою, наче намагаючись розігнати хміль.

— Я — ключ! Я — брама! Віддай свою руку! — репетував він, бризкаючи слиною. — І рука, що втратила будь-який зв’язок із різьбярем, зробить лише начерковий, а не виразний жест! Різець окреслить знакове поле, що не матиме відправної точки! Багатовимірний простір, де сполучаються та суперечать один одному численні сенси, жоден з яких не є відправним….

— Облиш… мене… — сичала Аджена. Із садна на лобі по її обличчю текла кров, заливаючи очницю. Широко розплющене око в рубіновому обрамуванні не відриваючись слідкувало за Ебру, лише в ній вбачаючи реальну загрозу — та істинну силу.

Дівчинка підійшла до пресвітерії, присіла, простягнувши до неї стиснутий кулак. Та висмикнула з-під Яхцзи свою руку, мазнула долонею по обличчю, намагаючись стерти кров, а потім раптово вчепилася в кулак Ебру закривавленими пальцями.

— Ось та влада, якої ти прагнеш, — прошепотіла Ебру. — Візьми її.

— Йди геть… — пресвітерія ще міцніше стиснула кулак дівчинки. — Не спокушай мене! Смертний не може… інший світ…

— Немає інших світів, — похитала головою Ебру. — Немає Давніх, що мешкають там. Це ілюзія. Ви вклоняєтесь омані.

— Ти… брешеш.

— Долина, що існувала для тебе, зараз закінчується, — вела далі Ебру. — Закінчується не в один, а в усі можливі способи одразу. Жоден із них не буде первісним. Я — твій Апокаліпсис. Але твій, і тільки твій. Се ти, саме ти, а не Давні — той в’язень, що живий і мертвий одночасно. Ти завжди ним була, але тепер ти усвідомлюєш се.

Вирячене око пресвітери оскляніло. Пальці, що стискали кулак Ебру, розчепилися та зісковзнули з нього.

Ебру поволі розтулила долоню. Маленька кістяна пластинка на ній лежала зображенням догори.

VII. Кара

Вони йшли каньйоном, що купався в ласкавому сонячному сяйві. Світило стояло високо в небі, і жодна хмаринка не заважала йому зігрівати приспану зимою землю. Річка струменіла звивистим кам’янистим річищем, вируючи на сточених скельних уламках. Напоєний сонцем туф приємно зігрівав ступні. Діти йшли мовчки, наче не наважуючись порушити величного спокою долини. Кара залишив шаблю в скинії. Він не був до кінця впевнений у цьому — взагалі в усьому, що трапилося там, — але, дивним чином, власна невпевненість його не дуже переймала. Ебру крокувала легко. На плечі в неї висіла полотняна торбина, де лежав різець, фляга з висушеного гарбуза та кілька сухарів.

Шпак сів на брилу перед ними. У дзьобі він тримав великого равлика, яким взявся стукати об камінь, намагаючись розбити черепашку. Завмерши, Ебру стала прислухатися до цього стукоту, наче він мав вказати їй шлях.

— Чому, — обережно спитав Кара, — руна так подіяла на Аджену? І чому на нас вона подіяла інакше? Тільки не кажи, що відповідь та сама, що й з паломниками.

— А чом вона має бути іншою? — відповіла Ебру, трохи засмучена тим, що шпак, сполоханий їхніми голосами, відлетів.

Кара замислився.

— Якщо ти кажеш, що образ Давнього, який ми бачили, то є тіко спогад, значить, він майже не відрізняється від руни, їх відрізняє лише втілення. Проте за той час, що минув, ми — ми ж змінилися! Я змінився. Ти розповідала про жагу, яка вела Адема, але хіба я нині не відчуваю такої самої жаги?

— І так, і ні, — стенула плечима дівчина.

Вона зупинилася, побачивши на березі всохлий окоренок. Присівши перед ним, Ебру дістала з торбини різець і декількома лініями вивела на дереві сплетіння звивистих ліній.

— Що я хотіла сказати цією руною? — спитала вона. — Яке значення, яку силу вклала в неї?

Кара невизначено повів рукою:

— Але ж ти різьбярка! Ти сама не вкладаєш в неї нічого. Твоя рука лише втілює співи Давніх…

— Давніх не існує, — мотнула головою Ебру, виказуючи прикрість через повторені Карою чужі слова.

— Давніх не існує, — покірно повторив Кара, обмірковуючи поєднання цих слів. — Але якщо немає джерела, і рука не має зв’язку з голосом… то що ж залишається?

— Що залишається? — Ебру сховала різець у торбину.

— Багатовимірний символ. Безкінечна течія значень, які власним існуванням спростовують бога та всі його іпостасі — раціональний порядок речей, науку, закон…

Кара закліпав, приголомшений власними словами.

— Тому ченці в скиніях вірили, що Давні існували до та зовні Логосу, — пояснила Ебру. Вона підвелася і знов покрокувала узбережжям. Кара наздогнав її.

— Але ж се не так, — мовив він обережно.

— Не для них, — стенула плечима Ебру. — У річки є джерело, річище та гирло. Се незаперечно.

Вона підняла камінчик і жбурнула його в потік. Звук падіння розчинився в розміреному вуркотінні води.

— Але ти… ми знаємо, що джерела немає.

— Є. Не одне, а безліч. Є річище — спогад, пісня, рука. А гирло…

Кара зупинився, невідривно дивлячись на Ебру.

— Спостерігач… Він — той простір, де відбиваються всі до одного сенси та значення, з яких складається руна, спогад чи пісня. Вони набувають єдності не у своєму походженні, а в призначенні…

Він прикусив губу й закотив під лоба очі, наче намагаючись вловити ту думку, що розпадалася в його свідомості тисячами химерних уявлень.

— Тільки Спостерігач не є людиною. В нього немає історії, немає життя, немає бажань та прагнень. Він — лише той, хто зводить докупи всі ті штрихи, що утворюють Джерело. Гирло й Джерело об’єднуються в Спостерігачеві!

Ебру кивнула.

— Я — ключ. Я — брама, — повторила вона слова безумця Яхцзи, якого було вбито у скинії мисливицею Дамлою. Того, що задушив пресвітерію Аджену. Того, що напав на Ебру й вичавив їй очі. Того, що був розрубаний киличем Кари. Того, що був зарубаний киличем Тольґи. Того, що самотньо лементував, коли підлітки залишали скинію…

VIII. Еґріташ

Печеру вони знайшли в затиснутій між двох відног розколині — глибокій тіснині, колись прорізаній безіменною притокою Мелендизу, нині давно пересохлою. Мертве річище було засипане камінням і поросле колючим чагарником. Йти ним було важко. Вхід до печери більш скидався на звірячу нору, і лише напівстерта руна над ним вказувала, що Ебру та Кара не помилилися.

Їм довелося повзти навкарачки — ліктів двадцять, не менше. Хід вивів їх до невеликої, але високої печери з темним колодязем у центрі та численними розколинами в склепінні, крізь які в печеру проникало розсіяне сонячне світло.

Стіни й підлогу вкривали безліч символів, розміщених цілком хаотично, без жодної системи. Деякі з них перетиналися між собою, утворюючи довгі асиметричні послідовності; деякі стояли окремішньо. Місце дихало дивним, невимовно важким спокоєм. Так, напевне, відчувається смерть — мить, коли розум усвідомлює, що один з його станів призвів до виключення з канви простору-часу. Зяюча порожнеча свідомості, грозовою хмарою зібрана під склепінням маленької всіма забутої печери.

У тінях під стіною, скорчившись у позі зародка, лежала жінка в покритому пилом веретищі. Надто висхла, щоб бути живою. Поряд, розкидані, лежали інструменти — здебільшого різці, ножі та зубила.

— Се Еґріташ? — спитав Кара тихо.

— Так, — Ебру опустилася перед тілом на коліна, ніжно торкнувшись рукою зотлілої тканини. — Ті, хто, навіть вважаючи її провідником, насправді бачили в ній лише Автора, джерело сили. Вони усвідомлювали, що вона вже мертва, але все одно не припиняли ототожнювати її руни з нею самою. Намагалися відшукати в жінці, яка давно вже зникла, значення накреслених нею символів. Руни ніколи не викарбовувалися заради прямого впливу на реальність, вони були символом заради символу. Неважливо, скільки ся жінка прожила насправді. Рунна різьбярка Еґріташ померла в той момент, коли усвідомила, що її голос повністю відторгнений від джерела.

— Давні в долині… — мовив Кара. — Пам’ятаєш, ти казала, що спогад не може нікому не належати? Потім — що немає безлічі світів, але є безліч сенсів, які поєднуються в очах Спостерігача. Спогади про Давніх — одне з таких поєднань. Але чому воно тоді — спогад?

— Ченці не спромоглися зрозуміти сутності сього поєднання, і тому вони нарекли Еґріташ Джерелом. Інші вважали її різьбяркою, Річищем. Але ніхто не мав її за Спостерігача — тому що ніхто не вірив у Спостерігачів.

Ебру повільно звелася на рівні й підійшла до колодязя, обережно зазирнувши в його бездонну темряву.

— Сни. Я почала бачити їх, сповнені туги та заклику. Вони діймали мене своєю незрозумілістю, не давали спокою, вимагали. Людина сприймає богів як тих, хто дарує, до кого вона може спрямувати свої благання, сподіваючись на милість та жахаючись гніву.

— Тольґа казав, що се ми чуємо Давніх, а не вони нас. Що звук не може текти у зворотний бік. Потік між світами має лише один напрямок.

Ебру зітхнула:

— Всесвіт як єдність позбавлений симетрій та циклів. Спільність та повторення — лише спрощення, які створює Спостерігач. У долині, як і в усьому світі, люди в благанні та молитвах звертались до Давніх. Але те, що вони чули, було не відповіддю — се теж було прохання. Прохання про допомогу.

Вона глибоко вдихнула й обернулася до тіла Еґріташ.

— Вона була тою, хто почув се прохання. Намагаючись допомогти, вона посилила й поширила його, але…

— Багатовимірне, воно було редуковане до тих сенсів, які були в очах Спостерігача.

Кара став поряд з Ебру на краю колодязя. Вони мовчки дивилися в темну безодню.

IX. Су Нурай

Падіння здавалося безкінечним. Наче час зупинився і вони застигли в єдиній вічній миті, без початку та кінця. Та коли падіння закінчилося, вони не відчули болю. Жах, що в момент стрибка огорнув їх крижаним коконом, розбився на тисячу уламків, сяючими зірками розлетівся в абсолютно чорному просторі.

Відчуття наздогнали декількома секундами пізніше, наче їхнім тілам знадобилося більше часу, щоб дістатися сюди. Вони стояли по коліна в теплій рухливій воді. Ступні відчували кам’янисте дно, на диво м’яке й пружне. Не було жодного джерела світла, але здавалося, що сяяв сам простір, немовби кожен його атом мав таку здатність.

І в цьому сяйві проглядало щось неймовірно величезне. Плавність ліній і гладкість поверхні безсумнівно вказували, що вся ця неймовірна маса була плоттю. Живою плоттю.

Давня застигла в нерухомості. Її обриси, які можна було розгледіти, належали радше морській істоті — глибоководному мешканцю, звиклому до набагато щільнішого, ніж повітря, середовища. Витончені та граційні, позбавлені жорстких кістяних структур, кінцівки сяяли золотаво-перламутровим глянцем, але сам колір шкіри, здавалося, лежав поза світловим спектром людського ока. Безсило звисали мацаки, більше схожі на вигадливе асиметричне мереживо. Купол-плащ увесь вкритий візерунками танцюючих ліній, в його центрі — простір із сотнею очей і два чорні, гачкуваті дзьоби у плетиві тендітних золотавих відростків.

Ебру знала, що це — вона. Давня, а не Давній. Вона завжди знала це, так само як знала й те, що «вона» — це радше сума символів, ніж визначеність фізичного втілення.

Кара роздивлявся Давню в мовчазній побожності. Хоч наскільки реальним здавався Темир Тенгрі, та, кого він бачив зараз, була стократ реальніша. Вона просто не могла бути спогадом.

— Вона померла? — спитав він нарешті. Звук власного голосу здався йому настільки недоречним та образливим, що хлопець замовк.

— Так. Ні, — Ебру, здається, промовила це одночасно.

— Дилема в’язня, — вражено видихнув Кара. — Це її бачила Аджена?

— Новий Розум Імператора, — загадкою відповіла дівчина. — Безкінечний сплутаний розум, що існує поза часом.

Вони повільно наближалися до велетенського тіла. Тепла вода приємно пестила ноги, зігрівала й розчиняла в собі втому та страх.

— Чому вона кликала нас? Про яку допомогу просила? — спитав Кара. Він уже й сам зрозумів це, але не був певний, що його розум здатен збагнути, а тим паче усвідомити Давню.

— Вона страждає на самоті. Спостерігачкою, вона розплутує джерела, так що в кожному наступному витку її лишається все менше. Люди прагнуть перетворити її на Автора — єдине джерело, що пояснює й народжує все. Яким вона ніколи не була й бути не може. І Темир Тенгрі, Умай Жерсу, Тсатоґґа та багато інших з’явилися з її спогадів, зробившись тим внутрішнім джерелом, яким вона намагалася захистити себе. Вона сама була серед цих спогадів: в одному образі — Су Нурай, Місяць-що-віддзеркалюється-у-воді; в іншому Ґаґантхоа або Тангароа — вічна полонянка, яку стережуть чудовиська за наказом Потойбічних богів.

Ебру підійшла до сплячої Давньої та ніжно торкнулася її блискучої золотавої шкіри долонею. І Кара бачив, як вона розпадається тисячею одночасних образів, кожен з яких є символом. Він зітхнув і заплющив очі. Втоми більше не було. Його розум існував у нескінченному розсипі всесвітів, ковзаючи між ними за власним волінням — тож втоми відтепер не буде, доки він сам не забажає її відчути. Кара розтулив долоню й побачив там чорний гранований камінь. Той, що він забрав у мертвого Тольґи, коли залишав печеру. Той, що йому подарував Яхцзи, коли він був Тольґою.

Су Нурай раділа, що її самотність закінчилася. Тішилася волею, якої ще не знала. Втішалася гнівом, на який тепер була здатна.

Те, на що не наважилася Еґріташ, врешті здійснилося.

Джерело, Річище та Гирло набули єдності.

- Загальна хронологія всесвіту -

Давня Епоха Міфу:

Чіткої хронології не збережено. Земля до появи людей. Цивілізація істот, яких люди згодом назвуть Старцями, засновує свої міста в Антарктиді.

Епоха людей (Епоха між міфами):

1100–1000 АВМ (800–900 AD) — Долина Іхлара та перші зафіксовані зіткнення з Давніми богами.

Нова Епоха Міфу:

3 АВМ (1938 AD) — експедицією Імператорської Японії відкрито підльодові міста Антарктики.

1-4 NMA (1941–1944 AD) — масштабні розкопки й вивчення знайдених артефактів приводять до відкриття технологій Міфу. Використання реліктових зразків технологій раси, названої «Інісіє но моно» (Створіння Давнини, або Старці), зокрема ядерного заряду та дронів-носіїв, приносить перемогу Японії над США у Другій світовій.

5 NMA (1945 AD) — заснована Імперія Дзіпанґ. Третій Рейх остаточно перемагає в Європі, але, виснажений війною, має серйозні внутрішні проблеми на окупованих територіях.

9 NMA (1949 AD) — Європейський Рейх колапсує. Імперія Дзіпанґ об’єднує Землю, поступово встановлюючи протекторати над іншими країнами. Світ поділено на Великі сфери співпроцвітання: Східноазійську, Північноазійську, Атлантично-Американську, Європейську, Африканську та Центральноазійську.

20 NMA (1960 AD) — розпочинається підкорення космосу. Перші люди на Місяці.

27 NMA (1967 AD) — знайдено друге місто Старців — у підземному океані Антарктики, просто під першим. Здобуті технології приводять до нового технологічного прориву.

29 NMA (1969 AD) — перші зіткнення з шоготами. Попри серйозні втрати, загрозу ізольовано. Вивчення здобутих зразків зумовлює відкриття біополімеру — псевдоживого матеріалу з надзвичайними характеристиками стійкості, витривалості, гнучкості та еластичності.

30-40 NMA (1970–1980 AD) — орієнтовний час, коли колоністи мі-го, що займалися таємним видобутком ресурсів на Землі, остаточно залишають планету. Дещо згодом згорнені та евакуйовані форпости на Місяці та Марсі.

93 NMA (2013 AD) — перше постійне поселення людей на Місяці (підземне місто Нісса).

102 NMA (2022 AD) — засновано Імперський Колоніальний Флот.

121 NMA (2061 AD) — перше постійне поселення на Марсі (Дерінкую). Вчені констатують вичерпання технологічного потенціалу міст Старців. Розпочато дослідження залишків присутності мі-го на Землі, Місяці й Марсі.

122 NMA (2062 AD) — засновано Об’єднаний Імператорський Флот — першу військову формацію людства для війн у космосі.

138 NMA (2078 AD) — сформульовано доктрину Нової Загрози, де мі-го визначені стратегічним супротивником Імперії Дзіпанґ.

145 NMA (2085 AD) — розпочато будівництво материнського корабля «Сінано» («Щасливий Журавель»), найбільшого корабля Об’єднаного Флоту.

154 NMA (2094 AD) — перше зіткнення людей (Колоніальний Флот) з мі-го у поясі астероїдів (Церера). Імперія Дзіпанґ знаходить і захоплює ресурсовидобувні аванпости, здобуває зразки позаземних технологій. Починається Війна Тисячі Демонів (за історичною міфологією Марса — Велике Нищення).

154 NMA (2094 AD) — завершено будівництво «Сінано». Корабель стає на бойову варту на орбіті Місяця.

156 NMA (2096 AD) — перелам у війні. Мі-го вводять у дію основні бойові сили. Поразка Об’єднаного Флоту в Міддоуекайсен і втрата чотирьох материнських кораблів.

158 NMA (2098 AD) — 95-денна оборона «Фортеці Місяця». Останній бій материнського корабля «Сінано».

159 NMA (2099 AD) — орбітальним бомбардуванням повністю знищено Японський архіпелаг (більше 70 відсотків території затоплено). Завершення Війни Тисячі Демонів. Капітуляція та Крах Імперії Дзіпанґ.

163 NMA (2103 AD) — орбітальне бомбардування Антарктиди. Знищено всі підльодові міста Старців. Рівень світового океану значно підвищується, затоплюючи узбережжя на сотні кілометрів углиб, що призводить до значних жертв протягом наступних років.

II–XIV ст. NMA (2100–3200 AD) — Нові Темні Віки. Деградація людської цивілізації. Часи окупації мі-го.

185-192 NMA (2125–2132 AD) — депортація на Марс колоністів з Церери і Місяця.

302 NMA (2242 AD) — мі-го телепортують земне місто Танжер на Марс, створивши над ним захисний купол. Танжер стає першим і єдиним людським містом на поверхні Марса.

Новітня Епоха Міфу (роки від пробудження Ґаґанотхоа, Ghatanothoa evigilationem significasse):

0 GES (1265 NMA, 3205 AD) — велике звільнення святими Ебру та Карою Давнього бога Ґаґанотхоа, полоненого мі-го ще за часів Давньої Епохи Міфу. Відомостей про народження та попереднє життя святих не збережено; немає жодних переконливих доказів, що вони народилися та жили в ці часи.

37-53 GES (1302–1318 NMA, 3142–3158 AD) — хрестовий похід Пастухів — тривалий повстанський рух проти влади мі-го. В історіографії Нової Імперії вважається подвигом віри. Визнаються значні втрати серед людей — як лояльних, так і нейтральних до новоствореного руху. Відродження людської державності та початок Сторічної війни.

69 GES (1334 NMA, 3174 AD) — десант на Місяць, одна з найкривавіших операцій Сторічної війни. Рештки флоту Імперії Дзіпанґ, що використовувалися мі-го як орбітальні платформи, відвойовано та відновлено. «Сінано», єдиний збережений материнський корабель, повертається до лав оновленого флоту Землі.

94 GES (1359 NMA, 3299 AD) — за допомогою Ґаґанотхоа на Землі були поневолені та приборкані перші сатурніанські кішки, які стали квантовими обчислювальниками для материнських кораблів класу «Сінано». Етерно редуковані та ментально кондиціоновані мі-го почали використовуватися як космогаційні пристрої для малих і середніх суден.

97 GES (1362 NMA, 3302 AD) — завершення Сторічної війни. Мі-го відступають із Землі та Місяця.

137 GES (1402 NMA, 3242 AD) — початок Реконкісти людства. Завоювання та реколонізація Марса. Перші згадки про культи Потойбічних богів.

145 GES (1410 NMA, 3250 AD) — відновлене поселення на Церері, що стає опорною базою Нової Імперії на шляху до зовнішнього простору Сонячної системи. Внутрішня неофіційна назва Церери — «Країна ляльок», попри опір СОІ поширюється Об’єднаним флотом. Пліткують, що робочий персонал бази — це кондиціоновані в’язні з повністю штучними тілами.

149 GES (1414 NMA, 3254 AD) — на орбіті Венери відбувається перше відкрите зіткнення людей з Вогняними вампірами. На Землю з Марса поширюються культи Великих Древніх та Потойбічних богів. Людство остаточно опиняється втягнутим у глобальне протистояння.

152 GES (1417 NMA, 3257 AD) — засновані колонії на супутниках Юпітеру — Європі та Ганімеді. Основні поселення збудовані в підлідних океанах за технологіями підводних міст Старців на Землі.

169 GES (1434 NMA, 3376 AD) — початок блокади Сатурна та Війни квітів із сатурніанськими кішками.

175 GES (1440 NMA, 3380 AD) — заколот на «Сінано». Ерида в перигелії. Повернення Чорних Кораблів у Сонячну систему. Початок Другої Війни Тисячі Демонів.

- Глосарій -

Ауксиларій — матрос допоміжної служби без доступу до окультних технологій. Найнижча за рівнем авторитету та преференцій служба в Імперському флоті.

Візор — штатний флотський пристрій для виведення основної службової інформації та роботи з інформаційною мережею. Зазвичай має вигляд прозорого композитного покриття з прямим підключенням до нейроінтерфейсу власника. Може бути як окремим пристроєм, так і вмонтованим у шолом.

Габ — вузловий відсік для доступу до певної групи відсіків; слугує також для суспільних потреб.

Гриби — поширена серед землян жаргонна назва мі-го.

Гросінженер — очільник окульт-технічної служби корабля. Підпорядковується безпосередньо капітанові.

Імпринтінг, ментальний (Стара Імперія) — швидкий інвазивний метод професійної підготовки військових. Відомий своїми побічними ефектами та високим ризиком невралгічних травм. На базі цієї технології в часи Сторічної війни було розроблене ментальне кондиціонування.

Інфо-храми — обчислювальні осередки мі-го на Марсі. Обслуговувалися людьми. Частково використовують вилучені людські мізки як квантові обчислювачі. Теоретично у такому стані людський мозок є фактично безсмертним.

КБЖ — Команда Боротьби за Живучість. Технічна корабельна служба, відповідальна за ліквідацію аварій, позаштатних ситуацій та надзвичайних випадків.

Кемпейтай (Стара Імперія) — планетарна мілітаризована служба безпеки, відповідальна за політичну та ідеологічну безпеку.

Кондиціонування (ментальне) — комплекс заходів психологічного впливу, покликаних змінити поведінку і реакції об’єкта на відповідні законам і правилам та виправити девіації.

Космопіх — жаргонне скорочення від «космічна піхота», боєць підрозділів для бойових дій на борту космічних кораблів.

Кофін — жаргонна назва спального місця рядового та молодшого офіцерського складу екіпажу.

НРІ — Новий Розум Імператора. Матричний інтелект «Сінано», збудований на полоненій та модифікованій сатурніанській кішці.

Окульт-технік — узагальнена назва матросів окульт-технічних служб. Мають певні аугментації та імпланти для виконання службових обов’язків, але ступінь модифікації загалом визначається як незначний.

Окульт-інженер — молодший офіцер окульт-технічних служб. Зазвичай зазнає значніших модифікацій порівняно з матросом.

Оріон — двигун, що працює за принципом скерованих ядерних вибухів. Використовує спеціальні бомби малої потужності, так звані бомби Теллера-Улама.

Пентакль — різновид сигілу, зазвичай мобільний або призначений для монтажу в позацехових умовах з окремих компонентів.

РСК — розподілена система керування. Загальна назва окремих керуючих систем, що відповідають за окремий процес чи вузол.

Сектор — найбільша структурна частина материнського корабля. Усього «Сінано» складається з тринадцяти секторів.

Сигіл — окульт-технологічний прилад, найчастіше — у вигляді печатки на біополімері чи синтетичних кристалах, що відповідає за з’єднання з етеро-магнітним полем, отримання та передачу інформації/енергії. Практичні застосування різноманітні: утворення захисного/ізолюючого поля, ізоляція певних сигналів, передача енергетичних імпульсів, живлення приладів та імплантатів тощо.

Сингулярний реактор — реактор, збудований за принципом отримання енергії від надмалої чорної діри. Чорна діра в реакторі «Сінано» важить 606,000 тонн (6,06 х 10^8 кг), має гравітаційний радіус 0,9 атометрів (9 х 10-19 м) та генерує 160 петаватт (160 х 10^15 Вт) енергії.

Сингулярний рушій — пристрій для реактивного виведення продукованих реактором важких частинок, що забезпечує імпульс корабля. Теоретично, рушій «Сінано» може розігнати корабель до швидкості, що становить 20 відсотків швидкості світла, але на практиці цієї позначки досягнуто не було.

Терра — вживана марсіянами назва Землі.

Токкейтай (Стара Імперія) — Служба флотської безпеки, відповідальна передовсім за ідеологічний та моральний стан флоту.

Шантак — персональні автономні штурмові обладунки елітних підрозділів Нової Імперії. Розроблені для умов міського та абордажного бою, зокрема спеціальних, диверсійних та розвідувальних операцій.

Інформація видавця

УДК 821.161.2'06-312.4

К89

Редактор

Леся Пішко

Малюнки

Катерини Пархоменко

© В. Кузнєцов, Закоłот. Невимовні культи;

© К. Пархоменко, ілюстрації на обкладинці та на 2 сторінці текстового блоку;

© Видавництво Жупанського, О. Баратинська, дизайн, 2020

Літературно-художнє видання

Серія «Альтернатива»

ВОЛОДИМИР КУЗНЄЦОВ

Закоłот

Невимовні культи

Редактор А. Пішко

Дизайн та верстка О. Баратинська

Формат 84x108 1/32

Підписано до друку 17.12.2019

Зам № 9-12-1707.

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру суб'єкта видавничої справи № 2770. Серія ДК

ФОП Жупанський

Україна, 08293, Буча, вул. Тарасівська, 7а,

тел.: (096) 350-61-05;

E-mail: zhupansky-publisher@ukr.net

facebook.com/zhupansky.publisher

Книжки за видавничими цінами

Інтернет-магазин

publisher.in.ua

Поліграфія: AT «Харківська книжкова фабрика „Глобус“»

Кузнєцов, Володимир.

К89 Заколот: роман / Володимир Кузнєцов — К.: Видавництво Жупанського, 2020. — (Альтернатива). — 328 с.

ISBN 978-617-7585-20-5

УДК 821.161.2'06-312.4

Володимир Кузнєцов — письменник, музикант, інженер та гейм-дизайнер зі сходу України, відомий українському читачеві насамперед як автор, що працює у жанрах жахів та фентезі. Його новий роман створений на перетині наукової фантастики, космічної опери та лавкрафтіанського горору. Це — книга-головоломка, книга, яку кожен читач може складати як йому заманеться — і від того отримувати свій власний досвід та інсайт.

Окультні технології та Прадавні боги з іншого простору-часу. Війни в масштабі Сонячної системи та безосібні квантові інтелекти. Наскільки незмінною є людська сутність — і що здатне змінити її? Якою ціною можна здобути Свободу — і де поріг, за яким та свобода перетворюється на нову неволю? В кінцевому підсумку, що є свобода волі, і чи існує вона взагалі?

Якщо Давні боги відгукуються на людські молитви — хто здатен почути їхню відповідь і не втратити розум, намагаючись її зрозуміти?

Вступай до лав Об'єднаного Флоту!

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

с. 60: Саме тільки поєднання вже було неабияким випробуванням для пілота, вимагаючи досвіду та витримки: в такий момент воно викликало повну сенсорну [деривацію] => депривацію.

с. 62: Розбурхана надприродним [метальним] => ментальним навантаженням свідомість деякий час марно намагається відшукати себе.

с. 63: Вона надіслала йому дві [сетерографії] => стереографії — ще до того, як Ясуо було зараховано до Спеціального Ударного Загону…

с. 105: Глухе бурмотіння здіймалося за [спинам] => спинами жінок.

с. 105: Мовчанка, в [які] => якій вони пройшли увесь шлях, вочевидь гнітила її.

с. 111: Тольґа завмирає навпроти монстра, що здіймається над ним майже [вдвічи] => вдвічі вищий і втричі масивніший.

с. 136: Проте сей факт уже не міг змінити загального зрушення, що розпочалося на [«Сінамо»] => «Сінано».

с. 180: У просторі-[часу] => часі медвідсіку утворювався енергетичний вир…

с. 186: У цю [мить момент] => мить Діманта зачинила сферу.

с. 201: …тринадцять атлах-наг [рушують] => рушають до темного отвору, що веде до підземного міста Дерінкую.

с. 203: Зрідка тут можна було побачити хазяїв — стрімкі [тіни] => тіні, що з’являлися та зникали…

с. 240: Вогонь плескався у ній, наче нафта в реторті, важкими хвилями [обпалюючі] => обпалюючи нутрощі та кістки.

с. 240: …кого ти власноруч перетворила на циндру, як перед тим — [власно] => власного сина, любистку…

с. 290: Настільки [тонкі] => тонка, що вона може обірватися будь-якої миті.

с. 295: Перш ніж дівчина спромоглася звестися, Аджена нахилилась і, [вхопив] => вхопивши її за волосся, рвонула догори.

Content

Володимир Кузнєцов
Закоłот
Невимовні культи

- Від автора -

175 GES (1440 NMA) - Заколот -

159 NMA - Дім з розбитого каменю -

175 GES/1092 ABM - Unaussprechlichen Kulten -

138 GES - Кідонійський сфінкс -

175 GES (1440 NMA) - Війна квітів -

0 GES / 1000 ABM - Долина -

- Загальна хронологія всесвіту -

- Глосарій -

Інформація видавця