Бардуго Ли

Белязания цар

Лий Бардуго

Превод от английски език

Милена Илиева

Всички права запазени. Нито книгата като цяло, нито части от нея

могат да бъдат възпроизвеждани под каквато и да е форма.

Оригинално заглавие King of Scars

Copyright © 2019 by Leigh Bardugo

Grishaverse logo and Grishaverse monogram used on cover and spine with

permission. ™ and © 2017 Leigh Bardugo.

All rights reserved.

Превод Милена Илиева

© Егмонт България, 2020

Редактор Радка Бояджиева

Коректор Павлина Върбанова

Издава „Егмонт България“

1142 София, ул. „Фритьоф Нансен“ 9

www.egmontbulgaria.com

Електронно издние, 2020

ISBN 978-954-27-2486-5

На Морган Фейхи –

генерал по време на война,

съветник в мирно време,

най-скъпа приятелка

и безкрайно всеопрощаваща

УДАВНИКЪТ

1

Дима

Дима пръв чу как вратите на плевнята се затръшнаха. Кухнята в малката чифликчийска къща сякаш бълбукаше като гърне на печка, прозорците ѝ бяха здраво залостени заради бурята, а въздухът тежеше топъл и влажен. Стените вибрираха от врявата на братята му, които приказваха един през друг, а майка им си тананикаше и тактуваше с крак в ритъма на песен, която Дима не знаеше. Държеше в скута си една от бащините му ризи със скъсан ръкав и иглата ѝ пробождаше материята в неравноделния ритъм на изнервено врабче, а тънката нишка се изнизваше между пръстите ѝ като дъждовен червей.

Дима беше най-малкото от шест момчета, изтърсакът, появил се късно в семейството, много след като лекарят, навестяващ селото им всяко лято, бе казал на майка му, че няма да има повече деца. „Неочаквана благословия“, така обичаше да казва тя, прегръщаше Дима и тихо му говореше, докато другите се готвеха за ежедневните задачи. „Още една уста за хранене“ – подхвърляше по-големият му брат Пьотр.

Заради голямата възрастова разлика другите момчета рядко го включваха в игрите си, в караниците и майтапите, пак заради това сега, в тази есенна привечер, докато Дима насапунисваше последните паници, които както обикновено се паднаха нему, след като братята му предвидливо се изнизаха от кухнята, само той чу зловещия трясък откъм вратите на плевнята. Затърка по-енергично, твърдо решен да приключи с работата и да се мушне в леглото, преди някой да го е пратил навън в мрака. Кучето им Мълния виеше на стъпалата пред кухнята, просеше си огризки и топло място край огнището, а вятърът виеше с него, силен и гневен.

Клони изплющяха по прозореца. Мама вдигна глава и стисна устни. Бръчки се вдълбаха между веждите ѝ, сякаш би могла да изпрати вятъра в леглото без вечеря.

– Зимата идва рано и остава твърде дълго.

– О, да – каза папа. – Точно като майка ти.

Мама го срита под масата. Оставила беше чашка с квас зад печката, дар за домашните духчета, които бдяха над чифлика и спяха на топло зад старата тенекиена печка. Или така поне казваше мама. Папа само въртеше очи и мърмореше, че съсипвала хубавия квас.

Дима знаеше, че след като всички си легнат, Пьотр ще гаврътне кваса и ще изяде на една хапка меденката, която мама оставяше зад печката, увита в месал.

– Призракът на прабаба ще те подгони – понякога го предупреждаваше Дима.

Пьотр само изтриваше с ръкав устата си и казваше:

– Няма призраци, малоумник дребен. Баба Галина е нагостила червеите в гробището и същото ще сполети и теб, ако не си затваряш устата.

Сега Пьотр се наведе и го ръгна здраво в ребрата. Дима често се чудеше дали брат му не прави специални упражнения за по-остри лакти.

– Чуваш ли? – попита го Пьотр.

– Нищо не чувам – каза Дима с натежало сърце.

Вратите на плевнята…

– Има нещо навън, в бурята. Чуваш ли как вие?

Е, явно само се опитваше да го уплаши.

– Не ставай глупав – каза Дима.

– Чуй, бе – поде отново Пьотр и през вятъра, който тресеше покрива на къщата и връщаше дим през комина, Дима сякаш чу и нещо друго – далечен звук, висок и провлечен, като скимтене на гладно животно или плач на малко дете. – Когато духа през гробището, вятърът буди призраците на всички бебета, които са умрели, преди да бъдат кръстени – маленките. И те тръгват да обикалят, търсят да откраднат някоя душа, за да си откупят място на небето. – Пьотр се наведе и го ръгна с пръст в рамото. – И винаги вземат най-малкия.

Дима беше на осем, достатъчно голям да знае, че брат му го поднася, но въпреки това очите му се стрелнаха към тъмните прозорци и окъпания в лунна светлина двор отвън, където дърветата се накланяха под силните пориви на вятъра. Потръпна. Можеше да се закълне, че само за миг е зърнал някаква сянка да притичва през двора, тъмно петно, значително по-голямо от птица.

Пьотр се засмя и го опръска с пяна.

– Кълна се, че от ден на ден ставаш по-тъп. На кого му е притрябвала дребната ти душица?

„Пьотр те тормози, защото преди ти да се родиш, той беше най-малкият и най-глезеният – все му казваше мама. – А ти се опитвай да бъдеш мил с него дори когато се вдетинява така.“ И Дима се опитваше. Наистина. Но понякога му идеше да събори Пьотр на земята, пък да видим колко ще му е хубаво той да е най-малкият.

Вятърът утихна изведнъж и в тишината вратите се треснаха отново. Този път не можеше да има съмнение.

– Кой е оставил плевнята отворена? – попита папа.

– Тази вечер Дима отговаряше за това – викна Пьотр и другите момчета около масата се разкудкудякаха като уплашени кокошки.

– Затворих вратата – възрази Дима. – Сложих лоста и всичко направих!

Папа се облегна назад на стола си.

– Значи ми се причуват разни неща?

– Сигурно си мисли, че я е отворил някой призрак – каза Пьотр.

Мама вдигна поглед от кръпката.

– Дима, иди да затвориш и да залостиш вратите.

– Аз ще го направя – каза Пьотр с въздишка на примирение. – Всички знаем, че Дима го е страх от тъмното.

Беше тест, разбира се. Малкият трябваше да докаже на баща си, че може да поеме отговорност.

– Не ме е страх – каза той. – Аз ще ида да ги затворя.

Изобщо не погледна към самодоволната физиономия на Пьотр. Изтри си ръцете и се облече – палтото, шапката. Мама му подаде тенекиена лампа.

– И побързай – каза тя, докато вдигаше яката му. – Тичай дотам и обратно, а като се върнеш, ще те сложа в леглото и ще ти разкажа приказка.

– Нова ли?

– Да, нова и хубава, за русалките от севера.

– Ще има ли вълшебства?

– Много. Хайде, тичай.

Дима хвърли поглед към иконата на Свети Феликс край вратата – треперливата светлина на свещите танцуваше по скръбното лице на светеца, а погледът му излъчваше съпричастие, сякаш и той като Дима си мислеше за студа навън. Феликс го набили на кол от ябълков клон и го опекли жив броени часове след като извършил чудото на овощната градина. Нито плакал, нито крещял, само предложил на селяните да завъртят импровизирания шиш, за да се опече равномерно. Феликс не би се побоял от някаква си буря.

Открехна вратата на кухнята и вятърът понечи да я изтръгне от ръцете му. Дима я затръшна след себе си и чу как някой пусна резето от вътрешната страна. Знаеше, че е временно и се налага заради силния вятър, но пак имаше чувството, че го наказват. Хвърли поглед през рамо към светлинката в прозореца, после повлече крака по стъпалата и по сухата пръст на двора. Споходи го ужасяващата мисъл, че семейството му е забравило за него още щом е излязъл от топлата кухня и че ако не се върне от плевнята, никой няма да вдигне тревога, нито сълза да пророни. Че вятърът ще го заличи завинаги от спомените им.

Загледа се в огрения от луната двор и немалкото разстояние, което трябваше да измине покрай кокошарника и гъсарника, за да стигне до плевнята, където държаха стария кон Герасим и кравата Матилда.

– Със стоманени остриета е, като трион – прошепна той и пътьом плъзна ръка по новия плуг, като да беше някакъв талисман.

Не знаеше защо този вид остриета са по-добри, но когато им докараха плуга, баща му каза тези думи, пак с тях се хвалеше пред съседите и на Дима му хареса как звучат – силно и самоуверено. Родителите му неведнъж бяха спорили около кухненската маса както заради новия плуг, така и за всички селскостопански реформи на новия цар и дали щели да са за добро или за лошо.

– Подкарали сме го към нова гражданска война, помни ми думата – мърмореше мама. – Царят прекалява.

Но папа беше доволен.

– Не знам защо се тревожиш толкова. Стомасите ни са пълни, поправихме покрива. За пръв път от години успяхме да приберем достатъчно реколта, че да продадем нещичко и на пазара, вместо само да се изхранваме.

– Да, защото царят намали с много десятъка на херцог Радимов! – възкликна мама.

– И какво, да го съжаляваме ли сега?

– Ще съжаляваме, когато херцогът и благородните му приятелчета заколят царя в леглото му.

– Цар Николай е герой от войната! – каза папа и размаха ръка във въздуха пред себе си, сякаш неприятностите са дим от лула, който бързо се разсейва. – Армията му е вярна, а без нея никой преврат няма да успее.

Все за това говореха, вечер подир вечер. Дима не разбираше всичко, но знаеше, че трябва да споменава младия цар в молитвите си.

Гъските се разкрякаха в бараката си, изнервени било от бурята, било от забързаните стъпки на момчето. Дървените врати на плевнята се отваряха и затваряха, сякаш паянтовата постройка въздишаше, сякаш вратите бяха уста, която може да го погълне на една хапка. Денем плевнята му харесваше, слънцето провираше лъчи през пролуките на дървения покрив, миришеше на сено, Герасим пръхтеше, а Матилда все мучеше недоволно. Нощем обаче плевнята се превръщаше в празна черупка, която чака страшния си господар – създание хитро и подло, което като нищо може да отвори вратите, за да подмами някое глупаво момче. Защото Дима беше убеден, че ги е затворил. Напълно убеден, което отново го подсети за „маленките“ – духовете на некръстени бебета, които търсят да откраднат нечия душа.

„Стига – смъмри се сам той. – Пьотр нарочно е отворил вратите, за да ти погоди номер. Да излезеш на студа или да откажеш и да станеш за смях.“ Но Дима беше показал на братята си и баща си, че не го е страх от тъмното, и тази мисъл го стопли, нищо че вятърът хапеше ушите му дори през вдигнатата яка. И чак тогава си даде сметка, че вече не чува лая на Мълния. И че не е била на стъпалата пред кухнята, когато Дима излезе – иначе непременно би се опитала да мушне телце през открехнатата врата.

– Мълния? – извика той, но вятърът смота гласа му нанякъде. – Мълния! – пробва отново, но не твърде силно, в случай че и нещо друго е наострило уши.

Вървеше през двора, а сенките на дърветата подскачаха по земята. От другата стана на горичката се виждаше широката лента на пътя, който водеше чак до градчето и църковния двор. Дима побърза да отклони поглед, преди въображението му да се е развихрило – лесно можеше да си представи как нечий труп с изгнили дрехи влачи крака по пътя от гробището и оставя кални стъпки след себе си.

Тих вой долетя откъм дърветата и Дима изписка. Жълти очи го погледнаха от мрака. Светлината от фенера му улови черни лапи, рошава козина и оголени зъби.

– Мълния! – възкликна той с облекчение. Пак добре, че бурята трещеше така, иначе момчетата като нищо щяха да чуят срамния му писък, да притичат и да заварят бедното им куче, скрито уплашено в храсталаците. Неприятна мисъл. – Ела тук, момиче – рече ѝ тихичко той.

Мълния клечеше с корем до земята, присвила уши назад. Не помръдна.

Дима погледна към плевнята. Гредата, с която залостваха вратите, лежеше счупена на парчета в храстите. А отвътре долиташе тих звук. Дали някое ранено животно не се беше скрило от бурята? Или някой вълк?

Златната светлина от прозорците на къщата изгледаше ужасно далече. Дали да не се върне и да повика татко си? Едва ли някой очаква от него да се изправи сам-самичък срещу вълк. Да, но ако вътре няма нищо? Или е някоя нещастна котка, която се е сбила с Мълния? Ако е така, тогава всичките му братя щяха да му се смеят, не само Пьотр.

Дима тръгна към плевнята, протегнал ръка с фенера. Изчака вятърът да стихне за миг и стисна ръба на тежката врата, за да не го перне на влизане.

В плевнята беше тъмно, ако не броим тънките снопове лунна светлина, които се провираха през гредите. Дима направи още крачка-две в мрака. Мислеше си за добрите очи на Свети Феликс и трънливия ябълков клон, пронизал сърцето му. А после, сякаш само си е поемала дъх, бурята се разбесня отново. Вратите зад Дима се затръшнаха с трясък, а светлинката на фенера му трепна и угасна.

Навън бурята вилнееше, но в плевнята беше тихо. Животните се бяха смълчали, сякаш в очакване. Дима надушваше страха им през сладкия дъх на сеното… както и нещо друго. Тази миризма му беше позната, помнеше я от онзи ден, когато заклаха няколко гъски за празничната трапеза – горещата и солена воня на кръв.

„Връщай се“ – каза си той.

Долови някакво движение в мрака. Лунният светлик се отрази в… очи, може би. А после нещо черно се отдели от сенките и се плъзна през плевнята.

Дима заотстъпва назад, притиснал безполезния фенер до гърдите си. Сянката носеше дрипави останки от хубава одежда и за миг Дима се обнадежди, че някой пътник е влязъл в плевника да потърси убежище от бурята. Само дето сянката не се движеше като човек. Движенията ѝ бяха прекалено грациозни и тихи, тялото се разтегна снишено, дебнещо, пристъпи към Дима. Момчето изскимтя. Очите на сянката бяха огледално черни, тънки жилки се разливаха нагоре от хищните нокти, сякаш ръцете ѝ са били потопени в мастило. Тъмните жилки по кожата на създанието пулсираха едва доловимо.

„Бягай – повтаряше си Дима. – Викай.“ Сети се за гъските, как се бяха приближили до Пьотр спокойно и доверчиво и дори не изкрякаха, преди брат му да им извие вратовете. „Глупави гъски“ – така си беше помислил тогава Дима, но сега вече разбираше.

Нещото се надигна – черен силует с две разперени криле, краищата им закъдрени като дим.

– Папа! – опита се да извика Дима, но думата само изгъргори в гърлото му.

Нещото застина за миг, сякаш думата му е прозвучала познато. Заслуша се, кривнало глава настрани. А Дима отстъпи назад още крачка, и още една.

Чудовището прикова с поглед момчето и само след миг надвисна над него. Лунните снопове се разляха по торса му и Дима видя, че тъмните петна около устата и по гърдите му са от кръв.

Създанието се наведе напред и вдиша дълбоко. Отблизо лицето му беше на млад мъж… докато звярът не раззина уста връз наниз от дълги черни зъби.

Усмихваше се. Чудовището се усмихваше при мисълта, че скоро ще се нахрани добре. Дима усети нещо топло да се стича по крака му и разбра, че се е напишкал.

Чудовището скочи.

Вратите зад Дима се отвориха рязко и бурята нахлу. Чу се силен трясък, вятър събори крилатото чудовище и го запрати към стената. Дървените греди се сцепиха от силата на удара, а звярът се срина на пода.

Някой бе влязъл в плевнята – човек с дълго сиво палто, жена, дългокоса, черната ѝ коса, развяна от странен вятър. Лунният светлик огря за миг лицето ѝ и Дима се разрева още повече, защото жената беше прекалено красива, за да е обикновен човек, значи беше светица. Той е умрял, а тя е дошла да го придружи на небето.

Само че жената не спря да го приласкае в обятията си с тиха молитва. Вместо това тръгна право към чудовището с вдигнати ръце. Значи беше светица воин тогава, като Свети Юрис или Света Алина от Долината.

– Внимавай – успя да прошепне момчето, защото се боеше за нея. – То има… зъби.

Но светицата не се страхуваше. Побутна с върха на ботуша си чудовището и го обърна на хълбок. Създанието се размърда и изръмжа, а Дима стисна по-силно фенера, като да беше щит.

С няколко бързи движения светицата стегна ръцете на звяра с тежки окови. После дръпна веригата и принуди чудовището да се изправи. То понечи да я захапе, зъбите му изтракаха, но жената не трепна, не извика. Само перна създанието по носа, сякаш беше непослушно кученце.

Звярът съскаше и напразно дърпаше оковите. Размаха криле в опит да събори жената, но тя стисна веригата с една ръка, а другата изпъна рязко напред. Нов порив на вятъра удари чудовището и го запрати в стената на плевника. То се стовари на пода, после се надигна на колене, изправи се тромаво и взе да залита – досущ като човек, в интерес на истината, като папа, когато окъснееше в кръчмата. Светицата подръпна веригата. Измърмори нещо, а звярът изсъска. Вятърът виеше наоколо.

Не е светица, осъзна Дима. „Гришанка.“ От Втора армия. Вихротворка, която може да контролира вятъра.

Жената свали шала от раменете си и го метна върху главата на създанието, после поведе пленника си покрай Дима. Чудовището все така се дърпаше и ръмжеше.

А после гришанката метна на Дима сребърна монета.

– За щетите – каза тя, а очите ѝ грееха като скъпоценни камъни под лунния светлик. – И не си видял нищо, ясно ли е? Затваряй си устата, иначе следващия път ще му отпусна каишката.

Дима кимна, нови сълзи потекоха по бузите му. Гришанката вдигна вежда. Никога не беше виждал лице като нейното, по-красиво и от най-красивата икона, очи сини като речен вир. Тя му подхвърли още една монета и Дима едва не я изпусна.

– Тази е само за теб. Не казвай на братята си.

Дима се обърна след нея. Жената излезе през двойната врата, а той се раздвижи с върховно усилие на волята. Искаше да изтича в къщата и да зарови лице в полите на майка си, но също толкова искаше да хвърли един последен поглед на гришанката и нейното чудовище. Тръгна след тях с тихи стъпки. В сенките на окъпания от луната път чакаше голяма карета, кочияшът – загърнат в черно наметало. Лакей скочи от страничната стъпенка, пое веригата от гришанката и ѝ помогна да вкарат създанието в каретата.

Макар сребърниците да тежаха хладни в шепата му, Дима реши, че сигурно сънува – така де, лакеят не се изстъпи пред чудовището с думите „Изчезни, звяр!“ или „Повече да не си обезпокоил тези хора!“, както би направил всеки юнак от приказките.

Вместо това в тъмните сенки на брулените от вятъра борове лакеят каза следното:

– Пазете си главата, Ваше Величество.

2

Зоя

ВОНЯТА НА КРЪВ ТЕЖЕШЕ в каретата. Зоя притисна ръкав към носа си, но мръсната вълна миришеше на плесен и застояло, така че не ѝ помогна особено.

„Отврат!“ Сякаш не стигаше, че трябва да препуска из равкийската провинция посред нощ с взета назаем карета с ужасни пружини, а и с такава дреха на всичкото отгоре! Неприемливо. Съблече палтото и макар вонята да се бе задържала по бродираната коприна на синия ѝ кафтан, веднага се почувства по-добре.

Бяха на петнайсетина километра от Иветс и на близо сто и петдесет от сигурното убежище на столицата. Препускаха по тесните пътища към имението на херцог Радимов, домакина им за търговските преговори. Зоя не си падаше по молитвите, затова ѝ оставаше да се надява, че никой не е видял Николай да излита през прозореца на покоите си. Ако си бяха у дома в Ос Олта, това никога нямаше да се случи. Вярвала бе, че са взели достатъчно предохранителни мерки. Уви, грешала е.

Конските копита трещяха по пътя, колелата дрънчаха и подскачаха, а до нея царят на Равка скърцаше с острите си зъби и дърпаше оковите.

Зоя се дръпна още малко назад. Виждала бе какво причиняват ухапванията на Николай, и нямаше намерение да губи крайник или нещо още по-лошо. Не би имала нищо против Толя или Тамар да се возят с нея в каретата, докато Николай не възвърне човешката си форма, вместо да се правят на кочияш и лакей. Така де, братът и сестрата ръководеха личната гвардия на царя. Баща им беше шуански наемник, обучил ги да се бият, а от гришанската си майка бяха наследили сърцеломския талант. Добре би било някой от тях да е с нея сега. Но гордостта ѝ не го позволяваше, както и мисълта какво би причинило това на младия цар. И един свидетел на нещастието му беше предостатъчен.

Вятърът отвън виеше ли, виеше. Не беше вой на звяр, а писклив, сърцат смях на стар приятел, който ги пришпорва по пътя. Вятърът се подчиняваше на волята ѝ още от малка. Ала в нощи като тази Зоя неохотно признаваше пред себе си, че не е неин слуга, а съюзник – буря, която надига вой да скрие ръмжащия гняв на създанието и звуците от битка в някоя паянтова плевня, вятър, който палува по улици и в селски кръчми. Западнякът беше – Адезку непослушкото, – верен неин спътник, особено полезен в момента. Дори онова хлапе да разкаже на всички в Иветс какво е видяло, хората от градчето щяха да го пишат на сметката на Адезку, палавия вятър, който тласка жените в леглата на съседите им и завихря луди мисли в главите на мъжете като падащи листа наесен.

Малко по-късно ръмжащите звуци в каретата вече бяха утихнали. Веригата не дрънчеше, създанието се свиваше все по-навътре в сенките на седалката. Накрая един глас, хриплив и сърдит, подхвърли:

– Не си се сетила да ми вземеш нова риза, предполагам?

Зоя вдигна вързоп от пода на каретата и извади чиста бяла риза и палто с кожички по края, и двете с чудесна изработка, но смачкани като баница – подходящо облекло за кралска особа, която е вилняла цяла нощ.

Без да каже и дума повече, Николай вдигна окованите си китки. Хищните нокти се бяха прибрали, но по ръцете му още се виждаха тъмните жилки на белезите, които той носеше от края на гражданската война преди три години. Царят често ги криеше под ръкавици и Зоя смяташе, че това е грешка. Белезите бяха напомняне за изтезанията, които младият цар беше изтърпял в ръцете на Тъмнейший, и за цената, която беше платил заедно с родината си. Това, разбира се, беше само част от историята, но именно тази част равкийският народ беше в състояние да смели.

Зоя отключи оковите с тежкия ключ, който носеше около врата си. Може би си въобразяваше – дано си въобразяваше, – но напоследък белезите по ръцете на Николай изглеждаха някак по-тъмни, сякаш решени да останат там завинаги.

Царят съблече останките от старата си риза. Използва я за парцал – навлажни я с вода от манерката, която Зоя му подаде, и изтри кръвта от гърдите и устата си, после сипа малко в шепи и прокара мокри пръсти през косата си. Водата потече по врата и раменете му. Трепереше силно, но поне изглеждаше нормално – лешниковите му очи бяха ясни, а влажното злато на косата му не падаше върху очите.

– Къде ме откри този път? – попита той с почти нетрепващ глас.

Зоя сбърчи нос.

– В един чифлик за гъски.

– Дано да е бил някой от по-модерните чифлици за гъски. – Николай се зае с копчетата на новата си риза, но пръстите му трепереха. – Знаем ли какво съм убил?

„Или кого?“ Въпросът увисна неизречен във въздуха.

Зоя плесна несръчните му ръце и се зае с копчетата. Усещаше нощния хлад по кожата му през тънкия памук.

– От теб ще излезе отлична камериерка – измърмори той.

Но Зоя знаеше, че младият мъж мрази тези дребни прояви на внимание, мрази слабостта, която ги налага. Съчувствието само щеше да влоши нещата, затова тя отговори делово:

– Предполагам, че си убил голям брой гъски. Може би и едно крантаво конче. – Но дали това бе всичко? Зоя нямаше представа какво е сътворило чудовището, преди да го открие. – Нищо ли не помниш?

– Само кратки проблясъци.

Е, значи щяха да чакат доклади за насилствена и особено кървава смърт в околността.

Неприятностите бяха започнали преди половин година, когато Николай се бе събудил в една нива на петдесетина километра от Ос Олта, окървавен и насинен, в неведение как е излязъл от двореца и какво е правил през нощта. „Явно съм станал сомнамбул“ – заявил бе той на Зоя и другите от гришанския Триумвират, когато се появи с голямо закъснение на сутрешното заседание с дълга драскотина на бузата.

Притесниха се, разбира се, най-вече защото не намираха обяснение за станалото. Толя и Тамар не биха проспали подобно нещо. „Как си минал покрай тях, без да те усетят?“ – беше го попитала Зоя, докато Женя премахваше драскотината – нищо работа за шивашки умения като нейните, – а Давид дърдореше нещо за сомнамбулизма като състояние. Но тогава Николай скри тревогите си от тях. „Справям се отлично с повечето неща – така им отговори. – Защо не и в невъзможните бягства?“ Вече бил заръчал да сложат допълнителни ключалки на спалнята му, обясни той, и настоя да се заемат с непосредствените си задачи, като странния доклад за земетресение в Райевост, което отворило пукнатина в земята и оттам излетели хиляди сребърни колибрита.

След малко повече от месец Толя четял книга пред вратата на царската спалня, когато чул звук на счупено стъкло, влетял в стаята и видял Николай да скача от прозоречния перваз с чифт криле от завихрена сянка. Събудил бе Зоя и двамата откриха царя на покрива на един склад за зърно в покрайнините на столицата.

След това започнаха да го оковават за леглото му – ефективно решение и възможно благодарение на факта, че прислугата не се допускаше в царските покои. Така де, Николай беше герой от войната и за никого не беше тайна, че има кошмари. Оттогава Зоя го заключваше всяка вечер и пускаше всяка сутрин и така с общи усилия бяха опазили тайната му. Само Толя, Тамар и Триумвиратът знаеха истината. Ако някой откриеше, че царят на Равка прекарва нощите си окован към леглото, това не само щеше да го превърне в посмешище, а и в лесна мишена за преврат.

Именно заради това беше опасно да пътуват извън столицата. Но пък царят не можеше вечно да стои в Ос Олта, от друга страна.

– Един цар не може да се заключва в замъка си – беше им заявил той, след като съобщи, че е решил да възобнови пътуванията си из страната. – Така ще изглежда като заложник, а не като монарх.

– Имаш достатъчно хора, които да действат от твое име – възразила бе Зоя. – Посланици, пратеници, подчинени.

– Да, но народът като нищо ще забрави колко съм красив.

– Едва ли. Лицето ти е на монетите.

Но Николай не отстъпи, а Зоя трябваше да признае, че има известно основание. Баща му беше допуснал грешката да прехвърли на други хора управлението и беше платил за това прескъпо. Явно трябваше да намерят някакъв компромис, баланс между предпазливостта и безразсъдството, нищо че компромисите поначало бяха нещо уморително и досадно. От нейна гледна точка поне всичко се случваше много по-гладко и по-бързо, когато Зоя правеше нещата по своя начин, вместо да се съобразява с този и онзи.

И понеже двамата не можеха да пътуват със сандък, пълен с окови и вериги – прислугата си вреше носа навсякъде, – решили бяха да прибегнат до силно успокоително, което да държи Николай в леглото, а чудовището – на къса каишка.

– Женя ще трябва да подсили отварата – каза той сега и навлече палтото.

– Или може да се върнем в столицата и повече да не поемаш глупави рискове.

Досега чудовището се беше ограничавало до хорския добитък, жертвите му бяха изкормени овце и обезкървени крави. Но и двамата знаеха, че е само въпрос на време. Каквото и да беше останало у Николай след намесата на Тъмнейший, животинската плът нямаше да задоволи глада му задълго.

– Последният инцидент беше преди няма и седмица – каза той и прокара ръка по лицето си. – Мислех, че имам повече време.

– Става по-зле.

– Обичам да те държа на нокти, Назяленска. Постоянната тревога прави чудеса с цвета на лицето.

– Ще ти пратя благодарствена картичка.

– Непременно. Направо грееш.

„По-зле е, отколкото показва“ – помисли си Зоя. Когато беше уморен, Николай раздаваше комплименти наляво и надясно. Не че беше лъжа – Зоя наистина изглеждаше великолепно въпреки тежката нощ, но царят пет пари не даваше за цвета на лицето ѝ.

Каретата намали и отвън се чу остро изсвирване.

– Наближаваме моста – каза Зоя.

Търговската среща на високо ниво в Иветс беше изключително важна стъпка в преговорите им с Керч и Новий Зем, но споровете за граничните мита бяха и отлично прикритие за истинската им мисия тук – мястото, където се бе случило последното от поредицата равкийски „чудеса“.

Преди седмица гражданите на Иветс бяха потеглили след украсената с панделки карета на херцог Радимов за шествието по случай фестивала на Свети Григорий, въоръжени с барабанчета и малки лютни по подобие на музикалния инструмент, който Григорий си направил сам, за да успокои горските зверове, преди да се превърне в мъченик. Но когато стигнали до река Обол, дървеното мостче над речното ждрело се сринало. Херцогът и васалите му политнали в пропастта и бесните води отдолу, но в последния миг под краката им се появил друг мост, израснал сякаш от стените на бездната и камънаците по дъното на каньона. Или така поне се твърдеше в докладите. Зоя не се върза на историите, разбира се, отхвърли ги като преувеличение или масова психоза… докато не видя моста с очите си.

Сега подаде глава през прозорчето на каретата – взеха завоя и мостът се появи пред тях, високите му изящни колони и дългите надлъжни греди грееха бели на лунния светлик. Беше го виждала и преди, дори бе минала по него заедно с царя, но гледката пак я удиви. От разстояние мостът приличаше на изваян от алабастър, но отблизо ставаше ясно, че изобщо не е направен от камък.

Николай поклати глава и каза:

– Като човек, който редовно се превръща в чудовище, едва ли имам право да се съмнявам в нечия чужда стабилност, но… сигурни ли сме, че няма да изчезне под краката ни?

– Изобщо не сме сигурни – призна Зоя със свит на възел стомах. Бяха минали оттук с близнаците преди час, но тогава мислите ѝ бяха насочени към изчезналия цар и тревогите за чудодейния мост ѝ бяха последна грижа. – Но само оттук можем да прекосим ждрелото.

– Жалко че напоследък занемарих молитвите.

Звукът на колелата се промени, щом каретата стъпи на моста – от трясъка по пътя към равномерно пулсиране. Появилият се от нищото мост не беше нито от камък, нито от тухли или дърво. Колоните и надлъжните греди бяха от кост, всичко това свързано от сухожилия като дебели въжета. Туп-туп-туп. Сякаш пътуваха по гръбнак.

– Този звук никак не ми харесва – каза Зоя.

– И на мен. Така де, едно чудо не би трябвало да издава толкова тривиален звук. Човек очаква камбани, да речем, или хор от небесни гласове.

– Не го наричай така – сопна се Зоя.

– Хор?

– Чудо.

Като дете Зоя бе отправила достатъчно безплодни молитви към небесата и знаеше, че светците никога не отговарят. Мостът трябваше да е дело на Гриша, имаше разумно обяснение за появата му и тя бе твърдо решена да го намери.

– А ти как би нарекла мост от кости, който се появява точно навреме да спаси цял град от сигурна гибел? – попита Николай.

– Не е било цял град.

– Добре де, половин град.

– Неочаквано съвпадение.

– Хората едва ли биха се съгласили с тази твоя оценка. Виж го само. Великолепен е.

Наистина беше великолепен – едновременно красив и грозен, маса от пресичащи се подпорни греди и високи арки. Откакто се беше появил, поклонници прииждаха от цялата страна, настаняваха се в импровизирани биваци в двата му края и се молеха ден и нощ. Сега дори не вдигнаха глави, когато каретата изтрополи покрай тях.

– А как ще наречеш земетресението в Райевост? – продължи Николай. – Или статуята на Света Анастасия при Цемна, която плаче с кървави сълзи?

– Как ще ги нарека ли? Неприятности – отвърна Зоя.

– Още вярваш, че всичко това е дело на Гриша под въздействието на парем?

– А как иначе ще създадеш мост като този или земетресение – ей така, от въздуха?

„Юрда парем.“ Искаше ѝ се никога да не е чувала тези думи. Дрогата се беше появила след експеримент в една шуанска лаборатория. Превръщаше силата на гришаните в нещо ново и изключително опасно, ала цената за този кратък миг на величие беше висока – пристрастяване и сигурна смърт. Да, дрогата би обяснила как един фабрикатор ренегат предизвиква земетресение или как корпоралник превръща тяло в мост. Но с каква цел? Възможно ли беше шуаните да използват заробени Гриша, за да дестабилизират Равка? Или случващото се имаше нещо общо с Аппарат, прословутия духовен съветник на короната? Единствената му реакция досега беше да ги увери, че се моли усилено и планира да поведе поклонничество към чудотворните места. Зоя открай време нямаше вяра на попа – сигурна беше, че е напълно способен да дирижира едно или друго чудо, а после да използва измамата в своя полза.

Но истинският въпрос, онзи, заради който бяха дошли в Иветс, беше друг. А именно дали тези странни случки имаха нещо общо с тъмната сила, заселила се в Николай. Случките започнаха да се появяват горе-долу по времето, когато започнаха и нощните епизоди на царя. Може да беше обикновено съвпадение, но те бяха дошли в Иветс с надеждата да намерят някаква връзка, която ще им помогне да отърват Николай от чудовището.

Стигнаха до другия край на моста и утешително тривиалното хрущене на колелата по черния път изпълни отново каретата. Сякаш някой бе развалил заклинание.

– Ще трябва да си тръгнем още днес – каза Николай. – И дано никой не ме е видял как хвърча из имението на херцога.

Изглежда разумно, помисли си Зоя, но от друга страна, вече бяха тук и…

– Може да удвоя дозата от отварата на Женя. По план срещата приключва утре.

– Уляшин ще се оправи с преговорите. Искам да се върна в столицата по най-бързия начин. Вече имаме проби от моста, които Давид да погледне. Току-виж научил нещо от тях, което да помогне за моя…

– Проблем?

– Неканен гост.

Зоя завъртя очи. Николай говореше като човек, преследван от нахална леля. Но имаше и друга важна причина да останат в Иветс. Да, пътуването дотук носеше своите рискове, мостът сам по себе си беше интересна загадка, но само толкова, и Зоя едва ли би се съгласила да тръгнат, ако търговската среща не предлагаше и друга отлична възможност в лицето на Хирам Шенк и неговите две дъщери за женене.

Потропа с пръсти по кадифената седалка, чудеше се как да подходи. Надявала се бе да уреди някак среща на Николай с двете момичета, без той да разбере за сватовническите ѝ намерения. Царят не обичаше да го побутват насам-натам и усетеше ли чужда намеса, ставаше упорит като… добре де, като самата Зоя.

– Изплюй камъчето, Назяленска. Като нацупиш така устнички, приличаш на човек, който е правил любов с лимон.

– Голям късметлия ще да е бил тоя лимон – каза Зоя и изпръхтя. Приглади полите на кафтана си, преди да продължи: – Хирам Шенк е довел и семейството си в Иветс.

– И?

– Има две дъщери.

Николай се разсмя.

– Ти затова ли тръгна с нас? За да се правиш на сватовница?

– Дойдох, за да не изядеш някого, когато „неканеният ти гост“ реши да се поразходи. И не съм някоя досадна майчица, която търси невеста на сладкото си синче. Опитвам се да защитя трона ти. Хирам Шенк е старши член на Търговския съвет. Лесно ще убеди колегите си да проявят снизходителност по въпроса с равкийските дългове, да не говорим за огромното богатство, което хубавите му дъщери ще наследят.

– Колко хубави?

– Има ли значение?

– За мен – не. Но пък нашето двегодишно сътрудничество се отрази зле на самооценката ми. Просто искам да съм сигурен, че другите мъже няма да изпиват с жадни погледи жена ми, това е.

– Лесно ще ги пратиш на ешафода.

– Кого, само мъжете или и жена ми?

– Всичките. Само гледай преди това да ѝ прилапаш зестрата.

– Колко си безмилостна!

– Практична съм. Ако останем още една нощ…

– Зоя, как да ухажвам евентуална невеста, щом има голяма вероятност да я превърна в своя вечеря?

– Ти си цар. Не е нужно да ухажваш когото и да било. Затова си имаш трона, титлата и царските бижута, а след като се ожените, царицата ти ще се превърне в твой съюзник.

– Или ще избяга с писъци от първата ни брачна нощ и ще се оплаче на татенцето, че уж съм ѝ смукал ушето, а после съм се опитал да го изям. И това като нищо ще предизвика война.

– Няма такава опасност, Николай. Защото докато ви венчаят и си кажете клетвите, бедното момиче ще се е влюбило до въпросните уши в теб, понеже си чаровник и прочие, и после проблемите ти ще са нейни, а не мои.

– Дори моят чар си има граници, Зоя.

Може и така да беше, но само на теория. Зоя го стрелна с високо вдигнати вежди.

– Красив съпруг, който се превръща в чудовище и е сложил корона на главата ѝ? Идеалната приказка, която да пробуташ на някое замечтано момиченце. Ще те заключва вечер, ще те събужда със сладка целувка сутрин и цяла Равка ще си отдъхне.

– Ти защо никога не ме събуждаш със сладка целувка, Зоя?

– Защото сладкото не ми е по вкуса, Ваше Величество – каза тя и оправи маншетите си. – Не разбирам защо отлагаш. Равка ще остане уязвима, докато не се ожениш и не осигуриш наследник на трона.

Николай се навъси и заряза шегите.

– Не мога да си взема жена, докато съм в това състояние, не искам брак, основан на лъжи.

– А нима повечето бракове не са такива?

– Каква си ми романтичка само!

– Практична съм, както вече споменах.

– Ако оставим настрана керчките ми сватбени перспективи, трябва да се махнем оттук, преди Шенк да ме е обсипал с нова доза въпроси за измарся.

Зоя изпсува.

– Значи близнаците са били прави и наистина е изтекла информация от стария ни изследователски комплекс.

Измарся бяха корабите, които плаваха под водната повърхност. Те бяха от първостепенна важност за оцеляването на Равка сега, когато фйерданският флот растеше, особено ако Николай успееше да ги снабди с планираното въоръжение.

– Така изглежда. Но нашите керчки приятели поне не знаят колко е напреднал проектът. Засега.

Тези думи не я успокоиха особено. Керч и така имаше предостатъчно средства за натиск срещу Равка. Шенк не би повдигнал току-така тази тема в разговор с царя. Въпросът беше какво смята да прави с новата разузнавателна информация.

Ново изсвирване откъм капрата – двойно, сигналът на Толя, че наближават караулката при градските порти.

Появата им щеше да предизвика объркване сред постовите. Каретата не носеше царската емблема, а и никой не я беше видял да напуска града. Толя и Тамар я бяха закарали далече извън имението на херцога, в случай че Николай им избяга, а Зоя беше отишла при тях по най-бързия начин, щом установи, че царят е изчезнал.

Извадиха късмет тази нощ. Откриха го, преди да се е отдалечил много. Когато Николай използваше крилете си, Зоя лесно се ориентираше за посоката, в която лети – придвижването му нарушаваше естествените въздушни течения и оставяше следа. Но ако тя не беше стигнала навреме в онзи чифлик… какво можеше да стане? Щеше ли Николай да убие момчето? Чудовището в него не беше просто гладно животно, а нещо много по-лошо, нещо, което жадуваше за човешка плячка. В това Зоя беше абсолютно убедена.

– Не може да продължаваме така, Николай. – Рано или късно щяха да ги разкрият. Рано или късно неговите ловни експедиции и техните безсънни нощи щяха да ги подхлъзнат. – Трябва да постъпим, както се очаква от нас.

Николай въздъхна и разпери ръце точно когато каретата спря с дрънчене.

– Щом е така, ела и ме целуни сладко, както би направила една невяста, Зоя.

„Дотук с благоразумието.“ Зоя толкова често навестяваше покоите на царя късно нощем – за да провери дали оковите му още държат, – че клюката за специалните им отношения вече бе плъзнала като горски пожар. Не че беше кой знае какво – царете редовно си вземаха любовници, а историята познаваше далеч по-грозни слухове за делата на предишни монарси. Дано поне момичетата на Шенк бяха широко скроени. Репутацията на царя нямаше да пострада от някой и друг скандал. Но не би оцеляла, ако се разчуеше истината.

Зоя извади друга манерка от вързопа и си сложи малко уиски на китките и зад ушите, все едно си слагаше парфюм, после я подаде на Николай. Той отпи щедра глътка, а останалото изля върху палтото си. Зоя разроши косата си, смъкна кафтана да оголи едното си рамо и се намести в скута на царя. Театрото беше необходимо, а и ролята беше лесна. Твърде лесна понякога.

Той зарови лице в косата ѝ и вдиша дълбоко.

– Би ли ми обяснила защо аз воня на гъши курешки и евтино уиски, а ти ухаеш като горска ливада?

– Защото аз съм безмилостна.

Той вдиша отново.

– Не, сериозно, каква е тази миризма? Напомня ми за нещо, но не мога да се сетя за какво.

– За последното дете, което се опита да изядеш?

– Това трябва да е.

Вратата на каретата се отвори рязко.

– Ваше Величество, не знаехме, че сте излезли тази нощ.

Зоя не виждаше лицето на пазача, но ясно чуваше подозрението в гласа му.

– Вашият цар няма навика да моли за каквото и да било, най-малко за разрешение – каза Николай с глас ленив, но и достатъчно пренебрежителен, досущ като монарх, комуто всичко се поднася на тепсия.

– Разбира се, да, да – запелтечи пазачът. – Тревожим се единствено за сигурността ви, царю мой.

Едва ли, помисли си Зоя. Западна Равка не беше приела добре новите данъци и закони, които вървяха ръка за ръка с обединението. Тези пазачи може и да носеха емблемата с двуглавия орел, но бяха верни на херцога, който управляваше окръга и се опитваше да препъне Николай на всяка крачка. Той без съмнение би се зарадвал на всяка информация за тайните на царя.

Зоя взе да мрънка жално и капризно:

– Защо спряхме?

И моментално усети промяната във фокуса на вниманието.

– Ми, такова… нощта е била приятна? – каза постовият и макар да беше тъмно като в рог, Зоя го усети как наднича в каретата да я зърне.

Отметна дългата си черна коса и проточи със сънения и доволен глас на жена, която добре са овъргаляли в чаршафите.

– О, много приятна.

– Тя само с царски особи ли се задява? – попита пазачът. – Прилича на момиче, дето обича да се весели.

Зоя усети как Николай се напрегна. Явно смяташе, че ѝ пука какво мисли този глупак, и това ѝ се стори едновременно мило и дразнещо. Така или иначе, точно сега нямаха нужда от прояви на кавалерство.

Хвърли продължителен поглед на пазача и каза:

– Идея си нямаш.

Онзи се изсмя и им махна да продължат по пътя си.

Изтощението я надвиваше, а Николай още потрепваше леко след трансформацията. Би било толкова лесно просто да затвори очи, да отпусне глава на гърдите му и да се предаде на лъжливото усещане за покой. Но цената би била твърде висока.

– Рано или късно ще се разбере за чудовището – каза тя. – Опитите ни да намерим някакво лечение удрят на камък. Ожени се. Създай съюз. И наследник. Бетонирай трона си и бъдещето на Равка.

– Ще го направя – каза уморено той. – Всичко това. Но не тази нощ. Хайде тази нощ да се престорим на хора, които са женени отдавна.

Ако друг мъж ѝ беше казал такова нещо, Зоя щеше да го зашлеви на мига. Добре де, или това, или би го отвела за няколко часа в леглото си.

– И какво правят хората, които са женени отдавна?

– Ами ще се лъжем. Приятна игра, не мислиш ли? Хайде, съпруго. Кажи ми, че съм красавец, който никога няма да остарее и ще умре с всичките си зъби в устата. Ама така, че да го повярвам.

– Няма.

– Разбирам. Актьорството не ти се удава.

Зоя знаеше, че я дразни нарочно, но въпреки това настръхна.

– Откъде знаеш? Може пък списъкът с талантите ми да е толкова дълъг, че още не си стигнал до края.

– Ами, давай тогава, Назяленска.

– Скъпи ми съпруже – подхвана тя с глас, сладък като мед, – знаеш ли, че жените в моето семейство четат бъдещето по звездите?

Той се засмя.

– Не, не знаех.

– О, да. И аз видях съдбата ти на небето. Ще станеш стар и дебел, обаче ще си щастлив, ще ти се народят куп невъзпитани деца, а бъдещите поколения песни за теб ще пеят.

– Много убедително – кимна той. – Бива те в тази игра. – Проточи се дълго мълчание, нарушавано само от дрънченето на колелата. – А сега ми кажи, че ще намерим изход. Че всичко ще се нареди.

Тонът му беше весел и шеговит, но Зоя го познаваше добре.

– Всичко ще се нареди – каза тя възможно най-убедително. – Ще разрешим този проблем като всички други преди него. – Вдигна глава да го погледне. Очите му бяха затворени, бръчка на тревога загрозяваше челото му. – Вярваш ли ми?

– Да.

Измъкна се от скута му и подръпна дрехите си. Безобидните лъжи бяха неизбежни, а дори и необходими навярно, между съпруг и съпруга. И вредни между един цар и военачалника на неговата армия.

– Виждаш ли? – каза Зоя. – Теб също те бива в тази игра.

3

Нина

НИНА СТИСКАШЕ НОЖА и се опитваше да не гледа към клането наоколо. Вместо това сведе поглед към поредното тяло, проснато безпомощно пред нея.

– Съжалявам, приятелче – измърмори тя на фйердански, заби ножа си в корема на рибата, изтегли го към главата, после награби в шепа влажните розови вътрешности и ги метна на оклепаните дъски, откъдето по-късно щяха да ги почистят с маркуч. Почистената риба замина в голямото ведро отляво да чака инспекция и после да я отнесат с дружките ѝ за опаковане. Или осоляване. Или мариноване. Нина всъщност нямаше представа какво се случва с рибата, не че ѝ пукаше особено. Вече две седмици превиваше гръб в тази манифактура за консервиране над пристанище Елинг и повече никога в живота си нямаше да хапне нещо с люспи и перки.

„Само си се представи в топла вана с купичка карамелки.“ Или пък просто ще напълни въображаемата вана с карамел и ще го удари през просото. Току-виж излязло на мода. Карамелени вани и изтъркване с вафли.

Нина поклати глава. Това място бавно, но сигурно я побъркваше. Ръцете ѝ бяха червени, отекли и целите в порязвания, защото си служеше с ножа за филетиране като първия човек. Нищо не можеше да махне вонята на риба от косата ѝ, а гърбът я болеше зверски, защото по цял ден, от зори до здрач, в слънце и дъжд, стоеше права пред манифактурата на милостта на стихиите, защитена от нищо и никакъв тенекиен навес. Но във Фйерда неомъжените жени трудно си намираха работа, така че Нина – под името Мила Яндерсдат – беше приела тази, без да се замисля. Работата беше отвратителна, но осигуряваше лесен контакт с местната ѝ връзка, а мястото сред ведрата с риба ѝ даваше отличен изглед към пазачите, патрулиращи на пристанището.

Този ден бяха много, полазили бяха доковете в сините си униформи. Местните им викаха калфиск – сепии, – защото си вряха пипалата във всичко. Елинг се намираше там, където река Стелге пресичаше Исенвее и беше едно от малкото пристанища по скалистото северозападно крайбрежие на Фйерда, където можеха да влизат големи кораби. Пристанищното градче беше известно с две неща – риба и контрабанда. Контрабанда и риба – треска и скалария, сьомга и есетра от крайречните градове на изток, бяла риба и сребриста кралска скумрия от морето.

Нина работеше рамо до рамо с две други жени – вдовица от Хедйут на име Анабел, и Марта, стара мома от Дйерхолм, която беше тънка като пролука в дюшеме и вечно клатеше глава, сякаш всичко под слънцето я дразни. Дърдоренето им разсейваше Нина, а беше и добър източник на клюки и реална информация, макар че невинаги ѝ беше лесно да отдели сеното от плявата.

– Чух, че капитан Биргир си има нова любовница – ще подхвърли, да речем, Анабел.

А Марта ще свие устни на черта и ще отвърне:

– С подкупите, дето ги взема, определено може да си позволи любовница.

– Засилиха патрулите, откакто хванаха онези пътници без билет.

Марта ще цъкне с език и ще поклати глава.

– Туй ще рече повече работа, но и повече неприятности.

– Днес дойдоха повече хора от Гяфвале. При стария форт реката се била вгорчила.

И главата на Марта ще заподскача насам-натам като опашката на щастливо куче.

– Туй е знак, че Дйел ни е сърдит. Трябва да пратят жрец да каже молитва.

Гяфвале. Един от речните градове. Нина не беше ходила там, дори не беше чувала името му, преди да пристигне с Адрик и Леони преди два месеца по заповед на цар Николай, но името винаги я изправяше на нокти, самият звукопис ѝ докарваше главоболие, сякаш името на града не е обикновена дума, а началото на заклинателски напев.

Марта удари с дръжката на ножа си по работния плот и каза:

– Бригадирът идва.

Хилбранд, бригадирът със строгото лице, минаваше между тезгясите и викаше на носачите да приберат ведрата с риба.

– Пак се бавиш – излая той на Нина. – Сякаш за пръв път кормиш риба.

– Съжалявам, сър – каза тя. – Ще се постарая повече.

Той размаха ръка.

– Не, не, бавна си. Товарът, дето чакахме, вече пристигна. Ще те преместя в опаковъчното.

– Да, сър – каза умърлушено Нина.

Увеси рамене и глава, макар че ѝ идеше да запее. В опаковъчното плащаха значително по-малко, затова трябваше да се направи на разстроена, но истинското послание на Хилбранд беше друго – последните гришански бежанци, които чакаха, са стигнали живи и здрави до тайната квартира в Елинг. Сега зависеше от Нина, Адрик и Леони да качат седмината новодошли на борда на „Верстотен“.

Подтичваше на крачка зад Хилбранд към вътрешността на манифактурата.

– Трябва да действате бързо – каза той, без да я поглежда. – Говори се, че довечера ще има изненадваща проверка.

– Добре. – Неприятно, но нямаше да ги затрудни.

– Има и още – каза той. – Дежурен е Биргир.

„Че как иначе.“ Естествено, че изненадващата проверка ще е идея на капитан Биргир. От всички калфиски той беше най-корумпираният, но също и най-умният и най-наблюдателният. Ако искаш законен товар да мине бързо през пристанището, без да заседне за неопределено време в митницата – или ако искаш незаконен товар да мине оттам незабелязан, – Биргир е твоят човек.

„Човек без чест – чу тя гласа на Матиас в главата си. – Трябва да се срамува.“

Нина изпръхтя.

„Ако мъжете се срамуваха всеки път, когато трябва, нямаше да им остане време за нищо друго.“

– Нещо смешно ли има? – попита Хилбранд.

– Не, май съм настинала – излъга тя.

Грубиянските маниери на бригадира ѝ причиняваха сърдечна болка. Той беше широкоплещест, нямаше чувство за хумор и болезнено ѝ напомняше за Матиас.

– Знаеш какво направи Биргир на онези пътници без билет – каза Хилбранд. – Внимавайте и толкова.

– Да, да, знам – отвърна Нина по-остро от нужното.

Разбираше си от работата и отлично знаеше какво е заложено на карта. Още през първия си ден тук, на пристанището, беше видяла Биргир и една от любимите му горили – Каспер – да свалят две жени, майка и дъщеря, от китоловен кораб, отплаващ за Новий Зем. Пребиха ги до кръв, а после увесиха на вратовете им вериги с тежки табелки, на които пишеше „друсйе“ – вещица. Накрая Биргир ги накара да се омажат целите с рибешки черва от консервните манифактури и ги окова пред будката на пристанищния управител под облещеното слънце. Хората му се смееха от безопасно разстояние, а вонята на риба бързо привлече чайките. През цялата си смяна Нина гледаше как жената се опитва да предпази с тяло дъщеря си и слушаше писъците им на агония под клюновете на гладните птици. В главата ѝ се разиграваха стотици сценарии как избива пристанищната стража на Биргир и отвежда двете затворнички на сигурно място. Би могла да открадне лодка. Или да принуди някой капитан да ги отведе с кораба си надалече. Би могла да направи нещо, нещичко.

Но помнеше дума по дума реакцията на Зоя, когато цар Николай предложи Нина за тази мисия под прикритие. „Изобщо не я бива за това. Подобни мисии изискват да се слееш с пейзажа, а това Нина го може колкото водата може да тече по нанагорнище.“

Въпреки това царят ѝ беше дал шанс да се докаже и Нина трябваше непременно да оправдае доверието му. Нямаше да застраши мисията. Нямаше да развали прикритието си и да изложи на риск Адрик и Леони. Поне не посред бял ден. Веднага щом слънцето залезе, тя се върна крадешком на пристанището да освободи пленничките, но те вече не бяха там. Къде ги бяха отвели? Какви ужасии им готвеха? Вече знаеше, че смъртта не е най-страшната орис, която чака гришаните в ръцете на фйерданските войници. Ярл Брум и неговите ловци на вещици я бяха научили на това.

Влезе след Хилбранд в манифактурата и потръпна – машините трещяха оглушително, а вонята на осолена треска изпълни дробовете ѝ до пръсване. Не би имала нищо против да се махне от Елинг за известно време. Трюмът на „Верстотен“ беше пълен с гришани, които нейният отряд… добре де, отрядът на Адрик… беше спасил и довел в Елинг. След края на гражданската война цар Николай беше пренасочил пари и ресурси към разширяване на подземната мрежа от информатори, която съществуваше във Фйерда от години и помагаше на гришаните, живеещи тук тайно, да напуснат страната. Наричаха себе си Хрингса, дървото на живота, по подобие на вековния ясен, свещеното дърво на Дйел. Нина знаеше, че Адрик вече е получил нова разузнавателна информация от мрежата и че веднага щом „Верстотен“ потегли към Равка, Нина и останалите ще поемат навътре в сушата да открият други преминали в нелегалност гришани.

Хилбранд я заведе в кабинета си, затвори вратата и плъзна пръсти по отсрещната стена. Чу се прищракване и в стената се отвори друга, скрита врата, която извеждаше на „Фискщрад“ – пълна с хора улица, където рибопродавците предлагаха стоката си, а самὸ момиче като нея можеше да се скрие от погледите на пристанищната стража, като изчезне в навалицата.

– Благодаря ти – каза Нина. – Скоро ще пратим още хора насам.

– Чакай. – Хилбранд я сграбчи над лакътя, преди да е излязла на слънце. Поколеба се, после каза на един дъх: – Ти наистина ли си онова момиче? Дето ступало Ярл Брум на пристанището в Дйерхолм?

Нина издърпа ръката си. Направила бе необходимото да освободи приятелите си и да опази от фйерданите тайната на юрда парем. Но именно дрогата ѝ беше помогнала да победи в онзи ден, при това на ужасна цена, променила както живота на Нина, така и самата природа на гришанската ѝ сила.

„Ако изобщо не бяхме ходили в Ледения палат, дали Матиас нямаше още да е жив?“ Безсмислени въпроси. Никой отговор нямаше да го върне.

Нина фиксира Хилбранд с унищожителния поглед, който беше научила от самата Зоя Назяленска.

– Аз съм Мила Яндерсдат. Млада вдовица, която е готова да работи всичко, за да си изкара прехраната, и се надява да я вземат някъде като преводачка. Що за тъпанарка би се сбила с командир Ярл Брум? – Хилбранд отвори уста, но Нина продължи: – И що за тъпанар би рискувал прикритието на агент, когато животът на толкова хора е заложен на карта?

Обърна му гръб и нагази в човешката гмеж. „Този е опасен.“ Човек, който живее под дълбоко прикритие, не може да допуска такива грешки. От друга страна, самотата често водеше до глупави грешки – както и копнежът поне веднъж да си поговориш с някого, без да лъжеш. Хилбранд беше загубил съпругата си – убили я бяха хората на Брум, безмилостните дрюскеле, обучени да откриват и убиват Гриша. И оттогава се бе превърнал в един от най-доверените агенти на цар Николай във Фйерда. Нина не се съмняваше в лоялността му – бригадирът рискуваше собствения си живот, ако се разбереше с какво се занимава.

След десетина минути стигна до адреса, който Хилбранд ѝ беше дал – поредната консервна манифактура, досущ като сградите от двете си страни, ако не броим стенописа на западната ѝ фасада. На пръв поглед приличаше на обикновена пасторална сцена при устието на Стелге – група рибари хвърляха мрежи в морето под погледите на щастливи селяни и залязващото слънце. Но ако човек знаеше за какво да гледа, щеше да види белокосото момиче в навалицата, профила му, огрян от слънцето като ореол. Света Алина. Призоваващата слънцето. Знак, че тази сграда е убежище.

Светците не се радваха на голямо почитание сред народите на севера, поне докато Алина Старкова не унищожи Долината на смъртната сянка. След това нейни олтари започнаха да се появяват в страни далеч извън Равка. Фйерданските власти се бяха постарали да смажат култа към Слънчевата светица, обявили го бяха за вредно външно влияние, но въпреки това религията процъфтяваше тук и там, малки групи от правоверни пазеха вярата като градина, за която се грижиш тайно. Историите на светците, техните чудеса и мъченичество се бяха превърнали в кодекс за онези, които симпатизираха на Гриша. Роза за Света Лизбета. Слънце за Света Алина. Рицарят, който пробожда дракон с копието си, можеше да мине за Дагр Храбрия от народните приказки… или можеше да е Свети Юрис, който убил великия звяр и погинал от пламъците му. Дори татуировките по ръцете на Хилбранд съдържаха повече, отколкото се виждаше на пръв поглед – преплетени животински рога, каквито често носеха ловците от севера, но с повтарящ се кръгъл мотив, символизиращ могъщата муска, която Света Алина бе носила навремето.

Нина почука на страничната врата и след миг тя се отвори широко. Адрик я вкара вътре, мрачното му лице – бледо под луничките. Не беше никак грозен, но приличаше на топяща се свещ заради постоянно умърлушената си физиономия. Очите на Нина се насълзиха моментално.

– Да, да, знам – каза унило Адрик. – Елинг. Ако не те убие студът, ще те убие миризмата.

– Не мирише на риба. Направо очите ми горят.

– Вар. Бурета с вар. Явно съхраняват рибата в нея. Местен деликатес.

Нина сякаш чуваше възмущението на Матиас в главата си. „Много е вкусно! Сервираме го върху препечена филийка.“ Светци, колко ѝ липсваше! Липсата му беше като кукичка, забита в сърцето ѝ. Болката присъстваше неизменно, но в мигове като този Нина имаше чувството, че някой е хванал жилото и дърпа ли, дърпа.

Пое си дълбоко дъх. Матиас би искал от нея да се съсредоточи върху мисията.

– Тук ли са?

– Да. Но има проблем.

Наистина ѝ се беше сторило, че Адрик изглежда по-унил от обичайното. А това беше достатъчно красноречиво само по себе си.

Най-напред видя Леони, приведена над стъкмено от сандъци бюро до редица резервоари и с фенер до лакътя. Иначе ведрото ѝ лице сега се беше изопнало в решителна физиономия. Къдравата ѝ коса беше сплетена по земски, а тъмнокафявата ѝ кожа лъщеше от пот. Чантата ѝ стоеше отворена на пода до нея – шишенца с мастило и пигменти на прах, свитъци хартия и пергамент. Но в това нямаше смисъл. Документите за излизане от страната трябваше да са готови отдавна.

А после очите ѝ се нагодиха към сумрака и Нина разбра какво става: в сенките се гушеха хора – брадат мъж със сиво палто и старец с гъста бяла коса. Две момченца надничаха уплашено иззад тях. Четирима бежанци. А трябваше да са седем.

Леони вдигна поглед към Нина, после се усмихна топло на изпадналите в беда гришани.

– Тя е приятелка. Не се бойте.

Не пролича да са се успокоили особено.

– Яорманен енд денам данне няскеле – каза Нина, традиционния фйердански поздрав към пътници. „Добре сте дошли да изчакате бурята.“ Не беше съвсем подходящо за тяхната ситуация, но по-добро не можа да измисли. Двамата мъже сякаш се отпуснаха малко, но децата все така изглеждаха ужасени.

– Граннем енд керйенинг гранте ют онтер келхолм – отвърна старецът, пак според традициите. „Нося единствено благодарност в дома ви.“ Нина се надяваше да е вярно – но Равка не се нуждаеше от благодарност, а от още Гриша. Имаше нужда от войници. Можеше да си представи как ще реагира Зоя при вида на тези новобранци.

– Другите трима къде са? – обърна се тя към Адрик.

– Не са се появили на срещата.

– Заловени?

– Вероятно.

– Или са се отказали – каза Леони и отвори шишенце с нещо синьо. Винаги успяваше да погледне ситуацията от добрата страна, дори такава да не съществуваше. – Не е лесно да зарежеш предишния си живот.

– Напротив, лесно е, ако животът ти вони на риба и отчаяние – изсумтя Адрик.

– Документите за излизане от страната? – обърна се Нина към Леони с тих глас.

– Правя всичко по силите си – отвърна тя. – Ти каза, че жените тук не пътуват сами, затова ги вписах като семейства, а сега не ни достигат две съпруги и една дъщеря.

Лошо, много лошо. Особено сега, когато калфиските бяха плъзнали по пристанището. Но пък Леони беше сред най-талантливите фабрикатори, които Нина познаваше.

В последните години фйерданското правителство беше засилило контрола по границите и ограничаваше пътуванията на своите граждани. Властите бяха нащрек за гришани, които се опитват да избягат, но целеше и да намали потока от хора, които прехвърляха Истинското море на път към Новий Зем в търсене на по-топло време и по-добри възможности за работа, хора, готови да поемат всякакви рискове, за да избягат от заплахата за нова война. Немалко равкийци правеха същото.

Фйерданските власти бяха особено строги към емиграцията на млади мъже – бъдещи войници – и бяха защитили в максимална степен от фалшифициране необходимите документи. Именно заради това Леони беше тук. За разлика от обикновените фалшификатори, тя можеше да промени хартията и мастилото така, че да съвпадат с оригиналните на молекулярно ниво.

Нина извади чиста носна кърпичка от джоба си и попи с нея челото на Леони.

– Ще се справиш.

Жената поклати глава.

– Трябва ми още време.

– Нямаме – отвърна неохотно Нина.

– А може би имаме – каза обнадеждено Леони.

Отраснала беше в Новий Зем, преди да отпътува за Равка, и като повечето фабрикатори, които се обучаваха в Малкия дворец, никога не беше влизала в сражение. Фабрикаторите дори не получаваха военна подготовка, преди Алина Старкова да оглави Втора армия.

– Може да пратим съобщение до „Верстотен“, да ги помолим да изчакат малко, докато…

– Няма да стане – прекъсна я Нина. – Корабът трябва да излезе в открито море преди залез. Капитан Биргир планира един от изненадващите си набези за тази нощ.

Леони изпъшка, после кимна към мъжа с мишето палто.

– Нина, ще трябва да минеш за негова съпруга.

Не беше идеалното прикритие. Нина работеше на пристанището от седмици и не беше изключено някой да я познае. Но рискът беше донякъде премерен.

– Как се казваш? – попита тя мъжа с палтото.

– Енок.

– Момчетата твои синове ли са?

Той кимна.

– Да. А това е баща ми.

– Всички ли сте Гриша?

– Само аз и момчетата.

– Е, току-що извади късмет, Енок. Аз ще ти бъда съпруга. Обичам дългите дремки, кратките годежи и предпочитам лявата страна на леглото.

Енок примигна, а баща му беше откровено скандализиран. Женя беше прекроила Нина да наподобява фйерданка, но скромността на северните жени изтощаваше Нина до смърт.

Опита се да стои на едно място и да чака търпеливо, докато Леони се трудеше над документите, а Адрик си говореше тихо с бежанците. Какво ли бе станало с другите Гриша? С трите жени? Наведе се да вземе непотребните вече документи, безценни сами по себе си и пропилени на вятъра. Две жени и шестнайсетгодишно момиче, за които не знаеха нищо. Дали бяха решили, че животът в нелегалност и страх е за предпочитане пред несигурното бъдеще в чужда страна? Или са ги заловили? Дали не бяха някъде там, уплашени и сами? Нина гледаше документите със свъсени вежди.

– Тези жени наистина ли са от Кейерут?

Леони кимна.

– Стори ми се по-простичко да не променям града.

Бащата на Енок направи знак против уроки. Старовремски жест, който уж гонеше злите мисли, отмиваше ги с водите на Дйел.

– В Кейерут изчезват момичета.

Нина потръпна – пак бе усетила странното потръпване и главоболието. Кейерут беше само на няколко километра от Гяфвале. Но пък можеше и нищо да не значи.

Разтърка ръце в опит да разкара внезапния студ, плъзнал по кожата ѝ. Искаше ѝ се Хилбранд да не беше споменавал за Ярл Брум. Беше преминала през толкова изпитания, но името на този човек още имаше власт над нея. Нина го беше надвила, него и хората му. Приятелите ѝ бяха взривили на малки парченца тайната му лаборатория, отвлекли бяха най-ценния му заложник. Брум би трябвало да изпадне в немилост. Срамът от поражението би трябвало да сложи край на кариерата му като командир на фйерданските дрюскеле и на бруталните му експерименти с юрда парем и гришански пленници. Ала незнайно как Брум бе запазил високия си пост, един от най-високите във фйерданската военна машина. „Трябваше да го убия тогава, на пристанището.“

„Ти показа милост, Нина. Никога не забравяй това.“

Е, Матиас можеше да си позволи лукса на милостта. Беше мъртъв, в края на краищата.

„Вижда ми се грубо да го споменаваш, любима.“

„А ти какво очакваш от една равкийка? Осен това с Брум още имаме сметки за уреждане.“

„Затова ли си тук?“

„Тук съм, за да те погреба, Матиас“ – помисли си тя и гласът в главата ѝ притихна. Винаги ставаше така, когато свалеше гарда си и си спомнеше какво е изгубила.

Опита се да прогони мисълта за тялото на Матиас, запазено чрез фабрикаторското изкуство, стегнато в брезент и въжета като баласт и скрито под одеяла и сандъци на шейната, която я чакаше в пансиона. Заклела се бе да го отведе у дома, да го погребе в земята, която той обичаше, за да намери Матиас пътя към своя бог. И ето че вече два месеца пътуваха с трупа му, влачеха този стряскащ товар от градче в градче. Имала бе много възможности да го положи в земята и да се сбогува. Защо не се беше възползвала от тях? Нина знаеше, че Леони и Адрик няма да повдигнат въпроса, но едва ли се радваха особено на това положение – да бъдат част от погребална процесия, която продължава с месеци.

„Трябва да ме положиш на правилното място, любима. Видиш ли го, ще го познаеш.“

Щеше ли? Или ще продължи към следващото градче, неспособна да се раздели с него завинаги?

Някъде в далечината пропя камбана в знак, че работният ден е свършил.

– Нямаме време – каза Адрик.

Леони не възрази, само се протегна и рече:

– Ела да изсушиш мастилото.

Адрик махна с ръка, насочвайки топъл вихротворски повей въздух към документите.

– Хубаво е да бъде полезен човек.

– О, несъмнено ще си ни от полза, когато решим да пуснем хвърчила.

Размениха си усмивка и това подразни Нина. Миг по-късно вече се укоряваше вътрешно – само защото тя беше нещастна, не значеше че и всички останали трябва да се чувстват така.

Но щом потеглиха към доковете с все бежанците и Адрик започна да им дава указания, избухливият ѝ нрав отново надигна глава. Да, вихротворецът беше начело на малкия им отряд, но в Кетердам Нина беше отвикнала да ѝ дават заповеди.

Леони и Адрик вървяха напред. Правеха впечатление, но по начин, който се връзваше с атмосферата на пристанището – земска жена със съпруга си, двойка търговци, дошли тук по работа. Нина хвана под ръка Енок и изостана на известно разстояние с новото си семейство.

Раздвижи рамене в опит да се фокусира, но напразно. Вътрешното ѝ напрежение само се изостри, а и прекроеното ѝ тяло не помагаше. Сякаш бе навлякла чужда кожа. Преди да потеглят от Ос Олта, Женя Сафина я беше променила драматично, използвала бе изключителния си талант до границата на възможното. Новата коса на Нина беше права, лъскава и почти снежнобяла. Очите ѝ бяха по-тесни, иначе зелените ѝ ириси сега бяха бледосини като глетчерите на севера. Скулите ѝ бяха по-високо, веждите – по-ниско, устата – по-широка.

– Изглеждам недопечена – оплакала се бе тя, щом ѝ дадоха огледало да се наслади на новата си млечна хубост.

Женя не се трогна.

– Изглеждаш като фйерданка.

Бедрата ѝ бяха все така широки, а талията – тънка, но Женя бе издърпала назад ушите ѝ и бе намалила гърдите, променила бе дори структурата на раменете ѝ. На моменти, особено при промяната на костите, процедурата беше болезнена, но Нина стискаше зъби търпеливо. Защото не искаше да бъде момичето отпреди, момичето, в което Матиас се беше влюбил. Ако Женя можеше да промени външността ѝ, току-виж глупавото ѝ сърце забило с нов ритъм. Не стана така, разбира се. Фйерданите виждаха Мила Яндерсдат, но тя още си беше Нина Зеник, легендарна гришанка и непокаяла се убийца. Още обичаше гофрети и още заспиваше със сълзи на очи, щом посегнеше несъзнателно към Матиас и ръката ѝ срещнеше студено легло.

Ръката на Енок се стегна под пръстите ѝ и Нина видя двамца от пристанищната стража – стояха пред подвижното мостче на „Верстотен“.

– Всичко ще бъде наред – прошепна му тя. – Ще ви качим на кораба, не се тревожи.

– А после какво? – попита Енок с треперлив глас.

– Щом напуснем залива, ние ще се върнем с гребна лодка. А ти и семейството ти ще продължите към Равка, където ще живеете свободни и без страх.

– Ще вземат ли момчетата ми? Ще ги отведат ли в онова специално училище?

– Само ако ти така решиш – каза Нина. – Ние не сме чудовища. Не повече от самите вас. А сега мълчи.

Ала изтръпна вътрешно на свой ред и едва не направи кръгом към тайната квартира, когато разпозна в лицето на един от стражарите Каспер, любимата горила на Биргир. Наведе несъзнателно глава да скрие лицето си в яката на палтото.

– Земка? – попита Каспер и претегли с поглед Леони.

Тя кимна мълчаливо в отговор, а Каспер махна към липсващата ръка на Адрик.

– Как я загуби?

– Злополука във фермата – отговори на фйердански той.

Не знаеше добре езика, но беше усвоил някой и друг израз без равкийски акцент, а точно тази лъжа беше разказвал много пъти. Повечето хора веднага питаха за ръката му, щом видеха закарфичения ръкав. Механичната ръка, която Давид Костик му беше направил, остана в столицата, разбира се – всеки би се досетил от пръв поглед, че е гришанско дело.

Стражарите им зададоха обичайните въпроси – колко време са били в страната, къде са ходили по време на престоя си, дали знаят за чужди агенти, които работят на фйерданска територия – после им махнаха да продължат.

Ред беше на Енок. Нина го стисна окуражително за ръката и той пристъпи напред. По челото му избиваше пот, ръката му под нейната трепереше. Ако можеше да му вземе документите и да ги връчи собственоръчно на стражарите, щеше да го направи. Но фйерданските съпруги не постъпваха така, а вървяха като послушни кученца до мъжете си.

– Семейство Гран – каза Каспер, втренчил поглед в документите им. – Договор за работа? Къде ще работите?

– Във ферма за юрда близо до Кофтън – каза Енок.

– Тежка работа е това. Твърде тежка за стареца.

– Той ще слугува в къщата с момчетата – каза Енок. – Добър е с иглата и конеца, а момчетата ще разнасят съобщения, докато пораснат достатъчно за полската работа.

Нина остана впечатлена от лекотата, с която лъжеше Енок, но ако цял живот си крил истинската си същност, лъжите ти стават втора природа.

– Трудно е човек да се уреди на работа по договор – подхвърли замислено Каспер.

– Чичо ми ни помогна.

– И защо тежката фермерска работа в Новий Зем е за предпочитане пред честния труд на родна земя?

– Ако зависеше от мен, бих живял и умрял на леда – отвърна Енок със страст, която идва единствено от истината, помисли си Нина. – Но тук трудно се намира работа, а дробовете на сина ми са слаби и студът не му понася.

– Да, трудно е за всички. – Стражарят се обърна към Нина. – А ти какво ще правиш в Кофтън?

– Ще шия по възможност, ще работя на полето при нужда. – Сведе глава. Можеше да се преструва, пък Зоя да казва каквото си ще. – Както реши съпругът ми.

Каспер продължи да разглежда документите и Нина сръчка с лакът Енок. Бедният май всеки момент щеше да повърне, но после все пак бръкна в джоба си и извади плик, натъпкан с фйердански банкноти.

Подаде го на Каспер и той вдигна вежда. После лицето на стражаря се разля в доволна усмивка. А Нина си спомни как бе гледал отдалече пиршеството на чайките в онзи не толкова далечен ден, окованите под облещеното слънце гришанки и кървавите човки на птиците, които налитаха да откъснат още някое парче кожа.

Каспер им махна да минават.

– Дйел да ви пази.

Но още не бяха стъпили на мостчето, когато нов глас прозвуча зад гърба им:

– Един момент.

„Биргир.“ Ама че късмет! Дори слънцето не беше залязло още. Извънредната проверка не би трябвало да е започнала. Бащата на Енок се поколеба на мостчето до Леони, а Адрик стрелна Нина с поглед и поклати едва доловимо глава. Посланието беше ясно – не създавай неприятности. Нина си помисли за другите гришански бежанци в трюма на кораба и стисна зъби, преди да е казала нещо глупаво.

Биргир застана между Каспер и другия стражар. Нисък беше за фйерданец, плещите му бяха изгърбени като на бик, но униформата му стоеше така безупречно, че сигурно беше шита по поръчка.

Нина стоеше зад Енок и се обърна да прошепне на момчетата:

– Вървете при дядо си. – Но те не помръднаха.

– Цял ден пътувахме – каза с усмивка Енок на капитана. – Момчетата са уморени.

– Първо ще погледна документите ви.

– Вече ги показахме на вашия човек.

– Очите на Каспер не са опитни като моите.

– Но парите… – възмути се Еник.

– Какви пари?

Каспер и другият стражар вдигнаха рамене.

– Не знам за никакви пари.

Енок му подаде неохотно документите.

– Дали не бихме могли да се разберем нещо? – подхвърли старецът.

– Останете по местата си – излая Биргир.

– Но корабът ни ще потегли всеки момент – изписка Нина иззад рамото на Енок.

Биргир погледна към „Верстотен“ и момчетата, които дърпаха нетърпеливо ръцете на баща си.

– Плаването ще е трудно с малки деца – каза той и премести поглед към Енок и Нина. – Интересно как момчетата не се отделят от баща си, а майка си не поглеждат.

– Страх ги е – каза Нина. – Плашите ги.

Студените очи на Биргир се плъзнаха по Адрик и Леони. Той плесна документите по другата си длан.

– Този кораб никъде няма да ходи, преди да сме го претърсили от носа до кърмата. – Даде знак на Каспер. – Нещо не е наред тук. Дай сигнал на колегите.

Каспер посегна към свирката си, но още преди да си е поел дъх, Нина изпъна ръце напред. Две тънки парченца от кост изхвърчаха от специалните джобчета, пришити към маншетите на палтото ѝ. Всичките ѝ дрехи имаха такива „кобури“. Стреличките се забиха в трахеята на Каспер и той изписка тихо. Нина завъртя ръце и костните парченца се завъртяха на свой ред. Стражарят се срина на земята, дращеше отчаяно гърлото си.

Биргир и другият стражар извадиха оръжията си.

Нина избута Енок и децата зад себе си.

– Качи ги на кораба – изръмжа тя. „Не създавай неприятности.“ Не ги беше създала тя, но определено възнамеряваше да ги довърши.

– Теб те познавам – каза Биргир, насочил към нея пушката си, очите му – корави и светнали като речни камъчета.

– Сериозно?

– Работиш в рибната манифактура. При ведрата. Знаех си, че има нещо странно в теб.

Нина не можа да сдържи усмивката си.

– Идея си нямаш.

– Мила! – каза предупредително Адрик, но вече нямаше значение с кое име я нарича.

Дотук с подкупите и преговорите. Време беше за друго, а тези моменти Нина харесваше най-много. Времето, когато тайните падаха.

Сви пръсти. Костените парченца се отделиха от гърлото на Каспер и се върнаха в джобчетата на маншетите ѝ. Стражарят се строполи по гръб, опитваше се да си поеме въздух, по устните му изби кръв, очите му се подбелиха.

– Друсйе – изсъска Биргир.

„Вещица.“

– Тази дума не ми харесва – каза Нина и тръгна към него. – Викай ми Гриша. Викай ми смърт, ако щеш.

Биргир се разсмя.

– Две пушки са насочени към теб. Мислиш ли, че ще убиеш и двама ни, преди единият да стреля.

– О, ти вече умираш, капитане.

Костената броня, която ѝ бяха направили фабрикаторите в Ос Олта, ѝ даваше самоувереност и много пъти я бе спасявала от беда. Но понякога Нина усещаше смъртта да я чака в мишените ѝ – като сега в този мъж, който стоеше пред нея с издадена напред челюст и лъскави пиринчени копчета. Беше по-млад от очакваното, а златистата четина по лицето му беше на кръпки и едва ли щеше да стои добре, ако този тип си пуснеше брада. Трябваше ли да му съчувства? Ами, не.

„Нина!“ Гласът на Матиас, мъмрещ, разочарован. Сигурно ѝ е било писано да избива фйердани по разни пристанища. Е, можеше да е и по-зле.

– Но ти го знаеш, нали? – продължи Нина. – Някъде дълбоко. Тялото ти го знае. – Приближи се още малко. – Тази кашлица, която не спира. И болката, уж от пукнато ребро. Загубата на апетит. – И под залязващата светлина Нина видя страх да хвърля сянка върху лицето на Биргир. Този страх я подхрани, странният шепот в главата ѝ се усили, тих хор, който я насърчаваше и изтласкваше гласа на Матиас. – Работиш на пристанище – продължи тя. – Знаеш как плъховете влизат в някоя стена и си правят гнездо вътре. – Пушката на Биргир увисна едва забележимо. Гледаше я втренчено, не като стражар, а като човек, който не иска да слуша, но трябва да чуе края на историята. – Врагът вече е вътре в теб и лошите клетки изяждат добрите. В дробовете ти. Необичайно е за толкова млад човек. Ти вече умираш, капитан Биргир – тихо каза тя, нежно почти. – Аз само ще ти помогна.

Капитанът сякаш се събуди от транс. Вдигна пушката си, но беше бавен. Силата на Нина вече бе сграбчила грозда от лоши клетки в гърдите му и го разля, умножи го, разгъна го. Без нейната намеса сигурно би живял още година, две най-много, но сега клетките се превърнаха в черен порой, който руши всичко по пътя си. Капитан Биргир изпъшка и се срина на земята. Преди другият стражар да е реагирал, Нина разпери пръсти и заби костено парченце в сърцето му.

Странна тишина затискаше пристанището. Нина чуваше как се плискат вълните по корпуса на „Верстотен“, чуваше и пронизителните крясъци на чайките. А вътре в нея шептящият хор надигна глас и звукът носеше радост.

А после едно от момчетата на Енок се разплака.

За миг Нина бе останала сама на доковете, сама със смъртта – двама уморени спътници. Но сега видя как я гледат останалите – гришанските бежанци, Адрик и Леони, дори капитанът и моряците на „Верстотен“, навели се през перилата на кораба. Сигурно би трябвало да се смути и може би някъде дълбоко в себе си беше смутена. Силата ѝ плашеше – не сърцеломската дарба, с която се беше родила, а това ново нейно извращение, появило се заради парем. И въпреки това ѝ беше станала скъпа. Матиас бе приел тъмното в нея и я бе насърчил да стори същото… Само че Нина не просто беше приела тази сила. Обичаше я.

Адрик въздъхна.

– Този град няма да ми липсва – каза той и се обърна да извика на корабния капитан: – Стига сте зяпали, а ми помогнете да качим труповете на кораба. Ще ги изхвърлим в открито море.

„Някои хора заслужават милостта ти, Нина.“

„Разбира се, Матиас. – Нина гледаше как Енок и баща му вдигат трупа на Биргир. – Като срещна някой такъв, ще ти кажа.“

•

Адрик си мълча, докато не се качиха в малката лодка и не потеглиха към брега. Щяха да гребат до някое от малките заливчета северно от Елинг и после да се върнат пешком в пансиона, за да си вземат нещата.

– Ще стане неприятно, когато се разбере за липсващия капитан и колегите му – подхвърли той.

Нина се почувства като смъмрено дете, а това чувство не ѝ беше по вкуса.

– Толкоз по-добре, че няма да сме там, когато това стане.

– Повече няма да работим на това пристанище – добави Леони. – Ще подсилят охраната.

– Не вземай неговата страна.

– Не взимам ничия страна – каза Леони. – Просто отбелязвам.

– А какво, би предпочела онези да претърсят кораба? И да открият бежанците в трюма?

Адрик нагласи руля.

– Нина, не ти се сърдя. Опитвам се да реша какво да правим оттук нататък.

Тя натисна греблата.

– О, сърдиш ми се.

– Никой не се сърди – каза Леони и натисна своите весла в ритъм с нейните. – Току-що спасихме цял трюм с гришани от това ужасно място. Освен това Биргир и мутрите му имаха много врагове на доковете. Може да са се спречкали с кого ли не по време изненадващата си проверка. За мен това е победа.

– Че как иначе – каза Адрик. – За теб чашата винаги е наполовина пълна.

Вярно беше. Леони бе като ведрост в шишенце и дори месеците във Фйерда не бяха приглушили блясъка ѝ.

– Ти сериозно ли си тананикаш?! – беше възкликнал веднъж Адрик, след като цял час се опитваха да измъкнат шейната си от калта. – Не е възможно да си чак такава оптимистка. Не е здравословно.

А Леони спря да си тананика и се замисли сериозно над въпроса му, чак спря да окуражава заинатилия се кон.

– Сигурно съм такава, защото като дете едва не умрях. Когато боговете ти дадат втори шанс, защо да не се насладиш на гледката?

Адрик не се впечатли особено.

– Раняван съм с огнестрелно оръжие, с нож, с щик, а един демон ми откъсна ръката. И това грам не се отрази на мирогледа ми.

И това беше вярно. Ако Леони беше ходещо слънчице, то Адрик бе скръбен буреносен облак, твърде зает със себе си, за да пусне дъжд.

Сега той завъртя руля към брега и вдигна поглед към изпъстреното със звезди нощно небе.

– Ще трябва да пребоядисат „Верстотен“, да му дадат нова документация и история на плаванията. А ние ще трябва да се преместим в друг пристанищен град. В Хайар може би.

Нина стисна по-здраво греблата. По заповед на цар Николай „Верстотен“ беше приставал и търгувал в Елинг цяла година преди да започне тяхната операция. Корабът беше познат на пристанищните власти и не привличаше излишно внимание. Идеалното прикритие. Дали пък наистина не беше прибързала? Капитан Биргир се водеше от алчност, не от справедливост. Дали не се бе поддала на желанието си да го убие? Но пък нещата стояха така след смъртта на Матиас – настроенията ѝ се меняха рязко, ту си беше добре, ту се озъбваше като диво животно.

Не, като ранено животно. И също като ранено животно се беше скрила за известно време в хралупата си. Месеци наред беше останала в Малкия дворец, съживила бе стари приятелства, хранеше се до насита с позната храна, седеше до камината в голямата зала, опитваше се да си спомни коя е била преди Матиас, преди един гневен фйерданец да промени живота ѝ с неочакваното си чувство за чест, преди да ѝ покаже как един ловец на вещици се отърсва от омразата и страха и се превръща в млад мъж, когото тя да обича. Преди да ѝ го отнемат. Но и да е имало път назад към предишното момиче, Нина не го беше открила. И ето я тук сега, в родината на Матиас, в това студено, враждебно място.

– Ще отидем на юг – казваше Леони. – Времето започва да се влошава, ще става все по-студено. А след няколко месеца ще се върнем тук. Дотогава всички ще са забравили за добрия капитан Биргир.

Планът звучеше разумно, но шептящият хор в главата на Нина надигна глас и тя се чу да изрича следното:

– Трябва да отидем в Кейерут, в Гяфвале. Бежанките, които не се появиха в тайната квартира… едва ли просто са си променили решението.

– Нали си даваш сметка, че най-вероятно са ги заловили – каза Адрик.

„Кажи им истината, любима.“

– Да, знам – отвърна Нина. – Но и вие чухте какво каза старецът. В Кейерут изчезват момичета.

„Кажи им, че чуваш как мъртвите те викат.“

„Ти пък откъде знаеш кой ме вика, Матиас?“

Едно беше да чува гласа на мъртвия си любим и съвсем друго – да твърди, че долавя… Какво всъщност? Не знаеше. Но шепотът в главата ѝ едва ли бе само плод на развинтено въображение. Нещо я теглеше на изток, към речните градове.

– Има и друго – каза тя. – Жените, с които работех в манифактурата, казаха, че реката при Гяфвале се вгорчила. Че градчето е прокълнато.

Това привлече вниманието на Адрик. Какво беше казала Нина преди време на Йеспер в Кетердам? „Знаеш ли как най-лесно се откриват Гриша, които не искат да бъдат открити? Ослушваш се за чудеса и детски приказки.“ Приказки за вещици и чудодейни случки, за уж прокълнати места – така обикновените хора тълкуваха нещата, които не разбират. И понякога в дъното на този фолклор имаше и нещо повече. Гриша, които се крият в градчета и селца, маскират таланта си, живеят в страх. Гриша, на които те да помогнат.

„Кажи им истината, Нина.“

Нина разтърка ръце.

„Като куче си, Матиас, куче, дето е захапало кокал и не пуска.“

„Вълк. Разказвал ли съм ти как Трасел ми гризеше ботушите, ако не ги вържех на някой достатъчно висок клон?“

Разказвал ѝ беше. Тази, както и много други истории, с които да ангажира вниманието ѝ, докато Нина се възстановяваше от влиянието на парем. Опазил я бе жива. А тя не успя да опази него.

– Проклятия, горчива река – продължи Нина. – Ако се окажат празни приказки, ще продължим на юг и ще ви черпя вкусна вечеря.

– Във Фйерда? – засмя се Адрик. – Не, благодаря.

– Но ако съм права…

– Добре – прекъсна я той. – Ще пратя съобщение до Равка, че трябва да се установим на ново пристанище и че сме тръгнали към Гяфвале.

Шепотът утихна до нежно мърморене.

– Нина… – тихо започна Леони. – Там земята е красива, с открити пространства. Може би ще намериш подходящо място за него.

Нина погледна към тъмното море и светлинките по брега. „Да му намеря място.“ Сякаш Матиас беше стара ракла или растение, което се нуждае от светлина. „Мястото му е при мен.“ Но и това не беше вярно. Матиас го нямаше. Останало бе единствено тялото му, а и то без грижите на Леони отдавна щеше да е изгнило. Гърлото ѝ се сви от непролети сълзи. Не, нямаше да заплаче. От два месеца бяха във Фйерда. Помогнали бяха на почти четирийсет гришани да избягат. Изминали бяха стотици километри през голи полета и снежни равнини. Имало бе достатъчно подходящи места, където да положи Матиас. Повече не можеше да отлага. Нямаше да отлага. И ще изпълни поне едно от обещанията, които му беше дала.

– Ще го направя – каза тя.

– И още нещо – каза Адрик решително, в противовес с обичайния си умърлушен тон. – Задачата ни е да търсим бежанци и хора, които да привлечем към каузата си. Каквото и да открием в Гяфвале, ще си натискаме парцалите. Работата ни е да събираме разузнавателна информация, да подсигурим нови канали за свръзка, да помогнем с бягство на онези, които искат да напуснат Фйерда, а не да започваме война. Ясно?

– Такъв е планът – отговори Нина и докосна заострените костени парченца в ръкавиците си.

Но плановете се променят.

4

Николай

ВЪПРЕКИ ЕНЕРГИЧНИТЕ ВЪЗРАЖЕНИЯ на Зоя Николай отказа да остане в Иветс. В главата му се оформяше план и той не искаше да губи повече време с търговски преговори. Не проявяваше интерес към Хирам Шенк и неговите щерки, а следващият му разговор с член на керчкия Търговски съвет щеше да се проведе при неговите условия.

В тази връзка и макар в столицата да го чакаха куп неотложни задачи, следващата им спирка щеше да е в имението на граф Киригин. Там го чакаха както най-ценният му фабрикатор, така и важна разузнавателна информация. Освен това, ако човек има възможност да посети дворец на насладите, правилото гласеше, че трябва да го направи. Особено ако въпросният дворец на насладите служеше и като прикритие на тайна лаборатория.

Старият граф Киригин беше търговец от Западна Равка, натрупал несметно богатство от търговия с оръжия и разузнавателна информация – както и с всичко, което не е заковано здраво за пода, – които до неотдавна продаваше на враговете на Равка. Но синът му беше служил с Николай в Халмхенд и в замяна на царско помилване, което гарантираше, че фамилията ще запази богатството и титлата си, а татенцето няма да гние до живот в затвора за държавна измяна, младият Киригин беше обещал верността и парите си на короната. Съвсем разумна сделка.

Изискванията на Николай бяха доста нетрадиционни – Киригин вече си бе спечелил слава на лошо момче, а сега трябваше да налее още масло в огъня, да живее разгулно, да харчи с лека ръка и да поддържа усърдно репутация на човек със свободни нрави и светски амбиции. Младият граф беше приел ролята си с хъс, редовно организираше в имението си впечатляващи партита и харчеше с щедра ръка в опит да си осигури радушен прием в домовете на равкийския нобилитет с неговите високи титли и старо, макар и не толкова голямо богатство. Обличаше се нелепо, пиеше на корем, развяваше щедро широката си глуповата усмивка и много бързо името му се превърна в синоним на богатство и шутовщина. „Е, синът на Грицки е ужасен и едва ли ще постигне много в живота, но поне не е като Киригин.“

Затова когато Киригин купи голям парцел земя източно от Ос Олта, никой не се учуди. „Естествено, че ще иска да е близо до столицата – шепнеха си хората в дневни и салони. – Надява се да влезе под кожата на царя и старите фамилии. Но кой човек със здрав разум и добро възпитание би допуснал това парвеню близо до дъщеря си?“ А когато Киригин нае един прочут земски архитект да му проектира дворец на насладите, какъвто равкийците не бяха виждали на своя почва – не просто сграда, а промяна на релефа, покрай която бяха наети хиляди мъже да изкопаят долина в равнината, подземна изба, която уж била огромна, и голямо езеро, което само гришански вълнотворци можели да напълнят с вода и което се прекосявало с гребна лодка за няколко дни, – пак никой не се учуди. Клатеха глави, когато Киригин се запали по балоните с горещ въздух, и се смееха в шепи, когато се оказа, че поляните, от които младият граф пускаше балоните, често са затиснати от гъста мъгла. „Какво прахосничество само! Пълно безобразие.“ И всички се надяваха да получат покани за някое от знаменитите му празненства.

Киригин кръсти великолепния си палат Лазлайон – Златната долина, макар хората да предпочитаха друго име – Златното тресавище, заради влагата и мъглите. А партитата, които организираше там, наистина бяха легендарни. Едновременно с това бяха част от една гигантска лъжа от ключово значение за бъдещето на Равка.

В действителност подземната изба на Киригин се простираше на десетина квадратни километра и не беше винарска изба, а подземен бункер, където се разработваха оръжия. В езерото се изпробваха прототипи на подводни съдове и най-новите начинания на Николай в морските сражения. Гъстата мъгла, покриваща долината, често биваше подпомагана от гришански вихротворци, за да крие имението от любопитни очи и фйерданските въздушни наблюдения. Поляната за пускане на балони с горещ въздух беше в действителност летище и красивите градини криеха две дълги писти за тестване на експериментални летателни съдове. Колкото до честите фойерверки в имението, те прикриваха трясъка на пушечна стрелба и бомби.

Нямаше мистериозен земски архитект, разбира се. Николай лично беше проектирал Златното тресавище, а разходите бяха поети от младия Киригин. Царят посещаваше понякога имението като гост, ходеше на лов и езда с младия граф и опитваше от отличните вина в избата му. Много по-често се отбиваше тайно, за да провери как вървят нещата с един или друг експеримент.

Винаги му беше приятно да идва в Златното тресавище, вълнуващо някак. Царският дворец в Ос Олта беше пълен с призраци. С престъпленията на баща му. С провалите на майка му. Споменът за кървящото тяло на брат му, докато сенчестите воини на Тъмнейший нахлуваха през счупените прозорци на Орловото гнездо. Лазлайон, от друга страна, беше негово дело. Тук, макар и за кратко, демонът, който владееше нощите му и терзаеше сънищата му, се отдръпваше, прогонен от логиката, надеждата за напредък и царското хоби да се строят гигантски експлодиращи неща. Но Златното тресавище не беше само игрална площадка за неговите изобретения. Не, тук силните страни на Първа и Втора армия, на традиционното въоръжение и гришанската сила, трябваше да бъдат изковани в нещо ново.

Дай боже, мислеше си Николай, докато с Толя приближаваха до стъпалата пред централния вход на голямата къща. „В противен случай тук ще съм похарчил военния бюджет на Равка, без да постигна нищо, освен купчина ръждясали перки и едно студено езеро, където дори платна не можеш да опънеш като хората.“

За него Равка беше много неща – страховита дама, която трябва да ухажваш непрекъснато, инатливо дете, което не иска да проходи, а най-често беше удавник. Колкото повече се мъчеше Николай да го спаси, толкова по-свирепо се бореше давещият се. Но с помощта на учените и войниците в Златното тресавище току-виж успял да завлече отечеството до заветния бряг.

– Ваше Величество! – възкликна Киригин и се спусна на бегом по стъпалата да посрещне Николай.

Рижата му коса беше фризирана грижливо, нагизден беше с виолетово палто и златен брокат, напълно неподходящи за този час от деня. До Толя, яхнал масивния си кон и облечен с обикновени дрехи от здраво зеленикаво платно, графът приличаше на актьор, озовал се в грешна пиеса.

– Как бих могъл да ви подготвя първокласни развлечения, щом пристигате без предупреждение?

– А, Киригин – каза Николай, прегърна графа и го тупна по гърба, нищо че онзи се опитваше да сгъне снага в официален поклон. – Знам колко обичаш импровизациите.

– Да започнем с визита в избата? Влезте, влезте.

– С Толя предпочитаме да пояздим. Имаш дивеч в имението, нали?

– Разбира се, Ваше Величество. Така де, трябва да си осигурим малко спорт, за да се сгряваме през зимата, а ако не, то тристата бутилки керчко бренди, което успях да докопам, все ще свършат работа.

„Светци…“ Понякога Николай се тревожеше, че Киригин е приел ролята си на гуляйджия твърде присърце.

– Само гледай да не напиваш всички членове на кабинета ми едновременно – каза той. – Трябват ми по няколко трезви министри на разположение.

– Да, да, разбира се – каза Киригин, като току поглеждаше зад тях към алеята. Обнадеждено. „Бедният глупак.“

– Зоя продължи към столицата – каза Николай.

Киригин се изкашля.

– За мен е без значение. Просто се чудех дали да извадя от онзи ликьор, който тя толкова харесва. Командир Назяленска добре ли е?

– Хубава като картинка и много лоша.

– Прекрасна е, нали? – рече замечтано Киригин. – Е, аз ще ви оставя да пояздите. Само да… дали не бихте… предайте ѝ много поздрави от мен.

– Светците да не дават – изпръхтя Толя. – Та тя ще те изяде за закуска.

Графът се ухили.

– Има и по-лоши начини да си отидеш.

– Киригин, приятелю – каза Николай. – Ти си добър човек. Защо не си намериш някое мило момиче, което обича лова и няма нищо против прахосниците?

Киригин запристъпва от крак на крак като ученик в началните класове.

– Убеден съм, че студените маниери на командир Назяленска крият нежно сърце.

Толя изпръхтя отново.

– Ха, тя ще ти смели сърцето на каша и ще го изпие.

Киригин зяпна, но Николай смяташе, че Толя е прав. Самият той вече бе свикнал със странния феномен, свързан с умопомрачително красивата Зоя – мъжете умираха да си измислят разни историйки за нея. Била жестока, защото в миналото са я наранили. Не, била студена, защото още не е срещнала точния мъж, който да я стопли. Готови бяха на всичко, за да загладят острите ѝ ръбове и да подсладят лошотията ѝ. И защо? Зоя си беше добре и така, компанията ѝ беше като силно питие. Стягаш се и го гаврътваш, а ако не ти е по силите, просто не посягаш към чашата.

Николай се метна на седлото си.

– Ледената външност на командир Назяленска крие още по-ледена вътрешност, но ще я поздравя от твое име, обещавам.

Пришпори коня си в тръс и Толя направи същото. Поеха по алеята от светъл чакъл успоредно на източната фасада. През прозорците на къщата долиташе музика. В салоните и игралните зали беше пълно с хора, повечето нагиздени с коприна и бижута, макар че един тип търчеше по коридора гол-голеничък, ако не броим адмиралската шапка, и налагаше голяма тенджера с лъжица.

Толя така се беше намръщил, че в бръчките му семена да посееш.

– Не бива да свързват короната с такива простотии.

– Сигурно си прав – призна Николай. – Но нашият народ обича водачите му да са малко луди. Нямат вяра на прекалено добродетелните.

Толя присви златните си очи.

– А ти наистина имаш вяра на човек, който хич си няма добродетели?

– Знам, че не одобряваш, но Киригин отлично играе ролята, която му възложих. Може да не е от най-умните, но ми е верен.

– Зоя не би го погледнала втори път, а той си въобразява, че… Не е за вярване.

– Да се надяваме, че си прав. Жална му майка, ако командир Назяленска му обърне внимание. Бедничкият, по-безопасно би било да танцува с мечка.

В действителност Зоя и Толя подценяваха Киригин. Под шумната приветливост на разсеяния граф се криеше добро сърце. Той беше честен човек с романтични представи за патриотичен дълг, който дълбоко се срамуваше от бащините дела, а последното Николай разбираше отлично. Така де, даваше си ясно сметка за репутацията на собствения си баща. Това беше една от причините да гостува рядко в Лазлайон, публично поне. Отдавна знаеше, че трябва да е по-добър човек от баща си, щом се възкачи на трона, и по-добър цар от брат си – не че последното би затруднило когото и да било, като си помислиш. Тъмнейший беше убил Василий и Николай се бе опитал да скърби за него, но истината бе, че ненавременната смърт на царя се беше оказала съвсем навременна за по-малкия му брат.

Веднага щом с Толя свърнаха от алеята, двама мъже от прислугата се появиха откъм храстите. Цялата прислуга на Киригин, от доячките и конярите до главния иконом, бяха от първия до последния царски шпиони.

– Някакви соколи в небето? – извика Николай.

С тази парола щяха да продължат нататък, без да задействат протоколите за сигурност.

– Не, но се говори, че в гората имало лисици – отвърна един от мъжете, после двамата се върнаха към работата си.

Паролите се сменяха ежеседмично като един от начините да опазят в тайна истинската дейност в Златното тресавище.

Южният бряг на езерото беше захлупен от неестествено гъста мъгла и чак когато минаха през нея, Николай и Толя видяха, че пристаните гъмжат от гришани и инженери от Първа армия. Във водата се редяха последните прототипи на лодки с подводни криле. Истинската флотилия щеше да бъде построена в една тайна база на равкийското крайбрежие – малки разрушители и огромни транспортни кораби, способни да натоварят както войска, така и летателни съдове. Стига Николай да намереше отнякъде парите, с които да финансира проекта. Дори Киригин не беше достатъчно богат да модернизира целия флот за своя сметка.

Много би му се искало да остане и да види тестовете с очите си, но този ден имаше по-важни задачи. Оставиха конете при входа на една от обраслите с мъх изкуствени пещери и влязоха вътре. Би трябвало да е влажно, но пещерите не бяха истински, а и влажността на въздуха в лабораториите и проходите се регулираше грижливо от вихротворци. Николай напипа правилната вдлъбнатина в камъка до китка изкуствени солни лилии и натисна с палец. Камъкът се премести и зад него се откри метална камера. Влязоха в нея, Николай натисна една ръчка, вратите са затвориха с трясък и камерата пое надолу – цели шест етажа към прословутата „винарска изба“ на Киригин. Дотам се стигаше с тайни асансьори, пръснати из цялото имение.

– Мразя това – измърмори Толя. – Имам чувството, че ме погребват.

Николай знаеше, че Толя едва не е загинал при едно скално срутване, докато е придружавал Призоваващата слънцето.

– Трябваше да ме изчакаш горе. Да видиш тестовете на новите двигатели. Хем щеше да ми докладваш как вървят изпитанията.

Толя пристегна по-здраво дългата си тъмна коса и скръсти гигантските си ръце, нашарени с татуировки.

– Тамар казва, че страхът е като бурен. Ако не го изкорениш, ще полази навсякъде.

Лесно ѝ беше на Тамар – близначката на Толя поначало беше безстрашна.

– Значи, като се спускаш под земята, ти, един вид, си плевиш градинката?

Толя изскърца със зъби.

– Ако не се изправя пред страха си, няма да го преодолея.

Николай реши да не отговаря. Ако се съдеше по стиснатите зъби на Толя и потта, оросила широкото му чело, тези екскурзии под земята не вършеха никаква работа. Но войната им беше оставила за спомен много рани и Толя имаше правото да се грижи за своите както намери за добре. Николай раздвижи пръсти в ръкавиците и се замисли за черните белези по ръцете си. „Дали аз бих имал куража да погледна чудовището в очите?“ Нямаше представа.

Вратите на асансьора се отвориха и двамата излязоха в друга метална камера с масивна стоманена врата. Николай се зае да отвори специалната ключалка, за която беше научил от един крайно интересен кетердамски касоразбивач. След миг вратата се отвори широко и той пристъпи у дома.

Лабораториите се деляха на четири основни вида, макар че при нужда работеха съвместно: артилерия и телесна броня, морски сражения, въздушни сражения и не на последно място – онези лаборатории, които се опитваха да изнамерят антидот на парем и едновременно с това да синтезират щам на дрогата, който да усилва талантите на Гриша, без да води до пристрастяване. Винаги се отбиваше най-напред в тези лаборатории. Размени няколко думи с ръководителя им, за да потвърди подозренията си във връзка с антидота, възникнали покрай последния им доклад, и взе малка епруветка с новата течност, която да покаже на Триумвирата. Трябваше му нещо солидно, което да размаха на съветниците си, с оглед на това, което смяташе да им предложи.

Мина известно време, докато открият Давид Костик – фабрикаторът работеше и в четирите отделения на гигантския лабораторен комплекс. Накрая го намериха надвесен над някакви чертежи близо до големите резервоари, където строяха умалени макети на последните потопяеми съдове. Ръкавите на пурпурния му фабрикаторски кафтан бяха окъсани, кестенявата му коса беше подстригана зле, изобщо приличаше на рошаво куче, потънало в размисъл.

През стъклените стени на резервоара се виждаше последната версия на измарся, подводната флотилия на Николай. На суша съдовете изглеждаха тромави – широки, плоски и възгрозни, сякаш някой е взел парче качествен метал и е изковал от него крилата палачинка. Ала под водата се превръщаха в нещо изящно, в атлетични хищници, които се плъзгаха през дълбините, насочвани от вълнотворци, а въздухът за екипажите им идваше от обединените усилия на вихротворци и един специален филтър, върху който Николай и Давид бяха работили почти година. Оставаше да въоръжат флотилията и това щеше да е най-голямото предизвикателство. Едва тогава корабите щяха да се превърнат в истински пасаж от акули. А след това? След това нямаше да има значение колко кораба ще пуснат на вода враговете им. Измарся щяха да се движат невидими в световните океани и да нападат, без да излизат на повърхността. Щяха да променят морските сражения завинаги.

Давид обсъждаше с Надя Жабина система от махала и клапи за насочване на торпедата. Усетил появата на Николай и Толя, той вдигна глава и каза:

– Днес тестват другите двигатели.

– Добрутро и на теб, Давид.

– Сутрин ли е?

– Да, ако се съди по изгрева отпреди час-два – отвърна Николай. – Докъде стигнахте с торпедата?

– Работим по насочването. И как да поддържат курса – каза Надя. Бледите ѝ остри черти синееха от отразената в резервоара светлина. Беше вихротворка, сражавала се рамо до рамо с Призоваващата слънцето заедно с брат си Адрик, но истинският ѝ потенциал се бе изявил в дизайна на оръжия. Участието ѝ в разработката на измарся беше ключово. – Близо сме, мисля.

Изобретателят в Николай се развълнува от тази новина, но нищо не можеше да разкара от главата му спомена за разговора с Хирам Шенк в Иветс. Буквално усещаше как Керч му диша във врата, и чувството не беше приятно.

Николай имаше две правила за своите нолники – учените и войниците, които се трудеха в Златното тресавище, неговите нулички, които бяха едновременно от Първа и Втора армия. На първо място – крадете на воля. Гребете с шепи от постиженията на противника и ги обръщайте срещу него. Нямаше значение дали Равка първа ще разработи една или друга технология, достатъчно беше да подобри чуждата. Фйерданите бяха изобретили двигател, който да задвижва фургони и бронирани танкове, а равкийците го бяха снабдили с достатъчно мощност да задвижва големи кораби. Фйерданите бяха разработили стоманени въздушни съдове, които можеше да се пилотират от хора без вихротворски умения, а фабрикаторите на Равка откраднаха идеята и я използваха да конструират по-сигурни и по-леки машини от алуминий. Второто правило? Действайте бързо. През последната година Фйерда незнайно как беше направила гигантски скок във военните технологии и Равка не биваше да изостава.

Николай почука с пръст по чертежите на масата.

– Ако горивните тестове за повърхностните двигатели минат добре, колко време ще ви трябва да пуснете измарся на вода?

– Няколко седмици, не повече – отговори Надя.

– Отлично.

– Стига да ни доставят още стомана, разбира се.

– Ще я имате – обеща Николай. Надяваше се, че не ги лъже.

– Благодаря Ви, Ваше Величество – каза тя с усмивка и лек поклон.

Жената явно още имаше вяра в своя цар, но Николай не знаеше дали безкритичното ѝ доверие му вдъхва увереност, или усилва допълнително тревогите му. Досега винаги намираше начин да поддържа в движение ръждясалата и раздрънкана машинария на Равка – намираше пари, когато ножът опреше до кокала, сключваше правилните съюзи в правилния момент, стъкмяваше някакво изобретение, което да изравни шансовете на окъсаната им армия с тези на многобройните вражески войски по границите на страната. За него всеки проблем беше нова възможност, също като онази, предоставена им от новия фйердански двигател. Разглобяваш проблема на съставните му части, проумяваш какво го движи, после използваш компонентите да сглобиш нещо, което ще работи в твоя полза.

Демонът не беше съгласен. Демонът не се интересуваше от проблемите и тяхното разрешаване, от държавното управление, от бъдещето като цяло. Всичко в него се свеждаше до единия глад, до нуждата да убие и излапа нещо тук и сега.

„Ще намеря начин.“ В това беше вярвал Николай през целия си живот. Не му липсваше воля – с нейна помощ беше оформил не само съдбата си, а и самоличността си. Сам бе избирал какво да покаже на хората – послушния син, безразсъдния ренегат, способния войник, самоуверения политик. А сега чудовището заплашваше всичко това. Вече половин година търсеха някакъв лек, начин да го разкарат, но засега удряха на камък. Така че не му оставаше друго, освен да продължи. Дребните животинчета скимтяха и се мятаха, щом попаднеха в капан. Лисицата намираше начин да се измъкне.

– Давид, тук ли си спал снощи? – попита го Николай.

Фабрикаторът свъси вежди.

– Не мисля.

– Прекара нощта тук – поясни Надя. – Но не е спал.

– А ти? – попита Николай.

– Аз… дремнах малко – отвърна тя колебливо.

– Връщам те при Тамар, да знаеш.

– Ама тя ми трябва за горивните тестове! – възрази Давид.

– А теб те връщам при Женя – добави Николай.

– Но…

– Недей да спориш, Давид. Почнеш ли да спориш, на мен ми иде да взривя нещо, за да стане ясно кой е шефът. Искам да събера Триумвирата. А двамата с Надя ще ми трябвате и за друго – искам да започнете работа върху нов прототип за измарся.

Надя махна рус кичур коса от очите си.

– Мога да започна веднага, Ваше Величество.

– Не бързай да развяваш изключителната си компетентност. Целта е да измайсторите прототип, който не работи.

Давид започна да навива чертежите на руло, подреждаше грижливо моливите и инструментите си.

– Не обичам, когато нещата нямат смисъл.

Надя вдигна вежди.

– Предполагам, че Ваше Величество има някаква причина за това?

„Винаги имам причина.“ Щеше да извлече удавника до брега, пък нека крещи и рита колкото си иска… без значение какво мислеше демонът по въпроса.

– Смятам да поставя една малка пиеска – каза той. Вече си представяше огряно от лунна светлина езеро и великолепния хаос, който смяташе да спретне там. – И ще ми трябват хубави декори.

5

Нина

Гяфвале

Наближаваха градчето и шепотът в главата ѝ ставаше все по-силен. Можеше да се закълне, че на моменти различава гласове и неясни думи. Друг път хорът утихваше и се сливаше с шепота на тръстиките.

„Кажи им, любов моя.“

Какво да им каже? Странният шум можеше и нищо да не означава. Като нищо можеше да е слухова халюцинация, някаква останка от влиянието на парем.

Или пък ѝ шепнеха мъртвите.

Градчето се гушеше в сянката на ниска планина и под грозния четириъгълник на бивш форт, вкопан в планинския скат и превърнат във фабрика за муниции. Бързо осъзнаха, че старата фабрика на свой ред е била преоборудвана в нещо ново, ако се съдеше по движението на фургони и хора по ската. В какво обаче?

В градчето нямаше странноприемници, само една кръчма с две стаи за гости, които вече бяха заети. Съдържателят им каза, че манастирът в планината понякога приемал гости.

– Дамите в манастира се занимават с прането на войниците – каза той. – Приемат всеки, който е готов да помогне с къщната работа.

– Гледам, че старата фабрика е отворена – подхвърли Нина на фйердански. – Сигурно е добре за градчето.

Съдържателят поклати глава.

– Де да беше. Войниците се появиха преди година. Не наеха ни един местен, а мръсотията си изхвърлят в реката.

– Може да не е от тях – каза една едра жена, която люпеше грахови шушулки на бара. – Мините замърсяваха реката още преди войниците да отворят фабриката. – Хвърли продължителен поглед на Нина и другите. – Не дрънкай глупости пред непознати.

Намекът беше повече от ясен, затова Нина и спътниците ѝ излязоха на централната улица. Градчето всъщност беше красиво: къщите – малки и спретнати, покривите – островърхи, вратите – боядисани в жълто, розово и синьо.

Леони вдигна поглед към старата фабрика, прояла планинския склон. Големи четвъртити сгради с тъмни прозорци.

– Може би произвеждат пушки и муниции.

Изражението на Адрик беше по-унило от обичайното.

– Или от онези нови бронирани танкове, които толкова обичат.

– Ако е така, поне ще уведомим столицата – каза Нина.

Надяваше се, че има и друго.

За нейна изненада и тук имаше признаци за почит към светците, макар Гяфвале да не попадаше в мрежата на Хрингса. Видяла бе такива знаци и по пътя – олтари със символите на Света Алина вместо със свещения ясен на Дйел, иконка на Свети Дамян на витрината на едно дюкянче, две клонки от трънлива шипка, кръстосани над една врата да измолят благословията на Свети Феликс. Из цяла Равка се говореше за чудеса и странни случки и този нов ентусиазъм в почитта към светците явно бе стигнал и до Фйерда. Рисковано беше да развяваш ереста си при толкова войници в съседство, но може би това бе начинът местните да изразят недоволството си от появата им във фабриката.

Манастирът се намираше северно от градчето, нагоре по ската и малко под фабриката. Кръгла постройка от млечнобял камък с куличка на покрива. Цялото нещо приличаше на кула, която си търси замъка. До основната сграда беше долепен голям параклис от яки необработени стволове, вратата представляваше сложна плетеница от ясенови клонки.

Оставиха шейната си в конюшнята и удариха камбанката при страничния вход на манастира. Отвори им млада жена в бродирана бледосиня престилка на послушница, а след броени секунди тримата се изправиха лице в лице с игуменката, която по тези земи хората наричаха „изворна майка“. Възрастната жена беше облечена в тъмносиня вълнена дреха, а кръглото ѝ лице с румени бузи беше набраздено толкова дълбоко, че кожата ѝ се гънеше на дипли.

Нина представи спътниците си с обяснението, че са семейство търговци, които са я наели да им превежда, и попита дали в манастира няма да се намери местенце да отседнат за няколко дни.

– Те говорят ли изобщо фйердански?

– Байн – отвърна Адрик. „Малко“.

– Де форенен – добави с усмивка Леони. „Учим го.“

– А твоят съпруг къде е? – обърна се изворната майка към Нина.

– При водите – отвърна тя и сведе очи към сребърния пръстен на ръката си. – Дйел да го пази.

– Значи не е бил войник?

– Рибар.

– А, добре – каза игуменката, сякаш тази безинтересна смърт не ѝ беше по вкуса. – Теб и земката мога да настаня в стаи на приземния етаж при кухните, но съпругът ѝ ще трябва да остане в обора. Едва ли ще е заплаха за момичетата – добави тя, загледана в закарфичения ръкав на Адрик, – но все пак…

Хората често казваха нещо от този сорт, без да се замислят, та Адрик само се усмихна любезно и подаде пари на игуменката със здравата си ръка.

Жената ги поведе през столовата и оттам към обора, като пътьом им обясняваше какъв е редът в манастира.

– Вратите се заключват по десет камбани вечер и остават заключени до сутринта. Бъдете така добри да се занимавате с четене или тиха медитация през това време, за да не пречите на момичетата.

– Всичките ли са послушници? – попита Нина.

– Някои ще станат пролетни деви. Други просто учат в манастира, преди да се върнат при родителите или съпрузите си. А вие какво карате тук? – попита изворната майка и повдигна ъгъла на брезента, прикачен към шейната.

Нина едвам се сдържа да не я плесне през ръката. Вместо това пристъпи бързо напред и се наведе да стегне връзките на платното.

– Двамата са изобретили нов вид пълнач за пушки.

Леони се включи своевременно и извади от пазвата на палтото си една цветна брошура.

– Цената им е съвсем разумна и вярваме, че през новата година ще продадем много – каза тя. – Сега търсим дребни инвеститори. Ако искате да ви покажа…

– Не, благодаря – побърза да я прекъсне изворната майка. – Сигурна съм, че са добри, но в момента бюджетът на манастира е твърде свит за… ъъъ… рискови инвестиции.

Винаги вършеше работа.

– Закуската се сервира в шест камбани веднага след сутрешната молитва, на която ще се радваме да присъствате, разбира се, а вечерята – в шест камбани следобед. В кухните има хляб и сол по всяко време. Водата е ограничена.

– Ограничена? – попита Нина.

– Да, вадим я от кладенеца във Фелстед, а дотам е далече.

– Гйела не е ли по-близо?

Кръглите устнички на игуменката се свиха.

– Служим на Дйел по много начини. Пътуването до Фелстед е отличен повод за тих размисъл.

„Реката се е вгорчила при стария форт.“ Значи изворната майка не искаше момичетата ѝ да пият вода от този приток на реката, но и не искаше да говори за това. Пролетните деви перяха войниците… дали не знаеха и какво се случва във фабриката?

Веднага щом изворната майка си тръгна, Адрик каза:

– Да се поразходим.

Нина провери още веднъж връзките на брезента, после тримата поеха нагоре по планинския скат, вървяха бавно и си говореха на земски, разхождаха се успоредно на пътя към фабриката, спираха да позяпат някоя птичка или да се възхитят на гледката към долината. Трима туристи, излезли на разходка, и нищо повече.

– Ще се справиш ли в обора? – попита Леони, докато минаваха през една борова горичка.

– О, да – каза той. – И еднорък похотливец може да посегне на конете. Да се чудиш как игуменката не се сети за това.

Леони се разсмя и каза:

– Тихите вълци изяждат най-много овце.

Адрик изпръхтя, но явно остана доволен от комплимента. Нина завъртя очи. Ако и занапред трябваше да търпи компанията им с този досаден танц на предпазливи комплименти и заруменели бузки, можеше и да не издържи. Едно беше да намериш щастието и да го загубиш, и съвсем друго да ти натрапват чуждо щастие като нежелано второ парче кекс. Но пък тя никога не отказваше второ парче кекс. „Ще ми се отрази добре. Като зеленчуците и уроците по аритметика. И ще е също толкова приятно.“

Скоро стигнаха до пролука в дърветата, която гледаше право към входа на фабриката. Още щом Нина погледна натам, шепотът в главата ѝ се усили, надвика дори вятъра в боровете. При голямата двойна врата имаше двама войници на пост, други стояха покрай парапетите.

– Било е форт, преди да стане фабрика – каза Нина и посочи загладени от времето ниши в каменния градеж.

Зад главната сграда имаше огромно водохранилище, нещо като малък язовир с дига. Може би използваха водата в него да охлаждат незнайните машини във фабриката.

– Добро решение от стратегическа гледна точка – каза Адрик. – Нависоко. Лесно за отбрана. А и водата няма да ги залее, когато реката излезе от бреговете си.

„Мощта на Дйел – помисли си Нина. – Изворът, гневът на реката.“

Два високи комина плюеха сиво-син дим в следобедното небе, а един покрит фургон се изтърколи до портата. Коларят и войниците си казаха нещо, но бяха твърде далече и Нина не чу казаното.

– Какво ли има във фургона? – попита Адрик.

– Може да е всичко – каза Леони. – Руда от мините. Риба. Бурета с юрда.

Нина разтърка ръце и погледна към комините.

– Не е юрда. Щях да позная миризмата. – Малки дози обикновена юрда ѝ бяха помогнали да оцелее по време на изпитанието си и оттогава Нина беше особено чувствителна към миризмата ѝ. – Е, какво мислите? – обърна се тя към Адрик. – Ще останем ли?

– Не бих имал нищо против да надникна в този форт, но ще съм доволен и да разбера с какво замърсяват водата.

– Може да е от мините – каза Леони.

– Ако беше от мините, рибарите отдавна да са вдигнали врява. Не, местните ги е страх от нещо и затова си мълчат.

– Да вземем проби от водата – каза Леони. – Ако успея да изолирам замърсителите, може да разберем какво правят във форта.

– Имаш ли необходимото? – попита Адрик.

– Не точно. Мислех, че ще трябва да фалшифицирам документи, а не да тествам за отрови. Но все ще стъкмя нещо.

– Ако ти кажа, че ми трябва вълшебен прах, за да повръщам ментови бонбончета, сигурно пак ще отговориш, че ще „стъкмиш нещо“.

– Сигурно – отговори Леони с широка усмивка. – Въпрос на желание.

Адрик поклати глава.

– Само като си мисля за това, и се уморявам.

– Ще ми трябва време обаче – каза Леони и сянка прекоси ведрото ѝ лице. – Отровите са трудни.

– Не може да останем тук твърде дълго, без да привлечем внимание – каза Адрик. – Няма достатъчно потенциални клиенти и хората ще почнат да се чудят защо се мотаем в градчето им. А и не искам да попаднем в снежен капан, ако се извие някоя буря.

– Знам – каза Нина. Тя ги беше убедила да дойдат тук и се надяваше, че ще открият нещо повече от преоборудвана фабрика за муниции. – Една седмица?

Никой не ѝ отговори, Леони и Адрик мълчаха загрижено. След малко Леони посегна да я докосне леко по ръката.

– Скъпа… – започна тя и Нина знаеше какво ще ѝ каже.

Шепотът писна отново в главата ѝ, но Нина не му обърна внимание. Вместо това се загледа в долината под тях, гъстата гора, блещукащия приток, които се виеше между дърветата като лъскава верижка в кутия с бижута, спретнатото градче, разделено на две от пътя. Нямаше усещането, че се намира на вражеска територия. Напротив, усещаше го като място, където хората идват, за да си построят дом, да си създадат живот, място, където войната и войниците са натрапници.

В един друг живот двамата с Матиас можеха да си създадат дом на място като това. Сигурно щяха да спорят ожесточено колко близо да са до града. Нина би копняла за хора и вълнение, а Матиас би мърморил, че му трябват тишина и спокойствие. Но щяха да стигнат до компромис. Щяха да спорят, а после да се сдобрят с целувка. Но къде биха се чувствали в безопасност? Във Фйерда? В Равка? Имаше ли изобщо място, където да се чувстват наистина свободни и щастливи? В друг живот, в друг свят.

„Време е, Нина. Върни ме на моя бог.“

Нина си пое дълбоко въздух и каза:

– Ще ми трябват два дни да го откарам на място, където водата е чиста.

Думите забиха нож в сърцето ѝ. Не нож, а брадва, тежка брадва, която замахва отвисоко, острието разцепва кората и потъва в меката бяла сърцевина.

– Не трябва да отиваш сама – каза Адрик без ентусиазъм.

Имаше вид на човек, който се чуди дали да обуе чифт мокри чорапи.

– Напротив, мога да…

Някъде от ниското долетя шум. Тримата застинаха напрегнати, заслушани. Тишина, а после – вик.

– Поляната – прошепна Нина.

Адрик тръгна надолу по склона и им даде знак да го последват. От унилата му флегматичност не беше останала и следа, изместена внезапно от хъса на опитен боец. Придържаха се към сенките, стъпваха тихо.

– Войници – изсъска Леони, присвила очи между клонките.

Млади мъже в сиви фйердански униформи стояха край потока и си крещяха. Двама бяха на коне, другите бяха слезли и се опитваха да укротят един уплашен кон, който беше хвърлил ездача си. Ботушът на хвърления младеж се беше увъртял в стремето и сега подплашеният кон го влачеше из плитчините, тичаше напред-назад и по чудо не беше смазал главата му с копита. Един удар – и черепът на момчето щеше да се пръсне.

– Трябва да им помогнем – каза Леони.

– Не, трябва да се върнем в градчето – каза Адрик. – Те и сами ще се оправят.

– Или пък ще има един фйерданец по-малко, който да ни преследва – измърмори под нос Нина.

Двамата се обърнаха да я погледнат. Адрик приличаше на опечален, който си търси погребална процесия, и дори обичайната ведрост на Леони беше засенчена от тревога.

Леони не одобряваше. Адрик не одобряваше. Дори Нина, дълбоко в сърцето си, не одобряваше, мамка му.

Но откакто Матиас я беше оставил – откакто ѝ го бяха отнели, – мекото на сърцето ѝ беше замлъкнало. Какъв смисъл да помага? Спасяваш един живот – отнемат друг пред очите ти. Доброто погиваше. А лошото? Нина се загледа в младите униформени фйердани, бъдещи убийци от първия до последния. С какво право оцеляваха те, щом нейния Матиас, нейния красив варварин, вече го нямаше?

„Нина…“

Идеше ѝ да запуши с длани ушите си и да го прогони. Само дето точно това никога не би направила.

„Непременно ли трябва да ме тормозиш така? Остави ме да се валям в човеконенавист, моля.“

„Знам колко си силна, Нина. И точно моята смърт няма да те надвие.“

– И какво изобщо можем да направим? – каза на глас тя.

– Мен ме бива с конете – предложи Леони.

– Айде пак – завъртя очи Адрик.

– Така местните ще ни бъдат задължени – настоя Леони и тръгна между дърветата. – Добре ще е да имаме приятели сред войниците.

– Приятели сред войниците, сериозно? – вдигна вежди Нина.

– Хайде – каза Адрик. – Ако оставим Леони сама, току-виж ги поканила на пижамено парти.

– Гедренен – кресна един от войниците, щом тримата се появиха на полянката. „Странници.“ Звучеше като дете.

– Да ви помогнем? – извика на фйердански Нина.

– Не! – извика младежът откъм брега на потока. – Не се приближавайте!

И точно тогава Нина осъзна, че изобщо не са мъже, нито младежи, а млади жени, облечени като фйердански войници.

Вдигна ръце да ги успокои.

– Позволете ни да помогнем. Моята земска приятелка разбира от коне.

Дано наистина да разбираше. Каквато си беше Леони, като нищо опитът ѝ с конете можеше да се свежда до „веднъж погалих едно пони“.

Леони притича до брега на потока, цъкаше с език и дърдореше нещо на земски. Спря, после тръгна бавно вляво, вдясно, разперила широко ръце.

– Дайте ми въже – тихо каза тя, без да сваля очи от коня.

Една от ездачките пристъпи напред. Много висока и атлетична. Кожата ѝ беше с топлия червеникаво-кафяв оттенък като на хората от района на Хедйут, а няколко кичура ръждива коса стърчаха изпод униформеното ѝ кепе. Отблизо се виждаше, че униформите на младите жени са възголеми и изобщо не пасват на фигурите им. „Крадени.“

Високото момиче вдигна брадичка. Беше на годините на Нина и ако се страхуваше, че са разкрили маскарада им, прикриваше страха си добре. Метна въжето на Нина, а тя протегна ръка да го подаде на Леони, без да се приближава до коня повече от крайно необходимото. Какви ги вършеха тези момичета? Фйерданските жени не служеха в армията. Яздеха рядко, и то по женски, а не обкрачили седлото. Дори панталони не носеха, а тежки поли, които да бранят скромността им.

Момичето с увъртения в стремето крак изпъшка и понечи да се надигне в плитчината. Сламеножълтата му коса се беше охлабила по раменете, рана на челото кървеше силно. Но поне беше живо и черепът му не беше разпукан като диня, засега.

Без да откъсва очи от животното, Леони върза клуп в края на въжето. Завъртя ласото в бавни кръгове, като каканижеше успокоително под втренчените погледи на всички присъстващи. А после, без да нарушава ритъма, метна въжето, примката се наниза гладко през главата на коня, добичето изцвили пронизително и се изправи на задните си крака. Леони пак взе да пристъпва вляво и вдясно, обръщаше въжето и използваше тежестта си, но без да дърпа твърде силно. И след още минута-две конят се успокои.

Високото момиче с въжето пристъпи напред, но Леони поклати глава.

– Остави на нея – прошепна Нина и девойката се изчерви.

Леони пристъпи бавно към коня, сложи длан на врата му и започна да гали гривата му.

– Нещо те е уплашило, а? – каза тя на земски, като се придвижваше предпазливо покрай хълбока му.

Наведе се към стремето и даде знак на момичето в потока да не мърда, за да не подплаши коня на нова сметка. Дано изпадналото в беда момиче запази присъствие на духа, помисли си Нина.

– Няма страшно – продължи да мърмори Леони.

Освободи ботуша на момичето от стремето, после побърза да отведе коня настрани.

Девойката остана да лежи ококорена във водата. А после изхлипа и се надигна на лакти. Другарките ѝ хукнаха да я извадят от потока.

Леони доведе коня при Нина и високото момиче.

– Знаете ли какво го е уплашило толкова? – попита тя на земски.

Нина преведе, но високото момиче не каза нищо, само присви медните си очи.

– Вие какво правите тук? – попита накрая.

– Освен че спасихме живота на приятелката ти? – отвърна кротко Нина.

– Чак пък. Едва ли щеше да умре.

– Тъй ли? Само щеше да кърви, докато изпадне в несвяст или конят не ѝ размаже главата?

– Владеехме ситуацията – настоя онази, после вдигна поглед към дърветата. – Видях ви, че слязохте от северната гора. Там няма нищо.

– Вече и ние го знаем. Нови сме по тези места. Или в Гяфвале разходките в гората се смятат за престъпление?

– Горе има подход към фабриката.

– А! – възкликна Нина и се обърна към Адрик и Леони. – Сградата, която видяхме, явно е някаква фабрика. – По-добре да се придържат към версията си, в случай че някое от момичетата поназнайва земски. После се обърна отново към високата девойка. – Ние решихме, че е форт. Какво произвеждат там? – попита невинно тя.

– Не е моя работа, а ваша – още по-малко. В манастира ли сте отседнали?

Колко точно знаеше девойката и защо се държеше толкова враждебно? Може би брат ѝ беше войник и младата жена се е заразила с неговата подозрителност. Нина раздвижи пръсти и усети как костените парченца помръдват. Не би искала да нарани момичето, но щеше да го направи, ако се наложеше. Така де, само това им трябваше, момичката да се върне на бегом у дома и да разкаже на всички по пътя, че е видяла чужденци да шпионират фабриката. А после високата стисна ръце в юмруци и каза:

– Аз… ще ви помоля да не казвате на изворната майка, че сте ни видели тук.

И враждебността на момичето изведнъж намери своето обяснение. Откраднатите униформи. Разходката в гората посред бял ден. Опитваше се да мине в настъпление, но очевидно се боеше, че са ги разкрили.

– Вие сте послушници? – попита Нина.

– Обучаваме се в манастира. Някои от нас ще се омъжат. Други ще станат пролетни деви и ще посветят живота си на Дйел.

Не личеше някоя от изброените възможности да ѝ допада.

Нина премина в по-сериозен режим и внезапно си даде сметка, че имитира тона на Матиас.

– Яздите по мъжки, носите панталони, развявате се из гората без придружителка… Редно би било да уведомим изворната майка, особено предвид щедростта ѝ като домакиня.

Високото момиче побледня и на Нина ѝ се сви сърцето. Ако двете наистина бяха на една възраст, значи момичето беше твърде голямо, за да е послушница. Това важеше за цялата им групичка впрочем. Дали не бяха нещо като стари моми? Девойки, които никой не е поискал за невяста? И какво ставаше с онези фйердански жени, които не са се класирали за съпруги и майки? Равка имаше много проблеми, но поне този не беше на дневен ред за жени като Нина – на тях им бе позволено да се обучат за войници и да следват призванието си.

„Значи ви е дадена свободата да се биете и да умирате рамо до рамо с мъжете?“

„Да, Матиас. Дадена ни е свобода.“

Как ли би погледнал той на тези момичета с крадени униформи?

– Откъде взехте униформите? – попита тя.

– От прането. Войниците пращат мръсните си дрехи в манастира.

– Значи сте и крадли на всичкото отгоре – каза Нина.

Може и да съчувстваше на тези момичета, но нямаше заради тях да си съсипе прикритието.

– Само ги заехме! Беше шега. Няма да се повтори.

Виж, в това Нина се съмняваше. Момичетата не „заемаха“ униформи и коне нито за пръв, нито за последен път. От разстояние приличаха на войници, което им даваше свободата да се шляят из горите както им хареса. Но на каква цена? Не ѝ се мислеше как щяха да ги накажат, ако ги хванеха.

– Какво ще кажеш, Адрик? – попита тя, обръщайки се към мъжа в групата, както би направило всяко фйерданско момиче, дори въпросният мъж да е чужденец.

Адрик претегли с поглед послушниците, уж размишляваше.

– Добре. За този ден няма да говорим.

Нина кимна на високото момиче и раменете му провиснаха от облекчение. Другите също си поотдъхнаха и се заеха да качат ранената си другарка на друг кон.

– Върнете я у дома и се погрижете за раната ѝ – каза Нина с надутото превъзходство на ученичка, която никога, ама никога не би нарушила правилата. – А довечера кажете една благодарствена молитва на Дйел, задето търпи такова непослушание сред онези, които му служат.

Високото момиче се поклони.

– Дйел йерендем. – И с тези думи се метна на коня си.

– И повече да не ви видим тук! – излая Адрик на недодялан фйердански.

– Да, сър. Разбира се – каза младата жена, но докато се обръщаше, Нина зърна за миг непокорството в медните ѝ очи.

Другите може и да се бяха уплашили, но тази беше замесена от различно тесто. Тази щеше пак да язди. Да ходи на лов. Да се сражава при всеки удобен случай. И така щеше да оцелее.

Нина изчака послушниците да напуснат полянката и каза:

– Тези няма да проговорят.

– Да – кимна Адрик. – Очевидно бяха ужасени, че ще ги издадем на изворната майка. Хайде да вземем проби. Ще отнесем манерките в конюшнята.

Но Нина още не беше готова да си тръгне. Шепотът се бе подновил и този път тя нямаше да го пренебрегне.

– Искам да хвърля още един поглед на онази фабрика.

– Защо?

„Как да отговоря на този въпрос?“

– Ами… имам чувството, че не сме видели всичко там.

Хорът в главата ѝ въздъхна.

Адрик поклати укоризнено глава.

– Добре, върви, но внимавай. И в никакъв случай не върши глупости, ясно?

Нина кимна, но Адрик явно бе зърнал на лицето ѝ нещо, което не му хареса.

– Нина, ще гледаш от разстояние. Ако те заловят, това ще изложи на риск всичките ни операции във Фйерда. Не те моля, заповядвам ти.

– Да, сър – каза Нина, при това без да издаде вътрешната си дилема.

Подчинението не беше от силните ѝ страни, свикнала бе сама да взема решения. От друга страна, искаше да бъде войник и да защитава Равка, а за тази цел трябваше да се научи на подчинение, да свикне да изпълнява заповеди безпрекословно.

„Трасел никак не обичаше да изпълнява заповедите ми. Затова го подкупвах с парченца пържола.“

„Сериозно, Матиас? Какво, да ухапя Адрик следващия път, когато ме подразни, това ли предлагаш? Аз не съм вълк, а млада дама с добро възпитание… Макар че онова с пържолата звучи примамливо.“

– С Леони ще вземем проби оттук и от притока по-близо до града – каза Адрик и Нина се зарадва, че ръководителят на отряда им не може да чете мисли. – Гледай да се върнеш преди мръкнало.

Нина тръгна към дърветата. Движеше се бавно, уж се разхожда, в случай че някой я наблюдаваше. Този път не мина покрай пътя. Вместо това се заслуша в шепота като в пътеводител и тръгна нагоре през гората… и леко на изток. Сигурна бе, че не си въобразява вълнението на гласовете в главата си. Вълнение, което тласкаше уморените ѝ нозе по склона и нарастваше с всяка крачка като бърборенето на публика преди началото на пиеса. Или на екзекуция, в този ред на мисли.

Наближаваше залез, когато най-после различи фабриката. „Защо приключенията винаги са свързани с толкова ходене?“, зачуди се разсеяно тя. Без да разбере, беше заобиколила сградата отдалече и сега се озова от другата ѝ страна, близо до източното крило. Оттук се виждаше черен път, който водеше към друга порта, вардена от двама отегчени на вид часовои. Тази част от фабриката беше в лошо състояние, изглеждаше отдавна изоставена – някои от прозорците бяха счупени, не личеше вътре да има хора.

Оттук виждаше по-добре и каменното водохранилище, преградната му стена, оформена като гигантско ясеново дърво, клоните и корените му, които се протягаха настрани, дебели и чворести. Без съмнение са го благословили официално, когато дигата е била построена. Винаги когато отбиваха вода за свое ползване, фйерданите казваха молитви – при воденици, в пристанища и във великите северни мини, където всеки сезон свещените думи се вдълбаваха наново в леда. В основата на дигата имаше кръгла врата на преливник и в калта наоколо се валяха отпадъци. Във Фйерда замърсяването на водите се наказваше със смърт. Може би тези войници не бяха от най-набожните.

Нищо интересно нямаше тук, но шепотът в главата ѝ се бе извисил до врява, а доскоро развълнуваните гласове сега звучаха тревожно.

Нина се пресегна със силата си, онова особено нещо, което парем ѝ беше оставила в наследство. Усети течението на невидимата река, която никой смъртен не можеше да удържи с дига. Течението на смъртта, порой студен и неизбежен, но съсредоточеше ли се, Нина долавяше къде се носи свободно и къде се завихря. Потопи ума си в този студ да намери гласовете.

„Къде сте? – обърне се тя към мрака. – Кои сте?“

Течението я повлече, сякаш да я отнесе със себе си, за да я придърпа в дълбините. Воят в главата ѝ не спираше. Смъртта я искаше за себе си, това поне ѝ се струваше сигурно. А дали дълбоко в сърцето си Нина не копнееше да откликне на призива ѝ?

„Нина, върни се.“

Водата вече не беше студена.

Беше нежна някак. Приласкаваща.

„Нина, не се предавай на течението.“

Тя рязко отвори очи. Светът на живите я обгърна отново – птичи песни, влажният мирис на пръстта под краката ѝ, шумоленето на дребни животинки в шубрака.

Погледна към четвъртития силует на фабриката и усети мразовит студ да се сляга в костите ѝ. Гласовете бяха утихнали, но тя още ги чуваше как плачат. И вече знаеше кои са. Жени и момичета, стотици. И мъртви до една.

Тук, на това било, Нина бе обградена от гробове.

6

Николай

НИКОЛАЙ И ТОЛЯ ВЪРНАХА Надя и Давид в столицата по подземен тунел, който свързваше Златното тресавище с Великия дворец – двайсетина километра проходи дълбоко под повърхността. Горкият Толя си мърмореше нещо под нос по целия път – в рими, представете си.

Николай с радост би спестил на Толя – и на собствените си уши – изпитанието на този преход, но шефът на сигурността му настоя, че си е съвсем добре. В добавка бяха уведомили царя, че импровизираният поклоннически лагер пред градските стени се е разраснал и че били постъпили искания за аудиенция при него. Само това оставаше – някой полудял почитател да се хвърли под копитата на царската кавалкада. В днешния график на Николай не бяха вписани пишман мъченици.

Излязоха зад шумен изкуствен водопад недалече от царските конюшни. Пътеката, която водеше към водопада, се вардеше от двама верни гвардейци – нагиздени в бяло-златната униформа на дворцовата гвардия, с грижливо вчесани тъмни коси и тържествените, но иначе празни физиономии на войници на пост, двамата си приличаха като братя. Ако не ги познаваш де. Трухин все се хилеше, същински хвалипръцко, а Исак беше толкова срамежлив, че не смееше да те погледне в очите.

Двамата не показаха изненада, когато групичката на Николай се появи между живите плетове.

– Трухин – каза Николай, – какво интересно пропуснах, докато ме нямаше?

Сериозната физиономия на Трухин моментално се разля в широка усмивка.

– Добре сте ни дошли, Ваше Величество. Нищо бог знае какво, ако не броим, че един огнетворец подпали горичката зад езерото.

„На бас, че е бил Кювей.“ Николай искрено се възхищаваше на таланта му да твори неприятности. Най-вече защото младият шуанец не беше негова грижа, а на Зоя.

– Не звучи толкова зле.

Широката усмивка на Трухин поувехна.

– Казват, че министърът на отбраната бил наблизо. Но не е пострадал.

– Е, стига никой да не подпали министъра на финансите… Кав аненйе? – обърна се той към Исак на земски.

Докато служеше в Халмхенд, беше открил дарбата за езици на младия мъж и оттогава го насърчаваше да я развие. Исак се поклони леко.

– Акцентът ви бележи подобрение, Ваше Величество.

– Не ме четкай, Исак.

Гвардеецът се изкашля.

– Ами, земската дума за „ден“ е „кан“, а не „кав“. Освен ако въпросът ви не се отнасяше за магарето ми.

– Стискам палци на магарето ти, Исак, но от теб искам да ме поправяш, щом допусна грешка.

– Да, Ваше Величество – каза Исак и запристъпя от крак на крак.

– Спокойно – каза Николай, докато обръщаха гръб на гвардейците. – Не се случва често.

Лесни думи. Стари думи. И все по-неверни с всеки изминал ден.

Вървяха към Великия дворец и през дърветата Николай скоро зърна позлатените му тераси, досущ като покритите с глазура етажи на най-скъпата торта в света. Предците му бяха действали с размах във всичко… освен в добрия вкус. Но не Великият дворец беше целта му в момента, затова Николай свърна наляво към Малкия дворец, мина напряко през горичката и излезе пред позлатените му куполи и лъскавото синьо езеро с малкия остров в средата.

Николай често идваше тук, но гледката така и не му омръзваше. Имаше нещо в това място – високите кули, древните дървени стени с пребогата резба, безброй цветя и животни, оформени в дървото и с инкрустирани перли. Всеки път имаше чувството, че стъпва на чужда територия, че новият свят е останал зад него, а той се е озовал в странно владение, където се сключват тъмни сделки. Или пък трябваше да намали романите.

Навсякъде имаше гришани в яркоцветни кафтани, традиционната дреха, която Толя и Тамар категорично бяха отказали да облекат, верни на зеленикавата вълнена униформа, която носеха войниците от Първа армия. Само дето техните ръце бяха голи чак до раменете, бронзовата кожа – татуирана нагъсто със символите на Слънчевата светица.

Зоя и Женя вече го чакаха във военната зала.

– Закъсняваш – сопна се Зоя.

– Аз съм царят – отвърна Николай. – Иначе казано, вие сте подранили.

По повечето въпроси от държавническо естество гришанският Триумвират идваше при Николай във Великия дворец и срещите им се провеждаха в същата зала, където той заседаваше с министрите и губернаторите си. Но когато изникнеше нужда да си поговорят – наистина да си поговорят, без риск някой да ги чуе, – се събираха тук, в залите, построени от Тъмнейший. А той знаеше как да пази тайните си – военната зала нямаше прозорци, а достъпът беше само през един строго охраняван вход. За да проникнеш неканен в тази зала, трябваше да превземеш преди това Малкия дворец. По стените бяха накачени стари карти на Равка. Николай сигурно щеше да е омагьосан от тях като дете… стига да го бяха допускали тук по онова време.

– Имаме сериозен проблем – започна той без предисловия, седна на един стол начело на масата и подпря чаша чай на коляно.

– Каква изненада! Все едно да кажеш, че Толя е гладен – отвърна Зоя, пренебрегна навъсената физиономия на гореспоменатия гладник и си наля чай от самовара. – Но ако държиш да се направя на изненадана, само кажи.

Облечена беше със синия вълнен кафтан, който повечето етералки носеха в студено време – сребърна бродерия по маншетите и подгъва, сива лисича кожа около яката. Не личеше да е уморена въпреки дългите дни и нощи път до столицата. Зоя беше генерал по душа и безупречният външен вид беше част от бронята ѝ. Николай хвърли поглед на собствените си излъскани ботуши. Това качество той уважаваше и у себе си, и у другите.

– Да, но въпросният проблем е особено интересен – каза той.

– О, не – изпъшка Женя. – Когато говориш така, значи нещата може да се прецакат драматично.

Нейният кафтан беше в червеното на корпоралките, само една идея по-тъмен от косата ѝ, маншетите бродирани с тъмносиня нишка – комбинация, носена единствено от Женя и нейния взвод от шивачки. В бродерията по нейния кафтан обаче бяха вмъкнати и златни нишки в тон със слънцето върху превръзката на едното ѝ око и в чест на Алина Старкова. Николай на свой ред бе добавил изгряващо слънце към хералдиката на Ланцови – жест, продиктуван колкото от лични мотиви, толкова и от желанието да угоди на обществения сантимент. И все пак понякога имаше чувството, че Алина ги следва от стая в стая, присъствието ѝ беше доловимо и вездесъщо като жежката милувка на лятно слънце по кожата, макар че момичето отдавна го нямаше.

Николай почука с лъжичка по чашата си.

– Давид и Надя имат сериозен напредък с оръжейната система на измарся.

Давид дори не вдигна поглед от книгата, която си беше донесъл – трактат за осмотичните филтри, който Николай смяташе за изключително полезен.

– Права си, Женя – каза той. – Явно имаме много сериозен проблем.

Женя кривна глава.

– Защо смяташ така?

– Защото нашият добър цар започна с добрата новина.

Николай и Зоя се спогледаха, после Зоя каза:

– Хирам Шенк разговаря с царя по време на търговските преговори в Иветс. Търговският съвет на Керч знае за подводната ни флотилия.

Тамар избута стола си назад.

– Мамка му! Знаех си аз, че от стария комплекс изтича информация. Трябваше по-рано да преместим всичко в Лазлайон.

– Рано или късно щяха да научат – каза Толя.

– Потопяемите съдове могат да се използват и за мирни цели – измърмори Давид. – Научни изследвания, картографиране на морското дъно.

Давид открай време се противеше на мисълта, че създава оръжия. Но подобна наивност не можеха да си позволят.

Тамар се облегна на стената и сгъна крак.

– Хайде да не се преструваме, че не знаем за какво искат да използват керчаните нашите акулки.

Хирам Шенк и членовете на Търговския съвет твърдяха, че искат измарся като отбранителна мярка срещу шуанските си съседи и възможни фйердански блокади. Но Николай знаеше, че това е само част от истината. Всички го знаеха. Основната мишена на Керч беше друга – земските кораби.

От години Новий Зем строеше своя флота и установяваше свои търговски маршрути. Земците вече нямаха нужда от пристанищата и корабите на Керч и за пръв път в историята могъщият Керч, който открай време владееше моретата и световната търговия, имаше реална конкуренция. Отгоре на това земците имаха предимства, с които Керч не можеше да се мери – хиляди декари обработваема земя, дърводобив и рудодобив. В интерес на истината, Николай също завиждаше малко на напредъка, отбелязан от младата страна. Ето това можеше да постигне една нация, когато по границите ѝ не дебнат врагове, а постоянната заплаха от война не е в дневния ѝ ред.

Но ако Търговският съвет на Керч се докопаше до плановете на равкийските акули, земските кораби бяха обречени, а Керч щеше да възстанови монопола си върху моретата – монопол, който го беше превърнал в една от най-богатите и влиятелни страни в света въпреки миниатюрната му територия.

– Земците са наши верни съюзници – каза Толя. – Помагаха ни, когато всички други ни обърнаха гръб.

Тамар скръсти ръце.

– Така е, но не те могат да опростят дълговете ни. Дълговете на Равка се контролират от Керч и Търговският съвет може да ни осакати с един подпис.

Николай се взираше в картата пред себе си. Шу Хан на юг. Фйерда на север. Равка – хваната в капан помежду им. И ако Николай не опазеше границите си, Равка щеше да се превърне в бойно поле на двете могъщи нации. Обещал бе на своите хора мир и шанс да съградят наново изгубеното. Както Фйерда, така и Шу Хан имаха многочислени армии, за разлика от войската на Равка, изтощена до крайност от годините война на два фронта. Когато пое командването на равкийските сили след края на гражданската война, Николай знаеше, че не може да се мери по численост с противника. Единственият шанс на Равка се криеше в изобретенията, в новите технологии, които да ѝ дадат така жадуваното предимство. Народът му не искаше нова война. Той не искаше нова война. Но за да построят необходимите летателни апарати, кораби и оръжия в достатъчно количество, имаха нужда от пари и достъп до ресурси. А това можеше да стане само чрез нови заеми от Керч. Решението изглеждаше лесно… само дето решенията никога не бяха лесни, дори ако си готов да загърбиш честта си и верността към съюзниците.

– И двамата сте прави – каза Николай. – Имаме нужда и от земците, и от Керч. Но в този танц можем да имаме само един партньор.

– Добре – каза Зоя. – С кого искаме да се приберем у дома след края на танците?

Тамар тропна с крак.

– С Керч. Нямаме друг избор.

– Хайде да не прибързваме – каза Николай. – Изберем ли грешния партньор, нощта ни като нищо ще се вгорчи.

Извади от джоба си шишенце с мътна зелена течност и го остави на масата.

Зоя си пое рязко дъх, а Женя се приведе напред.

– Това каквото си мисля ли е? – попита Зоя.

Николай кимна.

– Благодарение на информацията от Кювей Юл-Бо нашите алкемици са на крачка от създаването на действащ антидот срещу парем.

Женя стисна силно ръце. В кехлибареното ѝ око се събраха сълзи.

– Тогава…

Не му се искаше да попарва надеждите ѝ, но беше важно да разберат как точно стоят нещата.

– За жалост, формулата на антидота изисква огромни количества стебла от юрда. Десет пъти повече от растенията, необходими за извличането на една унция юрда парем.

Зоя взе шишенцето и го разклати.

– Юрда расте единствено в Новий Зем. Само там климатът е подходящ.

– Антидотът ни трябва – каза Тамар. – Разузнаването ни сочи, че както Фйерда, така и шуаните са близо до създаването на действащ щам от парем.

– Тоест ще заробят още гришани – кимна Зоя, – които да използват като оръжие срещу Равка. Още мъртви гришани. – Остави шишенцето на масата. – Ако дадем на Керч спецификациите на измарся, ще загубим Новий Зем като съюзник и като единствения източник на достатъчно юрда, за да спасим своите Гриша… гришаните по целия свят… от парем. – Завъртя бавно шишенцето под пръста си. – А ако откажем предложението на Керч, няма да получим парите, които ни трябват за въоръжаването на Първа армия. И в двата случая губим.

Женя се обърна към Николай.

– Значи остава дипломацията. Ще навестиш Керч и Новий Зем. И ще направиш онова нещо с многото думи. Сещаш се, ще говориш надълго и нашироко за иначе простички неща, докато другите не се объркат като пилета в кълчища.

– С радост бих се изявил на дипломатическото поле – каза Николай, – но има и друга лоша новина.

Женя изгърби рамене.

– Сериозно? Още една?

– В Равка лошите новини никога не свършват – каза Зоя.

Николай знаеше, че този момент ще дойде, и въпреки това му се прииска да измисли някакво извинение и да разпусне съвета. „Много съжалявам, приятели, но трябва спешно да ида в оранжерията. Въпрос на национална сигурност. Само аз мога да подрежа божурите.“ Макар всички присъстващи да знаеха за личните му неприятности, те пак бяха като някаква мръсна тайна. Но повече не можеше да мълчи.

– Докато със Зоя пътувахме, чудовището ме овладя отново. Измъкнал съм се от имението на херцога и съм се поразходил до една ферма за гъски.

– Но приспивателното, което… – започна Женя.

– Чудовището става по-силно.

Ето. Каза го най-после. Без гласът му да трепне, без нотка на тревога, макар думите да раздраха гърлото му.

Женя потрепери. Тя най-добре от всички разбираше мрака, който живееше в него. Мракът беше свързан с ничевие, чудовищата, които бяха измъчвали самата нея. Тъмнейший беше насъскал сенчестите си воини след Женя, когато тя го предаде. Така беше загубила окото си, а множеството ухапвания бяха оставили по тялото ѝ белези, които и най-добрата шивачка не можеше да заличи. В това имаше особена жестокост. Тъмнейший отлично бе знаел, че Женя цени красотата си, крие се зад нея като зад щит, и именно заради това ѝ я беше отнел. Знаел бе, че Николай разчита най-вече на ума си, на таланта си да намира изход от всяка ситуация, затова бе насъскал по него демон, който да му отнеме разума – способността да мисли рационално и да говори дори. Тъмнейший можеше да убие и двама им, но това явно не му е било достатъчно. Не, искал бе да ги накаже. Може и да беше древна сила, но определено притежаваше някои грозни и съвсем човешки черти – злоба и дребнавост например.

– Давид – каза Женя, пребледняла под белезите си, – това възможно ли е? Може ли чудовището да стане по-силно?

Давид приглади назад рошавата си кестенява коса.

– Не би трябвало, като се има предвид колко дълго е било в латентно състояние. Но силата, създала това присъствие в царя, не беше обикновена гришанска сила, а мерзост.

– Мерзост – повтори шепнешком Толя.

– Вече присъствие ли му викаме? – попита Николай. – „Чудовище“ ми харесваше повече. Или „демон“. Дори „дявол“ звучи по-добре.

„Чудовището е в мен и аз съм чудовището.“ Или трябваше да се смее на това, или щеше да полудее окончателно.

– И Марибел може да му викаме, ако искаш – каза Зоя и избута празната си чаша. – Няма значение как го наричаме, а какво може да прави.

– Има, ако това пречи да разберем истинската му природа – възрази Давид. – Познавате теорията на Гриша, чели сте дневниците на Морозов. Силата на Гриша не може да създава живот или да одушевява мъртва материя, а само да я манипулира. Прекосят ли се тези граници, винаги има последствия.

– Долината на смъртната сянка – каза Николай.

Тази гънка от мрак, пълна с чудовища, беше разделяла Равка на две, докато Алина Старкова не я беше унищожила по време на гражданската война. Но белегът още не беше зараснал – широка ивица мъртъв пясък, където нищо не растеше, сякаш силата на Тъмнейший беше изцедила живота от самата земя. Долината и създанията в нея бяха дело на мерзост – те, както и сенчестите воини на Тъмнейший. И пак тази сила бе използвал той да зарази Николай.

Давид сви рамене.

– Тази сила е непредсказуема.

– Иначе казано, нямаме представа какво може да стане утре или вдругиден – кимна Николай. – Което по принцип е хубаво нещо, освен когато става въпрос за демон, който налита да превземе съзнанието ми и да управлява Равка, като яде поданиците ми.

Как думите идваха толкова лесно дори на такава тема – вероятността да загуби ума и волята си? Защото идваха лесно открай време. И Николай имаше нужда от тях. Нужно му беше да изгради защитен вал от думи, здрав разум и дори шутовщина, за да държи звяра на къса каишка и да не забравя кой е.

Какво ли не бе правил, за да се отърве от чудовището, включително онзи път, когато се подложи на екстремна жега и студ. Ясно помнеше смутените физиономии на призоваващи слънцето, които бе повикал за тази цел – уви, и техните усилия не дадоха резултат, ако не броим усещането, че го пекат на шиш отвътре. Негови агенти бяха преровили библиотеки по целия свят, а след месеци на разкопки сред отломките на Чекръка бяха открили и дневниците на легендарния фабрикатор Иля Морозов. Ала и там не откриха нищо полезно. Тази поредица от неуспехи накрая го отведе при моста от кост в Иветс с отчаяната надежда, че може би има връзка между мрака в него и странните случки на различни места в страната. Сигурно се е надявал светците да го дарят с чудо. Засега обаче божествената намеса беше в недостиг.

– Разбирате проблема – каза той. – Всяко пътуване крие риск, но не мога да се затворя и в столицата, защото така ще събудя подозрения и ще изложа на опасност бъдещето на Равка и отношенията ни с Керч и Новий Зем. Интересен проблем, както казах в началото.

– Прощавай – каза Женя, – но „интересен“ ми се струва твърде неточно определение.

– О, ще стане интересно, уверявам те. – Николай се облегна назад, протегна крака и ги кръстоса при глезените. – Знам как да се измъкнем сухи от водата. Ще организираме празненство.

– Ясно – каза Зоя. – Само ми кажи точно колко трябва да се напия, преди да видя светлинката в края на тунела.

– Боя се, че в избите на Киригин няма достатъчно вино за тази цел – призна Николай. – А и ще трябва да сме напълно трезви, за жалост. Керч, Фйерда, Шу, земците – ще ги поканим всичките. Ще им спретнем малко представление, за да покажем, че Равка и нейният цар са в идеално здраве.

– Само толкова? – попита Зоя. – А аз тъкмо си помислих, че си започнал да вземаш уроци по жонглиране.

– Не ставай смешна – отвърна Николай. – Мога да жонглирам. И буквално, и преносно. Ще подновим съюза си със земците…

– А Керч? – прекъсна го Женя.

– На тях ще позволим да хвърлят един поглед на прототипите ни.

– Сериозно? – попита Давид.

– Разбира се, демонстрацията ще бъде катастрофална. Може да включим една хубава експлозия, малко хвърчащ метал. Няколко войници може уж да се удавят. Каквото е необходимо да убедим Керч, че акулките ни не стават за нищо. Колкото да си спечелим още малко време. – Буквално усещаше как демонът се свира в дупката си, прибрал нокти, изтласкан от вълнението на новия план. – Ще съберем под покрива си всички – дипломати, търговци, политици. Те ще говорят, а ние ще слушаме. Зоя, искам твоите вихротворци да създадат акустична карта, така че да имаме уши навсякъде.

– Не ми харесва това – каза Толя.

– Знаех си.

– Не е етично да шпионираш гостите си.

– Именно поради тази причина сестра ти, а не ти, оглавява разузнавателната ми мрежа. Царете имат нужда от шпиони, а шпионите не могат да си позволят лукса на етичните скрупули. Ти имаш ли някакъв проблем с кампанията по подслушване, Тамар?

– Никакъв.

– Ето, видя ли?

Тамар се замисли.

– Идеята да ги съберем на едно място ми харесва, но какъв ще е поводът? Така де, защо ще събираме под един покрив врагове и съюзници? Трябва да измислим нещо правдоподобно, иначе ще се усъмнят.

– Може да е празненство по случай имения ти ден – разпали се веднага Женя. – Надбягване с шейни, големи огньове…

– Не – прекъсна я Николай. – Не искам да чакам до Никулден. – Дори той да искаше, демонът едва ли щеше да е толкова услужлив. – Празненството ще е след шест седмици. Ще го наречем… знам ли, фестивал на есенното нещо си. Или друго от този род. В чест на равноденствието или богатата реколта, нещо символично.

– Шест седмици?! – възкликна Женя. – Абсурд! За толкова кратко време не може да се организира празненство с такива мащаби, невъзможно е. Дори само мерките за сигурност…

Николай ѝ намигна.

– Ако някой друг, а не Женя Сафина, отговаряше за организацията, сигурно щях да се притесня.

Зоя завъртя очи.

– Няма нужда да я ласкаеш. И така се е надула до пръсване.

– Не, не, нека чуем още – каза Женя. – Давид никога не ми прави комплименти.

– Така ли? – попита Давид и потупа разсеяно джобовете си. – Помня, че прибрах някъде списък с добродетелите ти.

– Ето, виждате ли какво трябва да търпя…

– Женя трябва да е щастлива – вметна Николай, – иначе току-виж ми скочила.

– Внимавай аз да не ти скоча – каза Зоя.

– О, това е неизбежно. Но теб с комплименти не мога да подкупя. Не ти действат.

Зоя вдигна рамене.

– Тогава пробвай с бижута и пари в брой.

Изправи се и тръгна бавно покрай голямата карта на стената. Долината на смъртната сянка изчезваше и се появяваше според движението ѝ. Николай се усмихна – виждаше се как Зоя мисли на бързи обороти, как генералът анализира предстоящия щурм.

– Ако ще водим тук врагове и съюзници, ще ни трябва някакъв по-убедителен повод от фестивал на кратунките и житните ръкойки.

– Зоя! – предупреди я Николай. Знаеше какво има предвид.

– Това е отлична възможност да си намериш невяста.

– Забрави.

Но Зоя вече си бе лепнала самодоволната физиономия на жена, която е спечелила дискусията, преди разискванията да са започнали.

– Както сам каза, опасно е да пътуваш, значи възможните невести трябва да ти дойдат на крака.

– Не мога да се оженя – поклати глава той. – Рисковете са неприемливи.

– Точно затова трябва да го направиш – каза Зоя. – Да, ще събереш врагове и съюзници под покрива ни. Дори съм склонна да призная, че притежаваш достатъчно чар и мозък да надхитриш противниците. Но колко време ще ни осигури това? Шест месеца? Година? И после какво, Ваше Величество?

– Това наистина би било идеалният повод да ги съберем тук – каза Женя.

Николай изкриви лице.

– Знаех си аз, че ще ми скочиш. Но не подозирах, че ще е толкова скоро.

– Николай – обади се Зоя с тих глас, – ти сам каза, че чудовището става по-силно. Ако си прав, това може да е най-добрият ти шанс.

„Единственият ти шанс.“ Думите увиснаха неизречени.

Равка имаше нужда от царица. Николай имаше нужда от наследник.

Ала всичко в него се бунтуваше при мисълта за женитба. Толкова работа имаше да се свърши, че просто не можеше да отдели нужното време да ухажва някоя девойка както трябва. А не искаше да се жени за непозната. Не смееше да разкрие тайните си на непозната. Състоянието му щеше да изложи избраницата на голям риск. Все добри причини да отхвърли идеята. Убедителни извинения. Само че чудовището нямаше да го чака.

Николай плъзна поглед из стаята. Тези хора го познаваха по-добре от всеки друг. Вярваха му. Но демонът в него можеше да промени всичко това. Ами ако силата на създанието продължеше да расте и да подкопава контрола му, да подяжда волята, която го бе водила отколе? „Мерзост.“ Реакцията на Женя не му беше убягнала. Ами ако той беше удавникът, който ще завлече Равка след себе си?

Николай си пое бавно въздух. Защо да отлага неизбежното? Така де, наказателният взвод беше за предпочитане пред бавните изтезания.

– Ще трябва да съставим списък с кандидатки – каза накрая.

Зоя се ухили до уши.

– Ще подходиш към това като към военна кампания, нали?

– То си е военна кампания, Зоя. Ще помолим министрите и посланиците да се включат с предложения.

– И ще поканим всички кандидат-невести – каза Женя и дръпна към себе си писалка и мастилница, неспособна да скрие ентусиазма си. – Ще ги настаним в двореца. Само си представете вечерите, коктейлите, танците.

– Да, само си представете вечерите, коктейлите и танците – каза умърлушено Давид.

Женя остави писалката и го хвана за ръцете.

– Ще те оставя да се скриеш в работилницата си, обещавам. А ти ми обещай да присъстваш на пет събития и един банкет.

– Три събития и един банкет.

– Четири.

– Добре.

– Не те бива в преговорите – каза Николай. – Женя щеше да се съгласи и на две.

Давид се намръщи.

– Вярно ли е?

– Не! – заяви Женя. – А ти, твое величество, вземи да млъкнеш, моля.

– Ще трябва да затегнем охраната на двореца – обърна се Николай към Толя. – Водени от мисълта, че всеки слуга, пазач и придворна дама е възможен шпионин или убиец.

– В тази връзка – каза Тамар, – Даняша Лазарьова е мъртва.

Претендентката за трона на Ланцови.

– Кой ѝ е видял сметката?

– Не е бил от нашите. Знам само, че са я намерили размазана на паветата пред Бартерната църква след наддаването.

Неприятен повод за размисъл. Защо е била в Кетердам? Заради него? Тя не беше единствената претендентка за трона. Не минаваше и месец без някой да се появи с претенциите, че е изгубеният наследник на Ланцови, че е оцелял след клането на царската фамилия, организирано от Тъмнейший, че е незаконородено дете на стария цар. Което, предвид поведението на въпросния цар, бащата на Николай, беше напълно правдоподобно. И нищо чудно претенциите на част от тях към трона да се окажеха по-основателни от тези на самия Николай. Защото той беше най-големият измамник от всички.

– Ще се появи друг, не се притеснявай – каза Зоя. – Поредният претендент за името на Ланцови. Което е още една причина да произведеш наследник и да затвърдиш своите претенции.

– Аз мога да направя подборка – предложи Толя.

За пръв път изглеждаше искрено щастлив, откакто бяха минали по подземния проход от Златното тресавище.

– Отлична идея. Гледай списъкът да е кратък и да се римува.

Николай се загледа отново в старата карта на Равка – земя, постоянно къпана в кръв, безнадеждна, ненаситна. Равка беше първата му любов, шеметно чувство, породило се в самотното му детство и набирало сили впоследствие. Каквото и да му поискаше тя, Николай щеше да го даде. Изложил бе на непремерен риск страната, която уж обичаше, но на това трябваше да се сложи край. Собствените му страхове не биваше да диктуват бъдещето на Равка.

– Разпратете поканите – каза той. – И нека великият царски романс да започне.

•

Останалата част от деня премина в срещи с министри и обсъждане на пътища и акведукти, за които в хазната нямаше пари, в писане на писма до Керч с молба за поредното разсрочване на заемите и писмени отговори на запитвания от всички краища на света, като се започне с маршала на Скитащия остров и се стигне до адмиралите, които искаха средства за ремонт на наличния равкийски флот. Всичко това изискваше концентрация, финес и безкрайно търпение, и пак не можеше да се мери по досада със задачата да си намери царица. Но денят все пак свърши и Николай волю-неволю се изправи лице в лице със Зоя и нейната армия от възможни невести.

Усамотиха се в неговата дневна, в камината припукваше огън. Стаята все още носеше бащиния му отпечатък – златния двуглав орел, тежките килими и завесите, по които имаше толкова брокат, че спокойно можеха да ги претопят и да изковат от тях монети.

Списъкът на Зоя нямаше край, девойките се редяха ли, редяха, истински парад от кандидат-царици.

– Това с невестите нали трябва да е прикритие за срещите ни с представителите на Керч и Новий Зем? – каза накрая той. – Дали да не го представим като откриващ гамбит, не толкова годеж, колкото прелюдия към годеж?

Зоя потропа с пръсти по купчинката листове пред себе си.

– Два заека с един куршум, Ваше Величество. Въпрос на ефективност. И на очаквания. Имаш нужда от невяста, а за момента все още си привлекателен кандидат.

– За момента?

– Още си млад. Не ти падат зъбите. А военната машина на Равка още не е сравнена със земята. Това колебание не отива на един цар. И определено не е в твой стил.

Така беше. Николай нямаше равен във вземането на решения. Обичаше да го прави. Беше като да разчистиш гора от изсъхналите дървета, за да видиш просеката. Но помислеше ли си да избере съпруга, клоните го затискаха и той нямаше нищо против да остане сам в тъмнината. Добре де, не беше съвсем сам. Беше му изключително приятно тук, в тихата стая, на крачка от топлината на огъня и на две от непреклонната харпия, която седеше срещу него.

Зоя размаха един от листовете пред себе си.

– Ехо! Принцеса Ери Кир-Табан.

– Втора поред за шуанския трон?

– Да, и една от най-добрите ни кандидатки. Млада, приятна и народът я обича. И свири отлично на катуур.

– С дванайсет или осемнайсет струни?

– Какво значение има?

– Важно е да имаш високи стандарти, Назяленска. Сигурна ли си, че шуаните ще я пратят?

– Поканата ще е за цялото кралско семейство. Като се има предвид колко много народът обича принцеса Ери, по-голямата ѝ сестра ще се радва да я отпрати. А ако изпратят някоя от по-малките сестри… – Сви рамене. – Е, поне ще знаем, че не желаят да се сродят с нас. Една шуанска булка ще ни освободи от игото на керчкото финансиране.

– И колко време, мислиш, Равка ще остане независима след подобен брак? Шуаните ще ни лапнат, без да пролеят и една капка кръв. Защото ще сме им изпратили ръчно написана покана.

– Няма идеална избраница – каза Зоя.

– Следващата коя е?

Тя въздъхна и му връчи друг лист.

– Елке Мари Смит.

Николай плъзна поглед по досието.

– Ама тя е на шестнайсет!

– Да, и е от една от най-влиятелните фамилии в Керч. Пък и Алина беше едва на осемнайсет, когато ти ѝ предложи изумруда на Ланцови.

– По онова време и аз бях много млад.

От мисълта за Алина още го болеше. Даваше си сметка, че онова предложение за брак е било глупаво, но тогава той имаше нужда от приятел, а не от политически съюзник. Или така поне си мислеше навремето.

Зоя се облегна назад и го измери с поглед.

– Моля те, не ми казвай, че още скърбиш за своята Слънчева светица.

Скърбеше, естествено. Харесваше Алина, не беше изключено да е бил влюбен в нея дори. Или пък някаква арогантна жилка в него е очаквала предложението му да бъде прието без колебания. Той беше цар все пак и нелош танцьор. Но Алина познаваше Тъмнейший по-добре от всички. Може би още тогава е усетила гнойта, която забираше в душата на Николай. Минали бяха години, а още му ставаше криво, че му бе отказала.

– Продължителната скръб не ми се удава – каза той. – Нищо че обичам да показвам профила си, вперил съзерцателно поглед през някой прозорец.

– Родителите на Елке Мари Смит така или иначе ще я омъжат, сигурно за някой търговец. Сигурна съм, че момичето ще се зарадва повече на цар.

– Не. Следващата.

– Наташа Беритрова – каза Зоя.

– Баронеса Беритрова?

Зоя сведе поглед към листа в ръцете си.

– Същата.

– Тя е на петдесет!

– И е много богата вдовица с владения близо до Карйева, които могат да се окажат ключови за южната ни кампания.

– Не, Зоя.

Тя завъртя очи и взе следващия лист.

– Линеа Опйер.

– Не.

– О, в името на всички светци и техните страдания, Николай! Какво имаш против момичето? Девойката е на двайсет и три и доколкото разбирам, е красива, ведра и има талант за математика.

Николай махна една прашинка от маншета си.

– Нормално, като се има предвид, че е моя полусестра.

Зоя застина. Грееше като рисувана икона в кафтана си, огънят от камината полепваше по силуета ѝ като ореол. Николай можеше да се закълне, че никоя друга жена не е изглеждала така добре в синьо.

– Значи е вярно?

– Колкото всяка друга история – каза Николай.

Слуховете, че е копеле, циркулираха още отпреди раждането му и той се стараеше да не им обръща внимание. Но истината за баща си беше казвал само на един човек – Алина Старкова. Така че защо го споделяше със Зоя сега? Когато го призна на Алина, тя побърза да го успокои, каза му, че пак ще е велик цар. Подобна любезност Зоя нямаше да му предложи. Но въпреки това отключи плота на писалището си и извади миниатюрата, която майка му му беше дала, преди да замине в принудително изгнание. Пак тогава му беше казала кой е истинският му баща – фйердански корабен магнат, служил като емисар във Великия дворец.

– Светци – прошепна Зоя, вперила поглед в малкия портрет. – Приликата е…

– Поразителна, знам.

Само очите бяха различни, лешникови вместо сини като на бащата, както и брадата, разбира се. Но погледнеше ли миниатюрата, Николай имаше чувството, че вижда бъдещето – една своя по-стара и по-мрачна версия, с бръчици покрай очите.

Зоя я метна в огъня.

– Зоя! – викна Николай и се хвърли към камината.

– Може ли да си толкова тъп?! – изсъска тя.

Той посегна да извади миниатюрата, но пламъците бяха силни и високи, затова Николай се дръпна. Малкото платно се топеше в рамката си, а неговият гняв удари тавана.

Завъртя се на пета към своя генерал.

– Самозабравяш се.

– Този портрет беше като зареден пистолет, насочен право в сърцето ти – каза тя и го ръгна с пръст в гърдите. – В сърцето на Равка. И си готов да рискуваш всичко заради… какво? Глупава сантименталност?

Той хвана ръката ѝ, преди да го е ръгнала пак.

– Аз не съм някой от учениците ти, които да тормозиш и наставляваш. Аз съм твоят цар.

Сините очи на Зоя грейнаха. Брадичката ѝ се вирна, а посланието беше ясно – колко струва един смъртен цар пред царицата на бурите?

– Ти си моят цар. И аз бих искала да си останеш мой цар. Дори ако си твърде тъп да защитиш претенцията си за трона.

Може и да беше така, но той нямаше желание да го чуе.

– Нямаше право.

– Заклела съм се да те защитавам. Теб и тази страна. Имах пълното право. – Издърпа ръката си от неговата. – Ами ако Магнус Опйер дойде в двореца? Или се окажете поканени на един и същи банкет в Керч? Един поглед стига хората да се досетят…

– Мнозина вече знаят – каза той, налегнат от внезапна умора. – Или се досещат. Има слухове за това още отпреди да се родя.

– Трябва да го елиминираме.

Той стисна ръце в юмруци.

– Нищо подобно няма да правиш, Зоя. Забранявам ти. А ако разбера, че си действала на своя глава, ще те разжалвам и ще прекараш остатъка от живота си в Малкия дворец, където ще учиш малки гришанчета как да правят животинки от облаците.

По всичко личеше, че Зоя е на крачка да вдигне ръка и да завихри буря, която да издуха целия дворец. Но после тя се сгъна в съвършен реверанс, който незнайно как бе пропит с презрение.

– Разбира се, царю мой.

– Наистина ли си толкова безсърдечна, Зоя? Та той нищо лошо не е направил. Единственото му престъпление е, че е обичал майка ми.

– Не, напъхал се е в леглото ѝ.

Николай поклати глава. Право в целта, такава си беше Зоя. Самият той можеше само да гадае дали между майка му и истинския му баща е имало искрени чувства, но се надяваше, че е било така. Че е имало и любов, а не само сласт и съжаления.

Взе чашата си от полупразния поднос с вечерята и пресуши виното на един дъх.

– Някой ден ще прекалиш и тогава аз няма да съм толкова снизходителен.

– В този ден можеш да ме оковеш и да ме хвърлиш в дранголника. – Зоя прекоси стаята, взе чашата от ръцете му и я остави на масата. – Но тази нощ ти ще си окованият.

Гласът ѝ бе почти нежен.

Николай въздъхна издълбоко.

– След този наш разговор оковите току-виж ми донесли облекчение.

Отключи вратата на спалнята си. Прислугата влизаше да почисти единствено в присъствието на Толя и Тамар, при това само веднъж седмично. Николай нямаше личен камериер и се къпеше сам.

Макар да се беше превърнала в нощна тъмница, тази стая беше неговото убежище, единственото място в двореца, където се чувстваше наистина у дома си. Стените бяха боядисани в синьото на дълбокото море, а картата над камината беше донесена от каютата му на „Волкволни“ от времето, когато той обикаляше моретата като Щормхунд, безстрашния капер. Далекоглед на триножник стоеше до прозорците. Не виждаше много през него – само звездите и къщите в горния град, – но самото му присъствие вдъхваше покой на Николай, както и надеждата, че един ден ще погледне през окуляра му и ще види високите вълни на разлюляно море.

– Солена вода тече във вените ни – беше му казал веднъж един от моряците в екипажа. – Задържим ли се твърде дълго на сушата, полудяваме.

Е, Николай нямаше да полудее, поне не заради сушата. Роден беше да бъде цар, макар не и по кръвно право, и щеше да изведе родината си до заветната победа. Но първо трябваше да избута нощта.

Седна на ръба на леглото, събу ботушите си, а после щракна оковите на глезените си и легна по гръб. Зоя не се намеси, чакаше търпеливо и той ѝ бе благодарен за това търпение. Не беше голяма победа сам да се окове, но му създаваше илюзията, че контролира нещата. Зоя се приближи чак след като той щракна белезника на лявата си китка.

– Готов ли си?

Той кимна. В тези моменти характерната ѝ безмилостност правеше нещата малко по-поносими. Зоя никога не би го засрамила с проява на съчувствие.

Сега тя подръпна специалната ключалка, която Давид беше изобретил. Чу се дрънчене и скърцане, три вериги се изстреляха и стегнаха тялото му през коленете, хълбоците и раменете. Ставаше нечовешки силен, когато чудовището поемеше контрола, затова не можеха да рискуват. Николай знаеше това, а и би трябвало да е свикнал вече с оковите, но въпреки това с усилие потисна подтика да се възпротиви.

Успя да се усмихне нахално и вдигна дясната си китка към Зоя.

– А какви са твоите планове за вечерта, скъпа ми тъмничарке? Някоя тайна среща?

Зоя изгрухтя с раздразнение и се наведе да щракне втория белезник и да провери ключалките.

– Сякаш имам време за срещи.

– Знам, че късно нощем ходиш някъде, Зоя – настоя той. Беше любопитен, да, но и отчаяно търсеше нещо, което да отвлече мислите му. – Виждали са те, но явно никой не знае къде ходиш.

– Ходя на много места, Ваше Величество. А ако продължиш да си пъхаш носа в личния ми живот, имам някои идеи къде можеш да отидеш ти.

– Защо криеш в тайна забивката си? Или се срамуваш от него?

Николай размърда пръсти, опитваше се да овладее дишането си. Зоя обърна глава и светлината от лампата улови полумесеца на скулата ѝ, затанцува по тъмните вълни на косата ѝ. Николай все още се впечатляваше от красотата ѝ и като нищо щеше да посегне към нея, ако китките му не бяха оковани.

– Не мърдай – сопна се тя. – Държиш се като дете, което е прекалило с мармалада.

Благословен да е отровният ѝ език!

– Може да останеш, Зоя. Ще ме разтушиш с разкази за детството си. Злобата ти ме успокоява, честно.

– Да повикам ли Толя да те успокои с малко поезия?

– Ето, нали ти казвам. Хаплива и остроумна. По-добре от люлчина песен.

Ръкавът ѝ се вдигна, докато Зоя проверяваше последната ключалка, и разкри сребърната гривна на китката ѝ – парченца кост и нещо като зъби бяха отлети в метала. Николай никога не я беше виждал без гривната, дори не беше сигурен дали Зоя изобщо може да я свали. Знаеше нещичко за муските. Помогнал бе на Алина да си осигури люспите от морския бич, втората от легендарните муски на Морозов. Но с това познанията му се изчерпваха.

– Я ми кажи нещо, Назяленска. Според Давид прекрачването на някои ограничения при използването на гришанската сила води до тежки последствия. Но нима муските не правят точно това? И защо юрда парем да е различна от тях?

Зоя погали металната гривна, очите ѝ се вглъбиха.

– Не мисля, че парем се различава особено от мерзост. Също като мерзост, дрогата взема тежък данък за силата, която дава, а именно свободната воля и живота дори. Муските са други. Те са редки създания, свързани със съзиданието в сърцето на света. Когато муската се отказва от живота си, това е саможертвата, която вселената изисква. И се създава несломима връзка между муската и човека, нанесъл фаталния удар. Това е нещо страшно, но и красиво. Докато мерзост е…

– Низост, знам. Пак добре, че не ми липсва самочувствие.

– Всички Гриша изпитват влечение към мерзостта, копнеж да проверим как ще нарасне силата ни, ако паднат ограниченията.

– Дори ти ли?

Лека усмивка пробяга по устните ѝ.

– Особено аз. Силата е защита. – И преди Николай да я е попитал какво има предвид, Зоя добави: – Но цената за този вид сила е твърде висока. Когато Тъмнейший се опита да създаде свои собствени муски, се появи Долината. – Тя вдигна ръка и широката гривна улови светлината на лампата. – На мен тази ми е достатъчна.

– Зъбите от акула, които близнаците носят – каза замислено Николай. – Костиците от керкенез на Женя. Чувал съм техните истории многократно, но ти никога не си ми разказвала за своята муска.

Зоя вдигна вежда и само за миг замислената млада жена изчезна, изместена от надутия генерал.

– Стоманата трябва да се заслужи, Ваше Величество. Същото важи и за историите. – Изправи се и добави: – А на мен ми се струва, че само отлагаш.

– Разкри ме. – Съжаляваше, че Зоя си тръгва, без значение в каква роля. – Лека нощ, командир Назяленска.

– Лека нощ, ваше мизерничество.

Нямаше да я моли да остане. Не му беше в природата да умолява когото и да било, а и техният пакт беше различен. Не търсеха утеха един в друг. Пришпорваха се взаимно. Даваха си сила. Затова Николай нямаше да търси друг повод да я разприказва. Няма да ѝ каже, че се страхува да остане сам с чудовището, няма да я помоли да остави лампата запалена, мъничката магия, с която децата прогонват мрака.

Но все пак си отдъхна вътрешно, когато Зоя си тръгна, без да я изгаси.

7

Зоя

ЗОЯ СТАНА ПО ТЪМНО. Искаше да приключи със сутрешните си дела, преди да отключи Николай във Великия дворец. Минала бе цяла седмица, откакто се върнаха в столицата, и за всеобщо облекчение чудовището на царя не се бе проявявало.

Тамар и Надя вече я чакаха в общата стая пред нейната спалня – седяха до кръглата маса, използвана преди от личната гвардия на Тъмнейший. Надя още беше със син пеньоар, но Тамар си беше облякла униформата без ръкави, а на кръста ѝ лъщяха дежурните брадви.

– Доклади за още две нападения на кергуд – каза тя и размаха изписани нагъсто листове.

– Имам нужда от чай – каза Зоя. Как беше възможно светът да се разпада още преди изгрев-слънце? Токова просташко. Наля си чаша от самовара и взе докладите от Тамар. На масата имаше и други. – Къде са ударили този път?

– Трима гришани са били отвлечени от Сикурск и още осем южно от Карйева.

Зоя се тръшна на стола.

– Толкова много?

Шуаните бяха използвали резервите си от юрда парем да създадат нов вид войници – хора, прекроени от гришански фабрикатори, крилати, ненормално силни, с нечупливи кости и изострени сетива. Наричаха ги „кергуд“.

– Кажи ѝ и другото – обади се Надя.

Зоя втренчи поглед в Тамар.

– Има и още?

– В Равка винаги има още – сви рамене тя. – Гришаните при Сикурск са пътували под прикритие. Така че или шуаните са знаели за мисията…

– Или Нина е била права и тези нови войници незнайно как надушват Гриша – довърши Надя.

– Нина ни предупреди – добави Тамар.

– О, да, предупреди ни – горчиво каза Зоя. – И за наш късмет добрият цар изпрати главния ни източник на информация за тези шуански войници във Фйерда.

– Нямаше избор – каза Тамар. – Нина беше затънала в скръбта си. Мисията ще ѝ се отрази добре.

– И това ще е голяма утеха, когато я заловят и екзекутират – сопна се Зоя и стисна с пръсти основата на носа си. – Шуаните изпробват търпението ни, навлизат все по-навътре в Равка. Трябва да отвърнем на удара.

– С какво? – попита Надя. – Със строго предупреждение?

– Добре би било, ако можехме да ги ударим право в целта – поклати глава Тамар. – Но моите източници още нямат следа към местата, където шуаните създават и обучават войниците кергуд.

Стомахът на Зоя сякаш се върза на възел при мисълта за тези бази, за гришанските „доброволци“, които Шу бяха пристрастили към парем, за да им създадат онези чудовища. Посегна към друга папка.

– Доклади от дисекциите?

Тамар кимна. Телата на двама кергуди бяха транспортирани от Кетердам в Малкия дворец за изследване. Толя беше възразил с аргумента, че не е редно да „оскверняват“ телата на паднали войници, но Зоя нямаше време да се занимава с нечии скрупули, докато тези гадини крадяха техни хора от вътрешността на страната.

– Този метал – каза Зоя и посочи бележките на Давид в полето на една от подробните анатомични рисунки, направени от корпоралките, – който използват да подсилят костите, не е просто гришанска стомана?

– Да, сплав е – каза Надя. – Комбинирали са гришанска стомана с рутений. Така сплавта е по-малко ковка, но по-издръжлива.

– Не бях чувала за този рутений.

– Много е рядък. Известни са само няколко залежа по целия свят.

Тамар се наведе напред.

– Да, но шуаните все го вземат отнякъде.

Зоя почука с пръст по папката.

– Открийте източника. Проследете пратките. Така ще разберем къде създават кергудите.

Тамар прокара палци по любимите си брадвички.

– И когато ги открием, аз ще водя щурма.

Зоя кимна.

– А аз ще бъда до теб.

Надя се ухили.

– Аз пък ще ви пазя гърба.

Дано е скоро, надяваше се Зоя. Ръцете я сърбяха вече. Погледна към часовника над камината. Време беше да събуди царя.

Студена мъгла беше налазила парка през нощта, дърветата и каменните алеи тънеха в мътен покров. Зоя мина през гората под балдахин от преплетени клони. Напролет щяха да разцъфтят в бяло, после в розово и кървавочервено, но засега бяха голи, сиви и трънливи. Излезе в малкия, отлично поддържан парк с живите плетове и полянките около Великия дворец. Лампи хвърляха светлина като мътни ореоли сред мрака по зазоряване. Дворецът приличаше на девойка в сватбена рокля, мъглата загръщаше белите му тераси и златните статуи. Всичко това би трябвало да вдъхва усещане за покой, но в главата на Зоя се блъскаха мисли за кергуд, за земците, фйерданите и керчаните.

Ежедневно работеше с ученици в Малкия дворец и се грижеше за нуждите на Втора армия. Тя се бе разраснала под нейното командване, бавно се възстановяваше от раните, които Тъмнейший ѝ беше нанесъл. Рани, които едва не я бяха довършили. „Как сърце му е дало?!“ Постоянно си задаваше този въпрос. Тъмнейший беше градил силата на Втора армия поколения наред, увеличил бе числеността ѝ, подобрил бе обучението на войниците, утвърдил бе собственото си влияние чрез нея. Култивирал бе талантите на безчет млади Гриша, помогнал им бе да развият уменията си. Отгледал ги бе като свои деца. А когато децата му се бяха разбунтували? Когато опитът му за преврат се бе провалил и част от неговите гришани бяха дръзнали да подкрепят Алина Старкова срещу козните му? Беше ги избил. Без колебание, без угризения. Бяха паднали пред очите на Зоя. Самата тя едва не загина.

„Едва – напомни си сега, докато изкачваше стъпалата на двореца. – Но оцелях и командвам армията, която той създаде и почти разруши.“ Беше се заклела да превърне Втора армия в сила, с която всички да се съобразяват. Навлязла бе дълбоко в териториите на Фйерда и Шу Хан, на Странстващия остров и Новий Зем в търсене на Гриша, които да привлече в редовете на Втора армия, да ги приобщи към Равка. Решена бе да използва този нов набор по най-добрия начин, да създаде армия, по-голяма и от тази на Тъмнейший. Но това нямаше да е достатъчно. Зоя искаше да защити гришаните по целия свят, да ги спаси от ежедневния страх, от нуждата да крият дарбите си. Обмисляше нещо като управителен съвет с представители на всички нации, който да държи сметка на правителствата, да гарантира правата на гришаните и да изисква сурови наказания за всеки, който дръзне да ги държи в плен или да ги нарани по друг начин. Но за да осъществи тази своя ефимерна мечта, Равка трябваше да е силна, както и нейният цар.

Крачеше по коридорите на Великия дворец към спалнята на Николай, когато погледът ѝ попадна на две слугини, които се мотаеха пред вратата му. Поглед, от който момичетата се свиха до стената като спаружени мушката.

Знаеше как въздишат по горкия цар. „Не е същият след войната“ – това си шепнеха, припадаха и пърхаха с клепки. Не можеше да ги вини – Николай беше богат, красив и загадъчен заради трагичното си минало. Идеалният обект за девичи фантазии. А с късмет като нейния царят като нищо щеше да обърне гръб на подходящите навести, които Зоя му беше подбрала, да си падне по някоя обикновена слугиня и да настоява, че ще се ожени по любов. Точно по такива романтични глупости си падаше момчето.

Зоя поздрави Толя, позвъни за подноса със закуската, после влезе в царската спалня и дръпна завесите. Утрото се беше обагрило в розово.

Николай я изгледа злобно откъм възглавниците.

– Закъсня.

– Окован си към леглото, така че недей да ме критикуваш.

– Не е ли малко рано да заплашваш царя си? – измърмори той заядливо.

Тя седна до него на леглото и се зае с ключалките.

– На гладен стомах съм особено зла.

Празните приказки ѝ дойдоха добре – гонеха тишината в стаята. След изпълнението в Иветс нещата се бяха върнали към старата рутина, но Зоя така и не свикна докрай с тази интимност – утринната тишина, смачканите чаршафи и разрошената коса. Заради тази коса Николай не приличаше на цар, а на момче, което да нацелуваш.

„Разкажи ми за детството си“ – така ѝ беше казал. Разказите за детството ѝ едва ли щяха да го разтушат. „За кое да ти разкажа по-напред – че майка ми реши да ме омъжи за един дядка, когато бях едва на девет? Или за онова, което се случи на сватбата ми? Какво се опитаха да ми сторят? И какво им сторих аз?“

Зоя приключи с оковите, като се стараеше да не докосва повече от крайно необходимото топлата му от съня кожа, после остави царя да се измие и облече.

След минутка на вратата на дневната се почука и един слуга внесе поднос с горещ чай и покрити блюда. На Зоя не ѝ убягнаха скришните погледи, които ѝ метна слугата, преди да си тръгне. Май беше крайно време да приеме слуховете, че е любовница на Николай. Така де, хората си го говореха на ушенце масово. Ако не друго, поне ще остава да спи във Великия дворец и няма всяка сутрин да идва от Малкия.

Николай влезе в дневната. Златната му коса беше вчесана грижливо, ботушите – излъскани, облеклото – безупречно както винаги.

– Явно добре си отпочинал – каза възкисело тя.

– Почти не спах, а гърбът ми така се е схванал, сякаш Толя е играл тенис с гръбнака ми. Но един цар никога не се прегърбва, скъпа ми Зоя. Сериозно ли ми ядеш от херингата?

Тя пъхна последното парченце в устата си.

– Не, изядох ти херингата. А сега…

Преди Зоя да е подхванала делово, вратата се отвори рязко и Тамар влетя в дневната, следвана от брат си. Златните им очи хвърляха мълнии, и двамата бяха въоръжени до зъби.

– Казвайте – рече Николай, напрегнат като струна.

– Проблем в поклонническия бивак пред градските стени. Аппарат явно не харесва този нов култ. Изпратил е попската гвардия да разтури лагера.

Зоя скочи на крака моментално. Аппарат уж трябваше да е духовен съветник на царя, но в действителност беше предател и постоянно създаваше неприятности.

Николай отпи от чая си и също стана.

– Нашите хора на позиция ли са?

Толя кимна.

– Сърцеломи в обикновени дрехи са се слели с тълпата, а по стените и на близкото възвишение разположихме стрелци. Но прикритието не е добро.

– Знаел си, че ще се стигне до това? – обърна се в движение Зоя към Николай.

Вече подтичваше след него и близнаците по коридорите на двореца.

– Имах предчувствие.

– И не си го спрял?

– Как? Като го барикадирам в параклиса?

– Чувала съм и по-лоши идеи. Аппарат няма основание да прави такива неща.

– Да, но има средствата, а и знае, че няма да пратя срещу него въоръжена сила.

Зоя се намръщи.

– Отдавна трябваше да разтуриш попската гвардия.

Съставена беше от военизирани монаси, така наречените свещеници стражи, едновременно схолари и войници, верни на Аппарат, а не на царя.

– Уви, това би провокирало вълнения сред народа, а аз не обичам вълненията. Този вид вълнения, тоест. Иначе нямам нищо против, ако включват танци и пиячка. Е, за какви вълнения иде реч този път, Тамар?

– От дни наши хора обикалят сред поклонниците и ни докладват. Обикновено са кротки, но тази сутрин един от проповедниците им ги е надъхал и Аппарат явно не е харесал казаното.

Войниците на царя чакаха при фонтана с двуглавия орел, имаше допълнителни коне.

– Без моя изрична заповед униформени войници да не минават ниската стена – нареди Николай. – А гришаните да се ограничат до контрол над тълпата, освен ако не наредя друго. Стрелците да останат на позиция, но никой няма да стреля без изрична заповед от мен, ясно ли е?

Царят беше в правото си да командва войските както намери за добре, а и Зоя вярваше, че близнаците ще използват сърцеломите по най-добрия начин, за да защитят короната, но вътрешно още кипеше, че са поставени в такава позиция. Николай твърде много залагаше на компромиса. А Аппарат беше предал всеки, проявил глупостта да му повярва. Човекът беше змия и ако зависеше от Зоя, той и горилите му от попската гвардия щяха да си платят за стореното. Екзекуция или изгнание – това би им предложила тя след края на войната.

Метнаха се по седлата и пришпориха конете към портите. Николай се изравни с нея и каза:

– Трябваш ми спокойна, Зоя. Аппарат никак не обича гришанския Триумвират и…

– Леле, ще заплача.

– И открита враждебност от твоя страна няма да е от полза никому. Знам, че според теб отдавна трябваше да изгоня свещеника от столицата.

– О, напротив, тъкмо тук му е мястото. По възможност препариран над камината ми.

– Отлична реплика, без съмнение, но точно Аппарат не бива да го превръщаме в мъченик. Народът го обича.

Зоя изскърца със зъби.

– Той е лъжец и предател. С негова помощ свалиха баща ти от трона. А мен и Алина се опита да държи в плен под земята. Нито веднъж не ти оказа съдействие през войната.

– Вярно до последната дума. Ако ми се наложи да уча за изпит по история, вече знам при кого да отида.

Защо не искаше да я чуе?!

– Попът е опасен, Николай.

– И ще е още по-опасен, ако не виждаме какво прави. Мрежата му покрива цялата страна, а народната любов не мога да залича с враждебни действия.

Минаха през портите и продължиха по улиците на горния град.

– Трябваше да го изправим на съд след войната – каза Зоя. – Да разкажем на висок глас за престъпленията му.

– Наистина ли вярваш, че щеше да има значение? Дори самата Алина Старкова да се издигнеше от Долината на смъртната сянка, обвита в слънчева светлина, за да го изобличи, Аппарат пак би намерил начин да оцелее. Той има талант да оцелява, Зоя. А сега приеми най-благочестивата си физиономия, ако обичаш. Ереста ти отива много, но в момента ми трябваш набожна.

Зоя положи усилия да овладее лицето си, но самата мисъл да се изправи лице в лице с Аппарат я изпълваше с гняв и безпомощност. Винаги ставаше така.

След войната Николай беше съградил наново царския параклис в парка на двореца и бе поканил Аппарат лично да го освети като жест на помирение. Тук се бе състояла коронацията на младия цар, тук бяха сложили на главата му короната на Ланцови, а на раменете му – проядената от молци, но иначе уж свещена меча кожа на Свети Григорий. Рисуваният триптих на светците беше изровен от отломките и реставриран, златните им ореоли – излъскани. Свети Иля в оковите, света Лизбета на розите, а сега и света Алина бе добавена към бройката им с бялата си коса и колието от еленови рога, с което светците на олтара ставаха четиринайсет, подредени в редичка като църковен хор.

Зоя трудно издържа коронацията. Постоянно се връщаше към нощта, когато старият параклис беше сринат, когато Тъмнейший закла голяма част от Втора армия, същите онези гришани, които цял живот се кълнеше, че ще защити на всяка цена. Ако не бяха Толя и Тамар, войната щеше да свърши още тогава. Зоя трябваше да признае, че хората на Аппарат също бяха изиграли някаква роля, свещените воини, познати като Солдат Сол, млади мъже и жени, посветили живота си на Слънчевата светица, мнозина от които получиха частица от нейната сила в последната битка с Тъмнейший в Долината на смъртната сянка. Онова малко чудо беше циментирало наследството на Алина, но за жалост, бе наляло масло и във влиянието на Аппарат. Това обясняваше защо Зоя подозира него за моста от кости в Иветс и за другите странни случки в страната.

Минаха по моста и продължиха по улиците на долния град. Още оттук се чуваше врявата зад двойните градски стени, но едва когато слязоха от конете и се качиха при бойниците, Зоя придоби ясна представа за случващото се долу. Чу собственото си възклицание, усети студените тръпки по гръбнака си като плесница. Хората долу не бяха кротките поклонници, които изминаваха хиляди километри, за да почетат своите светци. Не бяха слънчевият култ на Алина Старкова, който често навестяваше градските стени на столицата, за да почете любимата си светица. Не, тези хора бяха облечени в черно, а на знамената им се беше оцъклило затъмненото слънце – символът на Тъмнейший.

Дошли бяха да възхвалят човека, съсипал живота на Зоя.

Млад поп стоеше на един голям камък. Косата му беше дълга и рошава като на мъжете от попската гвардия, но дрехите му бяха черни, а не кафяви. Беше висок и кльощав и едва ли на повече от двайсетина години.

– Започваме в тъмнина – крещеше той на побеснялата тълпа – и в тъмнината се връщаме. Къде другаде се заличава разликата между богатите и бедните? Къде другаде ни съдят единствено по чистотата на душата ни?

– Какви са тези, да им се не знае? – повиши глас Зоя.

Николай въздъхна.

– Култът на Беззвездния светец.

– Казваш, че почитат…

– Тъмнейший.

– И колко последователи имат?

– Не сме сигурни – отговори Тамар. – Говореше се за нов култ, но чак такова нещо не очаквахме.

Аппарат беше видял царя и сега се придвижваше към тях покрай бойниците. Попската гвардия се беше строила зад него, върху расата им грееше златното слънце на Алина, а в ръцете им имаше пушки за многократна стрелба.

– Става все по-добре – промърмори Зоя под нос.

– Ваше Величество – поклони се почти доземи Аппарат. – За мен е чест, че намерихте време да ме подкрепите. Толкова рядко ви виждам в параклиса напоследък. Понякога се боя, че вече не помните как се отправя молитва към светците.

– О, помня аз – каза Николай. – Просто не обичам да коленича. Отразява се зле на ставите. Довел си въоръжени хора на градските стени.

– И виждате защо, надявам се. Чухте ли вече богохулството им? Противната им ерес? Искат църквата да признае Тъмнейший за светец!

– Онова попче долу – каза Зоя уж спокойно. – То какво ти е на теб? Било ли е член на попската гвардия?

– Той е долен предател, от най-долните.

„Е, ти разбираш от предатели“ – помисли си мрачно тя.

– С други думи, от твоите е.

– Той е монах – потвърди Тамар. – Юри Веденин. Напуснал е попската гвардия преди година. Моите източници не знаят защо.

– Произхода на младежа ще обсъдим друг път – каза Николай. – Ако насъскаш гвардията си срещу тези хора, Аппарат, рискуваме кървава баня, да не говорим за множеството нови мъченици, които само ще затвърдят каузата им.

– Нали не ме молите да позволя тази ерес да…

– Не те моля – прекъсна го Николай с леден глас.

Восъчното лице на Аппарат пребледня още повече.

– Простете ми, Ваше Величество. Но трябва да разберете, че това не е царска работа. Това е битка за душата на Равка.

– Кажи на хората си да бият отбой, попе. Не желая още кръв да се пролива в столицата. – Не изчака отговор от Аппарат, вместо това пое надолу по стълбата. – Отворете портите – извика долу. – Царят ще излезе.

– Сигурен ли си, че е добра идея? – попита под нос Тамар. – Знам какво си говорят хората в онзи лагер. Не те обичат особено.

– Или просто не ме познават. Стойте наблизо. Толя, гледай попската гвардия да не направи някоя глупост. И да не се смесват с моите войници. Само това ми трябва – бунт сред моите хора.

– Идвам с теб – каза Зоя.

Николай я изгледа продължително.

– По принцип обичам смелите действия, Зоя, но въпросът е деликатен. Ще трябва да си държиш езика зад зъбите.

– Ще го стискам до прехапване.

Искаше да погледне отблизо хората, които почитаха Тъмнейший. Искаше да запомни лицата им.

Портата се вдигна и тълпата навън се смълча, щом царят се появи сред тях на кон. Поклонниците може и да не обичаха младия владетел на Равка, но тук имаше и други хора, дошли в столицата по своя си работа, да посетят долния град, да завъртят някоя търговийка. А за тях Николай Ланцов не беше просто цар или герой от войната. Той беше човекът, върнал реда след хаоса на гражданската война, осигурил им години на мир, обещал им благоденствие и полагащ ежедневни усилия в тази посока. И всички тези хора се снишиха на коляно.

„Ре’б Равка“ – викаха те. „Корол Резни.“ Син на Равка. Белязания цар.

Николай вдигна ръка в ръкавица да ги поздрави, лицето му – ведро, гърбът – изправен, за миг превъплътил се от командир в аристократ.

Част от облечените в черно поклонници коленичиха заедно с другите, но неколцина останаха прави, събрали се на плътна група около кльощавия пророк, който стърчеше предизвикателно на камъка си.

– Предател! – вресна той, щом Николай се отправи към него. – Измамник! Крадец! Убиец!

Само че гласчето му трепереше.

– Да се чудиш как ми е останало време за всички тези неща – каза Николай.

Смушкаха конете си към камъка на проповедника и поклонниците се видяха принудени да отстъпят, докато монахът не остана лице в лице с Николай.

„Може и двайсет да няма“ – помисли си Зоя. Тесните му гърди се вдигаха и спадаха бързо. Лицето му беше дълго и бледо, ако не броим двете червени петна на бузите – приличаше на дете с треска. Очите му бяха с меланхолично зелен цвят, който не се връзваше с ожесточението, което излъчваха.

– Какво е онова на брадичката му? – прошепна Зоя на Тамар.

– Май се опитва да си пусне брада.

Зоя се взря в дългото лице.

– Със същия успех може да пробва с рог в средата на челото.

Монахът размаха черните си ръкави като сврака, която се опитва да полети.

– Кажи на фалшивия си поп да постъпи както е редно и да признае Беззвездния за светец.

– Ще обмисля молбата ти – кротко каза Николай. – Но преди това ще те поканя да закусиш с мен.

– Няма да ме уплашиш! Няма да ме подкупиш!

– Добре де, само кажи кафе ли предпочиташ, или чай.

Тих кикот се разля по навалицата, колкото да охлаби малко напрежението.

Момчето вдигна ръце към небето.

– Дойде векът на светците! Знаците са видими от Вечните ледове до Сикурзой! Да не мислиш, че ще се трогна от любезните ти думи и приятелската покана?

– Не – меко каза Николай и се смъкна от коня. Зоя и Тамар се спогледаха. Ако това беше някакъв сложен план за покушение, царят играеше ролята си отлично. – Може ли да се кача при теб?

Младият монах примигна объркан.

– Ъъм… да?

Николай се покатери на големия камък.

– Не очаквам да те уплаша, подкупя или трогна със своите без съмнение подкупващи маниери – каза той толкова тихо, че само монахът, Зоя и Тамар го чуха. – Но може би ще промениш решението си заради стрелеца, който те дебне иззад онази могилка… ей там, виждаш ли? Отлична позиция за стрелба. Войникът има заповеди да ти пръсне главата като презрял пъпеш, ако вдигна дясната си ръка. – Николай вдигна ръка и момчето трепна, но царят само оправи ревера на палтото си.

– С радост ще се превърна в мъченик…

– Няма да се превърнеш в мъченик… Юри, нали така? Ще бъдеш най-обикновена грешка. Куршумът ще оближе рамото ми, а аз ще падна много драматично на земята. Стрелецът ще признае, че се е целил в царя. Вероятно ще признае също така, че е поборник за каузата на Беззвездния светец.

– Но това… това е нелепо – запелтечи през слюнки монахът.

– Но дали е по-нелепо от представата как царят на Равка доброволно застава на пътя на куршума, за да отърве царството си от поредното парвеню? Защото това, приятелю, е история, на която никой няма да повярва. – Николай му протегна ръка. – Хайде, ела да закусим. Готвачът ми е първокласен, уверявам те. Свинското направо се топи в устата.

– Аз не ям месо.

– Че как иначе – подхвърли Зоя. – Животни не убивате, но виж, хора.

– Тъмнейший…

– Спести ми проповедите си – изсъска тя. – Вярна съм на царя, иначе отдавна да съм изцедила въздуха от гърдите ти и да съм ти смачкала дробовете като кратунки.

– Виждал съм я да го прави – кимна Николай. – Чува се много смешен звук.

– Нещо като пукване? – каза Тамар.

– Не, по-влажно – каза Николай. – Пльокване по-скоро.

– Ще дойда – каза монахът. – Но ако не се върна при последователите си жив и здрав, по улиците кръв ще се лее. Ще има…

– Позволи ми да го направя, умолявам те – прекъсна го Зоя. – Този няма да липсва на никого.

– Не ставай глупава – поклати глава Николай. – Все има майка някъде. Нали така, Юри? Приятна женица. Живее във Валченко?

Юри вдигна ръка към гърдите си, сякаш царят го беше ударил. Явно шпионите на Тамар бяха събрали доста подробна информация за момчето.

– Знам, знам – каза Николай и го потупа по рамото. – Неприятно е да си дадеш сметка, че излагаш на риск не само своя живот. Ще тръгваме ли?

Юри кимна и Николай се обърна към тълпата.

– Ще се срещнем – заяви той на висок глас. – Ще поговорим. – Вдигна рамене. – Вероятно ще поспорим. Но пък равкийците са на едно мнение само по един въпрос – пиенето на чай.

Смях се разля на вълна по коленичилите хора, смях на облекчение и благодарност. Тамар отстъпи коня си на монаха и кавалкадата пое към портите.

Веднага щом се озоваха от другата страна на стената, Аппарат хукна презглава към тях, следван от гвардейците си.

– Ще го отведем в тъмницата. Имам куп въпроси към този еретик.

– Юри Веденин е мой гост – каза любезно Николай.

– Държа да присъствам на разпита.

– Какво странно наименование за една обикновена закуска!

– Не е възможно да имате предвид…

– Толя – каза Николай, – заведи госта ни в Синия апартамент и се погрижи да го нагостят добре. Аз скоро ще дойда при вас. – Изчакаха Толя да отведе монаха. Видно бе, че Аппарат едвам се сдържа, но преди да е отворил уста, Николай се смъкна от коня си. – Попе – каза той, без да крие повече гневните вибрации на едва сдържана ярост, – оставих те на мира, но това не значи, че не мога да си променя решението. Злополуки се случват. Дори на набожни хора като теб.

– Простете ми, Ваше Величество. Но… на същество като това не може да се вярва.

– О, давай, моля те – изсъска Зоя. – Хем да видим дали предозирането с ирония е смъртоносно.

– Защо монахът е напуснал попската гвардия? – попита Николай.

– Не зная – призна Аппарат. – Той беше схолар, добър при това. Отличен, бих казал. Теориите му бяха нетрадиционни, но гениални. А после, преди година, изчезна без обяснение. Нямах представа къде е, докато не се появи на прага ни с тези абсурдни проповеди.

– Знаем ли къде се е зародил култът?

– Не – каза Аппарат и въздъхна. – Но според мен беше само въпрос на време хората да видят Тъмнейший като светец.

– Защо? – попита Зоя. – Народът не го обичаше.

– Да, докато беше жив. Но след смъртта си човек може да се превърне в различни неща. Тъмнейший владееше велика сила и загина величаво. Понякога това е достатъчно.

„А не би трябвало. След всичко, което той направи.“

– Добре – каза Николай. – Ще изслушаме монаха и ще видим какво ще ни каже.

Аппарат се облещи почти комично.

– Не бива да говорите с него, това само ще придаде тежест на каузата му! Безразсъдно е!

За това попът беше прав, но Зоя пак я сърбяха ръцете да го сграбчи за расото и да го разтърси с всички сили, докато глупакът не осъзнае, че говори с цар, а не с някой молител. Не че самата тя се държеше много почтително с Николай, но въпросът беше принципен.

Николай не се впечатли от тона на попа, дори напротив – успял бе да овладее гнева си, на повърхността поне.

– Успокой се, Аппарат. Няма да допусна Тъмнейший да бъде канонизиран. Но ако има шанс да превърнем това момче в наш приятел, така да бъде, а ако не друго, поне ще го изцедим за информация.

– На моите последователи това няма да им хареса – каза Аппарат с фалшиво съжаление. – Аз разбирам нуждата от дипломатичност, естествено, но те сигурно ще се побоят за моралните устои на своя цар.

– Каква трагедия! Дали пък няма начин да успокоим страховете им и да ви компенсираме за този труден ден?

Аппарат настръхна.

– Светците нямат нужда от злато.

Николай изглеждаше искрено скандализиран.

– Нямах предвид нещо толкова директно.

– Е – каза Аппарат, уж размишлявайки дълбоко. – Ульоск и Райевост имат нужда от нови църкви. Народът трябва да знае, че царят споделя неговата вяра, и такъв един жест би заякчил доверието им в своя управник.

Николай помълча миг-два, после кимна.

– Ще имаш своите църкви.

– Не са мои, а на светците, Ваше Величество.

– Тогава бъди така добър да ги уведомиш.

– Нима един цар се кланя толкова лесно на човек без титла? – избълва Зоя, щом се отдалечиха. Беше обещала да си държи езика зад зъбите и бе удържала на обещанието си, но отвътре ѝ вреше и кипеше. – Помагаш на Аппарат да разшири шпионската си мрежа. Правиш го по-силен.

– Защо поне веднъж не допуснеш, че не съм глупак? Имай повече вяра в мен, Зоя. Току-виж ти харесало.

– Тамар каза същото за абсента.

– И?

– И още има вкус на захар, напоена с газ.

Зоя хвърли поглед през рамо и видя попа да ги гледа откъм портите, очите му – черни като ями. Николай можеше да се шегува колкото си иска, но всяка отстъпка пред Аппарат беше грешка. Старият цар, Тъмнейший, Алина Старкова – всички те се бяха пазарили с попа и до един бяха платили с кръв.

•

През остатъка от деня Зоя се занимаваше с новата група вихротворци, а между заниманията с тях изпращаше заповеди до предните постове по южната граница. Надяваше се, че гришанските сили там ще са в състояние да реагират при евентуална шуанска атака. Вечеря с Женя и Давид в залата със златния купол, слушаше с едно ухо плановете на Женя за посрещането на международните гости и разлистваше резюмето на Давид за работата му с Кювей Юл-Бо. Младият огнетворец седеше на една маса с други млади гришани. Покойният му баща беше създал парем и Кювей се бе постарал да сподели всичко, което знаеше за работата му, с Давид и другите фабрикатори в опит да премахнат страничните ефекти на дрогата. Женя го беше прекроила в известна степен, но най-голямото прикритие на младежа беше огнетворският му талант – никой в Шу Хан не знаеше за тези му способности. Избрал си бе ново име, когато дойде в Малкия дворец – Набан, което на шуански означаваше „възкръсващият феникс“. Момчето беше колкото талантливо, толкова и надуто.

След вечеря Зоя поработи още час, преди да поеме към Великия дворец, за да окове Николай за през нощта, а накрая се оттегли в собствените си покои. Преди в тези стаи живееше Тъмнейший. Женя и Давид бяха отказали да се настанят в тях, след като се нагърбиха със задълженията си в Триумвирата, но Зоя с радост се бе разположила в просторния апартамент. Така де, нямаше нищо против да вземе нещо негово и охотно бе развъртяла собственоръчно чука, когато дойде ред да ремонтират стаите по неин вкус. Беше само жест, разбира се. Никога не би допуснала да ѝ станат мазоли на ръцете, затова беше оставила истинската работа на майсторите и фабрикаторите. Минали бяха месеци, докато покоите придобият желания от нея вид, но сега сводестият таван наподобяваше облачно небе, а стените приличаха на море по време на буря. Малцина забелязваха малката лодка, нарисувана в един от шестте ъгъла на спалнята, нито знамето ѝ с две мънички звезди. А дори онези, които я забелязваха, не знаеха какво означава.

Зоя се изми и облече нощница. Имаше време, когато спеше спокойно и дълбоко под куполите на Малкия дворец, но това беше преди преврата на Тъмнейший. Той бе направил на пух и прах илюзията ѝ, че нищо не може да докосне това място, този неин дом, това убежище от бурите. Сега тя спеше леко… и се събуди моментално, щом някой почука на вратата.

„Монахът – помисли си сънено тя. – Знаех си аз, че не трябваше да го пускаме в двореца.“

Но когато дръпна резето и отвори вратата, на прага я чакаше Тамар с думите:

– Николай се е измъкнал.

– Не е възможно – възрази Зоя, но вече посягаше към ботушите си.

Наметна някакво палто върху тънката копринена нощница, която грейваше като мълния в буреносен облак, щом светлината от лампата я пронижеше под подходящия ъгъл, и Тамар вдигна вежди.

– За кого си се нагиздила така?

– За себе си – сопна се Зоя. – Знаем ли накъде е тръгнал?

– Толя го е видял да лети на запад към Балакриев.

– Някой друг видял ли го е?

– Не мисля. Всичко изглежда спокойно, но само светците знаят. Пак добре, че не се случи през лятото.

През лятото, когато слънцето никога не залязваше напълно и едно летящо чудовище би се виждало отдалече.

– Но как? – попита Зоя и натисна един панел в ламперията. Част от стената се плъзна настрани, вход към дълго стълбище. Ремонтът на апартамента ѝ включваше и построяването на тунел, който да го свърже с мрежата от проходи под Ос Олта. – Веригите са подсилени с гришанска стомана. Ако е станал още по-силен…

– Веригите не бяха строшени – прекъсна я Тамар иззад нея. – Отключени бяха.

Зоя се спъна и едва не политна по стълбището. „Отключени?“ Някой знаеше за тайната на Николай? И се е опитал да саботира усилията им да опазят тази тайна? Ако беше така, последствията щяха да са катастрофални.

Десетина минути по-късно се озоваха в мазето на манастира „Света Лизбета“. Толя ги чакаше в градината с три коня.

– Казвай – подкани го Зоя, докато с Тамар се мятаха на седлата.

– Чух да се чупи стъкло – отговори Толя. – Влетях в стаята и видях царя да излита от прозоречния перваз. Никой не е минавал през вратата.

„По дяволите!“ Означаваше ли това, че чудовището е успяло някак да разбие ключалките? Зоя пришпори коня си в галоп. Стотици въпроси се блъскаха в главата ѝ, но отговорите щяха да почакат, докато открият царя и го върнат в двореца.

Прекосиха в галоп моста и ниския град. Стражите притичаха да им отворят портите в прочутата двойна стена на Ос Олта. Колко ли далече бе стигнал Николай? Колко далече би си направил труда да отиде? По-далече от града, ако питаха нея, далече от гъстонаселените райони. Зоя се пресегна към невидимите въздушни течения, опипваше ги във възходяща посока, търсеше следите във вятъра, които Николай е оставил след себе си. Можеше да долови не просто тежестта и размера му, разместили въздушното течение, а и онова особено усещане за нещо сбъркано. Мерзост. Низост. Полъха на нещо чудовищно в кръвта му.

– Движи се на запад – каза тя през стиснати зъби. Вкусът на присъствието му стържеше неприятно по сетивата ѝ. – В Балакриев е.

Прекрасно градче. Любимо място на Гриша – ходеха там за излети и надбягвания с шейни в добрите стари времена.

Преминаха в тръс, щом наближиха покрайнините на градчето, където черните пътища отстъпваха на паваж. Балакриев спеше, тъмните къщи се гушеха притихнали. Тук и там свещици огряваха прозорците – майка, станала да нагледа разплакано дете, окъснял писар, който работи в малките часове. Зоя насочи сетивата си към небето и даде знак на близнаците да продължат напред. Николай се движеше към центъра на града.

Площадът със съдилището, кметството и канцелариите на губернатора беше тих. От големия фонтан в средата тръгваха каменни алеи. В този фонтан местните жени идваха да перат. В центъра му се издигаше статуя на Свети Юрис – светецът пронизваше с копие сърцето на голям дракон, от чиито криле се изливаше водата. Тази легенда не беше от любимите ѝ. Великият воин Юрис приличаше на обикновен, макар и възедър побойник.

– Покривът – прошепна тя и посочи към кметството. – Аз ще следя периметъра.

Тамар и Толя се смъкнаха мълчаливо от конете си, взеха оковите и изчезнаха в сградата. Ако Николай излетеше отново, Зоя би могла да го свали на земята или най-малкото да го проследи. Но скоро щеше да се развидели. Нямаха време за губене.

Отдръпна се в сенките, вперила поглед в куличките на кметството. Нищо не помръдваше нито там, нито на площада. Обзе я неприятното чувство, че я наблюдават, макар магазините и сградите наоколо да тънеха в тишина и покой. А после нещо се промени в линията на покрива – една сянка се отдели от стрехите на кметството, криле се разпериха широко на фона на лунното небе. Зоя вдигна ръка да свали Николай, но той направи едно кръгче и кацна върху високата кула на църковната камбанария.

– Мамка му!

Толя и Тамар щяха да изкачат напразно стълбищата на кметството. А ако Зоя тръгнеше по стълбището на църквата, Николай като нищо щеше да прескочи другаде много преди тя да е стигнала до камбанарията. Небето вече сивееше и ако чудовището изчезнеше към нивите, можеше и никога да не го хванеха. Време за колебания нямаше.

Зоя плъзна поглед по вдлъбнатините в градежа на камбанарията. Дори с муската подобен полет не би бил по силите ѝ. Само Гриша на юрда парем можеше да извърти такъв подвиг.

– От това ще боли – измърмори тя, после завъртя ръце в малки кръгове да призове течението и ги протегна рязко.

Вятърът я удари в гръб, издигна я нагоре. Костваше ѝ гигантско усилие да се остави на вятъра, вместо да размаха панически ръце. Удари с ръка напред и течението я запрати към една вдлъбнатина в каменния градеж – твърде силно и твърде бързо. Нямаше време да нагласи мерника си прецизно.

Зоя прикри с ръце лицето си и изпъшка през зъби, щом рамото ѝ се заби в някаква колона. Търкулна се тромаво върху покрива на камбанарията, превъртя се по гръб и започна да се оглежда трескаво.

И ето че мерна очите на чудовището в мрака. Взря се и различи силуета му. Гърдите му бяха голи, разкъсаните панталони висяха на парцали. Закривените нокти на краката му се бяха впили в гредите на кулата.

Чудовището изръмжа гърлено, звукът премина като вибрация по дъските. Имаше нещо различно тази нощ. Той беше различен.

„Светци! – осъзна Зоя. – Гладен е.“

Тази нощ го беше открила почти веднага. Преди го намираше, след като се е нахранил. „Досега не е убивал човек – напомни си тя. – Доколкото знаем поне.“ Само дето с костите си усещаше, че тази нощ тя ще е неговата плячка.

„Няма да стане тая.“

Изправи се на крака и изсъска от болката в рамото. Беше го изкълчила, не беше изключено да има и нещо счупено. Болката се разля като вълна по тялото ѝ, догади ѝ се. Дясната ѝ ръка висеше неизползваема. Налагаше се да призовава само с лявата, но щом Адрик можеше да го прави с една ръка, значи и тя ще се справи.

– Николай – каза строго Зоя.

Чудовището млъкна, но после пак почна да ръмжи, все по-силно и по-силно. Страх избухна в корема ѝ. Това ли е усещането да си дребна животинка, притисната безпомощна в шубрака?

– Николай! – тросна се тя гневно, за да не проличи страхът ѝ. Знаеше, че усети ли страха ѝ, чудовището ще нападне моментално. – Слизай!

Той изръмжа отново, накъсано някак, задъхано. Почти като смях.

И преди Зоя да е обмислила този нов звук, звярът се хвърли към нея.

Тя вдигна ръка и силен вятър блъсна създанието. Уви, силата ѝ беше двойно по-малка от обичайното, тласна звяра назад и го запрати в стената, но немощно.

Усети, че чудовището е доловило проблема ѝ, слабостта ѝ. То се надигна, пое си дълбоко дъх, мускулите му се напрегнаха. Колко пъти вече Зоя му беше пречила да се забавлява? Откога ли чакаше възможност да я нарани? Нямаше да се справи сама, имаше нужда от помощ.

– Толя! – извика тя. – Тамар!

Но можеха ли изобщо да я чуят от такова разстояние? Зоя вдигна поглед към камбаната.

Чудовището скочи. Тя се хвърли настрани и писна, щом наранената ѝ ръка се удари в една греда, но бързо вдигна другата, съсредоточи цялата си сила, умолявайки бурята да откликне на призива ѝ. Вятърът обгърна камбаната и я залюля. Металният език изтръгна силен звън, вибрация, която отекна болезнено в черепа на Зоя. Чудовището оголи зъби. Още един звън, доста по-слаб този път, после камбаната забави движението си.

Болката в ръката беше толкова силна, че стесняваше зрението ѝ, избиваше я пот. Зоя се повлече към стената.

Николай… не Николай, а чудовището… пристъпваше дебнешком към нея, приведено ниско, ноктестите му крака стъпваха тихо по дъските, движенията му бяха нечовешки, зловещи. Хем беше Николай, хем не беше. Лицето му си беше същото, но очите бяха черни като мастило. Сенчестите му криле пулсираха, гънеха се.

– Николай – пробва тя отново. – Много ще се ядосам, ако се опиташ да ме изядеш. А знаеш каква ставам, когато се ядосам.

Устните му се изтеглиха назад в усмивка – Зоя не знаеше каква друга дума да използва, – а зъбите зад нея бяха остри като игли и лъскави като парченца обсидиан.

Каквото и да я дебнеше на камбанарията, не беше нейният цар.

– Капитане – пробва тя. – Щормхунд. – Нищо. Чудовището все така скъсяваше разстоянието помежду им. – Собачка – каза тя. „Кученце“, детският му прякор, който Зоя не беше използвала досега. – Престани.

Някъде долу се затръшна врата. Толя? Тамар? Нямаше значение. Нямаше да пристигнат навреме. Зоя би могла да призове мълния, но само с една ръка не би могла да я контролира добре и най-вероятно щеше да го убие.

Вдигна отново ръка. Вятърът отблъсна създанието, но то заби нокти в дъските и запълзя отново към Зоя, прибрало плътно криле покрай тялото си, вперило в нея тъмния си поглед.

Чудовището перна здравата ѝ ръка толкова силно, че сигурно и там се счупи кост. Вятърът утихна и звярът разпери криле.

Отвори уста… и заговори:

– Зоя.

Зоя се вкамени. Чудовището не говореше. Не можеше да говори. Но не звукът на човешка реч от устата на звяра я уплаши толкова. Гласът не беше на Николай. Беше тих, хладен като стъкло, познат.

„Не.“ Невъзможно. Страхът замъгляваше мислите ѝ.

Създанието раззина паст. Зъбите му отразиха светлината. Стисна косата ѝ на тила и изви главата ѝ назад. Зоя се мяташе трескаво и напразно. Чудовището щеше да ѝ разкъса гърлото. Устните му бръснаха шията ѝ.

Хиляди мисли се блъскаха в главата ѝ. Трябваше да вземе някакво оръжие. Не трябваше да разчита само на силата си. Не трябваше да вярва, че не се бои от смъртта. Не трябваше да вярва, че Николай не би я наранил.

Вратата на камбанарията се отвори с трясък. Тамар стоеше на прага, Толя – зад нея. Тамар метна брадвичките си. Едната се заби в рамото на създанието, другата – в крилото му. Чудовището се обърна към тях и изръмжа. Толя вдигна ръце.

Зоя гледаше с разширени очи, все още ужасена, но и очарована в същото време – гледаше как краката на звяра се подгъват. Той изръмжа за последно, после млъкна и се срина. Толя бе забавил сърцето му и чудовището изгуби съзнание.

Зоя се изправи, прихванала изкълченото си рамо, и сведе поглед към създанието – ноктите му се прибраха, тъмните жилки избледняха, крилете му се разсипаха в парцали от сянка. Царят на Равка лежеше на пода на камбанарията, с разрошена златна коса, кървящ и млад.

– Добре ли си? – попита Тамар.

– Да – излъга Зоя.

„Зоя.“ Звукът на гласа му в онзи миг, гладък като стъкло, нито човешки, нито нечовешки. Какво означаваше това – че грешат и нещото в него не е безмозъчно чудовище? Онова не беше обикновен глад, в атаката му имаше и жажда за мъст. Ако не се бяха появили Тамар и Толя, щеше ли Николай да се събуди с нейната кръв по устните?

– Знаеш какво означава това – каза Тамар.

Означаваше, че не са в състояние да го контролират. Дворецът вече не бе безопасно място, нито Николай беше в безопасност там. А посланици, благородници и богати търговци вече събираха най-хубавите си дрехи и се готвеха за пътуването до Ос Олта… Да не споменаваме подходящите за женитба принцеси и обнадеждените аристократки, които щяха да дойдат с тях.

– Поканихме хора от всички страни и сега те ще станат свидетели на този ужас – каза Толя.

Ще видят как Николай се превръща в чудовище, ще гледат от първия ред как царят на Равка вилнее за кръв.

Зоя беше посветила живота си на Втора армия, на мечтата, че ще изградят нещо по-добро. Вярвала бе, че ако родината ѝ стане достатъчно силна, светът може да погледне с друго око на хората от нейния вид. Сега тази мечта се сриваше. Сети се какво им беше разказала Нина за затвора в Ледения палат. Помисли си за кергудите, които връхлитат от небето и отвличат гришани от собствената им земя. Спомни си за труповете в Малкия дворец, когато Тъмнейший нападна. Нямаше да позволи това да се случи отново. Нямаше да го допусне.

Пое си дълбоко дъх и удари силно рамото си в стената да го намести. Болката и гаденето я надвиха, но само за миг.

– Или ще намерим някакъв лек – каза тя. – Или с Равка е свършено.

8

Нина

– НЕ МИ ХАРЕСВА, че оставихме Леони – каза Адрик и тържественият му глас прозвуча като звънтежа на особено скръбна камбана. – Онези в манастира не са много дружелюбни, а тя не говори добре езика.

Двамата с Нина вече бяха излезли от долината, двойният впряг теглеше шейната, силният вятър духаше в гърба им. Нина яздеше странично и тежките поли се бяха събрали зад нея. Не беше добра ездачка по принцип и този пореден компромис в името на фйерданските нрави беше един от най-трудните елементи от прикритието ѝ.

Колкото повече се отдалечаваха от градчето, толкова по-силен ставаше шепотът в главата ѝ, сякаш протестираше за нещо. Нина вече знаеше, че в Гяфвале са я довели мъртвите, и сигурно затова звуците в главата ѝ бяха по-ясни – високите и сладки гласове на изгубените драпаха без жалост по мислите ѝ. Още не беше казала на Адрик и Леони за гробовете при фабриката. Инцидентът при източния вход я беше смразил до кости.

– Леони ще се оправи, спокойно – каза тя. – Съобразителна е и знае как да не привлича излишно внимание. Пък и до утре по обед ще сме се върнали.

Адрик не каза нищо, затова Нина добави:

– Няма да спечелиш точки пред нея, ако я третираш като безпомощно дете.

Студът беше зачервил бузите на Адрик под луничките и горкият приличаше малко на намусен актьор, гримиран за представление.

– Тя е войник под мое командване. Тази линия не мога да пресека.

– Щом мисията ни приключи, вече няма да е под твое командване, Адрик, а от километър се вижда, че си пада по теб.

– Така ли?

Като че ли бе огорчен от новината, но Нина вече не му се връзваше на преструвките. Нагласи по-удобно презрамките на раницата си и каза:

– Да, за мое огромно изумление.

– Ти също си падаш по мен, Зеник. Сигурно е заради слънчевия ми мироглед.

– Ако трябва да избирам от кого да приемам заповеди – от теб или от Зоя Назяленска, ти винаги ще печелиш, Адрик.

Дъхът му се закълби бял в студа.

– Бях влюбен в нея до уши.

– Важи за всички ни. Дори когато те съсича на две с няколко добре подбрани думи, изобщо не чуваш какво казва, а само се дивиш колко добре изглежда, докато ти свива парцалките.

– Ужасяваща е – кимна замислено Адрик. – Веднъж един съученик подпали собствената си коса, защото се беше зазяпал по нея. А тя само го погледна пренебрежително.

Нина насочи към Адрик отровен поглед и проточи с най-отровния си глас, подобен на Зоиния:

– Някой да излее кофа вода върху тоя идиот, преди да е подпалил двореца.

Адрик потръпна.

– Леле, получава ти се. – Стигнали бяха до кръстопът и Адрик извади картата. Поеха на запад и той добави: – Зоя е красива, да. Но има и друго. Само тя не промени отношението си към мен, след като си изгубих ръката.

– Ужасното си отношение?

– По-ужасно от това, здраве му кажи. Но пак предпочитах нейните обиди пред постоянната суетня на Надя, сто пъти.

– Сестрите така правят. Предполагам, де. Макар че и ти се държеше като квачка с пиленца, когато ние се върнахме от Долината.

По онова време и двамата бяха на практика деца. Нина учеше в училището за Гриша, когато евакуираха всички от сиропиталището на Керамзин. Но Адрик беше обърнал земята да го пуснат със сестра му, молеше се наляво и надясно да тръгне с нея и да се сражава рамо до рамо с Призоваващата слънцето. Затова не беше с тях, когато Тъмнейший взе Нина и други ученици за заложници.

– Не за вас се тревожех – каза Адрик. – Представи си само… ако всички вие бяхте загинали и само аз останех в училище, направо щях да се гътна от чувство за вина.

Нина се засмя, но истината бе, че знаеше за какво говори Адрик. Знаеше всичко за вината. Често се питаше защо е оцеляла след толкова изпитания: първо дрюскеле я плениха, после корабът им потъна, след това Каз Брекер я забърка в безумните си удари, а накрая и пристрастяването към парем. Не беше известно друг Гриша да е оцелял след пълна доза от дрогата. Защо тя бе оцеляла? Нещо специфично във вида на наркотика, който беше взела? Или я бе спасило желанието да покаже среден пръст на Ярл Брум и неговите ловци на вещици? Шанс, съдба, късмет. Не знаеше с какво име да го нарече. Понякога ѝ се струваше, че Матиас я е задържал в света на живите само със силата на волята си.

„Разочаровах те, Матиас. Не бях достатъчно силна да те спася.“

„Малката ми червена птичка. Всеки ден ти избираш тегобата на живота. Всеки ден решаваш да продължиш напред. Нищо разочароващо няма в това, Нина.“

– Зоя се оказа по-добър водач, отколкото смятах – призна Адрик. – Не че бих ѝ го казал, разбира се.

– Представи си да ѝ го кажеш. Все едно да я попиташ дали иска да се гушкате. Генерал Зоя Назяленска не ни ще одобрението.

Умълчаха се, слънцето бавно пълзеше нагоре в небесата, шейната трополеше. Ако завалеше сняг, щяха да сменят плъзгачите, но с малко късмет щяха да се върнат в Гяфвале преди това. Беше възскромна погребална процесия и Нина постоянно си мислеше, че Матиас заслужава нещо по-добро. Нещо величаво, нещо с тромпети и топовни изстрели, погребение, подходящо за герой, нищо че народът му го смяташе за предател.

„Създаден съм да те пазя. Дори смъртта няма да ми попречи.“

Гласът му беше твърде силен сега, твърде ясен. Защото щяха да се разделят завинаги. Защото положеше ли Матиас в земята, той щеше да принадлежи на Дйел.

Не знаеше дали ще успее да го направи. Мисълта да изостави тялото му в студената земя, в мрака, беше непоносима.

„Остави ме да отида при своя бог.“

Какво не би дала Иней да е с нея сега, да е тук, в тишината. Копнееше за кроткото присъствие на Привидението. Благодарна бе на Адрик, но той не познаваше Матиас. А дори и самата Нина не познаваше истински, като си помислиш.

Щом стигнаха до разклонението на реката, спряха и си спретнаха бивак – обикновена брезентова палатка с животински кожи да ги варди от студа. Запалиха огън, напоиха конете и седнаха да хапнат – чай и студена треска, която Нина преглъщаше с усилие. Ако някой минеше насам, планът беше да кажат, че са тръгнали към Малск да покажат стоката си. Бяха натоварили щедро количество пълначи за пушки в шейната. Но едва ли щеше да се стигне до обяснения – като по-голямата част от Фйерда и това място бе пусто и самотно, градчетата бяха като цветя, разпукнали се незнайно как в снежната пустош.

Адрик извади манерка от джоба си, сипа малко в една медна чашка и се загледа замислено в черната течност.

– Какво точно е това? – попита Нина.

– Знам само, че го дестилират от боров катран. Един рибар рече, че помагало срещу студа. – Отпи малка глътка и моментално се разкашля. – Светци, отвратително е – каза той, като се тупаше с юмрук по гърдите.

– Сигурно онзи рибар е имал предвид, че те убива, за да не ти пука повече за студа.

– Или просто пробутват на туристите боклуци на завишени цени. – Предложи манерката на Нина, но тя решително отклони поканата. Седяха и зяпаха водите на реката. По някое време Адрик подхвърли: – Така и не ми каза как е умрял.

Нина не знаеше как да отвърне на това. Нито дали изобщо ѝ се говори. Едва шепа хора знаеха подробности за кетердамското наддаване, дори гришаните бяха в неведение, а и Адрик едва ли би се зарадвал особено на новината, че Нина се е движила в компанията на престъпници.

– Не съм сигурна. Ние… работехме заедно в Кетердам. Мисията ни почти беше приключила, смятахме, че сме се измъкнали по живо, по здраво. А после Матиас се появи. Кървеше. Прострелян. – Стигнал бе до нея въпреки смъртоносната рана, въпреки болката. За една последна целувка, за да си кажат сбогом. – Градът беше пълен с дрюскеле, а те определено имаха зъб на Матиас. Но по онова време издирваха всички ни. Кетердам беше в хаос, всичко живо ни търсеше. – Още виждаше кръвта по ризата му, усещаше меката четина по тила му върху ръката си. Косата му тъкмо беше започнала да расте, гъста и златна. – Така и не ми каза кой го е прострелял. – За да я предпази, без съмнение. Знаел е, че ще реагира неразумно в скръбта си. Но неизвестността също я убиваше. Вярвала бе, че тази нова мисия с Хрингса във Фйерда, благородното начинание да измъкнат колкото се може повече гришани от страната, ще облекчи мъката и вината ѝ, но не се получаваше. Чувстваше се точно толкова зле, колкото и в началото. – Това ме изяжда отвътре.

– Чувството ми е познато. – Адрик отпи още глътка от манерката и изкриви лице. – В края на войната жаждата за мъст диктуваше всичките ми действия. Исках Тъмнейший да си плати за ръката ми, за всички погубени приятели. Исках да умре.

– И желанието ти се сбъдна.

– Да, но това не върна ръката ми. Нито приятелите.

– Бих могла да ти помогна с това – каза Нина и си отдъхна, щом Адрик се засмя по своя си суховат, неохотен начин. Някои Гриша се стряскаха при мисълта за новата ѝ сила. Преди Нина беше сърцеломка, усещаше пулса на света да бие в хармония със собственото ѝ сърце. Парем бе променила това. Под златния купол на Малкия дворец с червения си кафтан Нина се бе чувствала като измамница. Вече не можеше да въздейства на живите, не чуваше потока на кръвта им, нито песента на клетките им. Затова пък мъртвите се подчиняваха на волята Ӝ… а вероятно и тя на тяхната, в някакъв смисъл. Така де, защо иначе ще идва в Гяфвале.

Допи чая си. Усещаше, че Адрик чака. Самата тя знаеше, че е време. Може би тежестта най-после ще падне от сърцето ѝ, щом положи Матиас за вечен покой. Повече не можеше да продължава така.

Изправи се и каза, макар да знаеше, че не е вярно:

– Готова съм.

Поеха по течението на реката, бивакът остана зад гърба им.

„Разкажи ми нещо, Матиас.“ Имаше нужда да го чуе, да знае, че някаква част от него ще остане при нея. „Разкажи ми за семейството си.“

„Ти ми кажи за своето, Нина. Защо никога не говориш за тях?“

Защото не ги познаваше. Израснала бе в дом за намереничета, подобен на сиропиталището в имението на Керамзин. Нямаше представа кои са родителите ѝ. Никъде нямаше данни за тях. Нина беше поредното дете, появило се без документи и семейна история. „Келечка“, така наричаха тези деца – оставени на прага в щайга за плодове. Кръстили я бяха на една от благодетелките на сиропиталището, носила бе дарени дрехи, които пристигаха на големи вързопи и воняха на химикалите, в които ги бяха варили, за да изтребят бълхите.

„Нещастна ли беше, Нина?“

„Не, Матиас.“

„Дори тогава не ти е било в природата.“

„За разлика от сега“ – помисли си тя. Каквато и искра да бе горяла в нея, не ѝ е било по силите да издържи на тази скръб.

Но навремето, като малка, се чувстваше добре въпреки неприятните домакински задачи, скучните уроци и вечното зеле, с което ги хранеха. Имаше много деца в сиропиталището, с които да си другарува и играе. Сама се бе провъзгласила за официалния посрещач, обгрижваше новопристигналите, помагаше да измислят имена на кърмачетата, даваше парцалената си кукла Феодора на всяко дете, което имаше нужда от приятелче през първата си нощ в голямото спално помещение на дома.

Пък и персоналът се отнасяше добре с нея. „Ела, малка Нина, кажи ни какво ново“ – казваше баба Инеса, слагаше я да седне на трикрако столче в кухнята, даваше ѝ коричка хляб и се хващаше на работа заедно с другите жени.

Беше едва на седем, когато в живота ѝ влезе първият тиранин. Казваше се Томек и промени всичко в дома за намереничета. Не беше нито най-високият, нито най-силният, просто бе най-злият от всички, удряше и хапеше дори прощъпалчетата. Чупеше играчките на децата. Ако някое спеше дълбоко, го щипеше да го събуди. Докато жените от персонала бяха наблизо, се разливаше в усмивки и трапчинки, но тръгнеха ли си, жестокият Томек се завръщаше.

И сякаш само са си чакали водач, другите побойници в дома се прикачиха към него – момчета и момичета, които доскоро се държаха прилично, преди да развият вкус към чуждите сълзи. Нина се стремеше да не привлича вниманието им, но Томек явно надушваше щастието ѝ като пушек от печка.

Една сутрин, точно след Никулден, баба Инеса даде на Нина портокал да го раздели с другите деца. Нина ги предупреди да си мълчат, но развълнуваните дечурлига се разшумяха. Томек се появи да види за какво е врявата, и изтръгна портокала от ръцете ѝ.

– Върни ми го! – извикала бе тя, докато побойникът забиваше палци във восъчната кора на портокала. – За всички е!

Но Томек и приятелчетата му ѝ се присмяха.

– И така си достатъчно дебела – каза той и я блъсна толкова силно, че Нина падна по дупе.

А после набута целия портокал в устата си, стисна зъби и се разсмя, щом сокът потече по брадичката му. А когато Нина заплака, се преви на две от смях.

– Глей как се е зачервила – каза Томек с пълна уста. – Приличаш на изгнила ябълка.

Събраха се около нея, ръчкаха я в коремчето, в ръцете и краката.

– Глей, глей каква е изгнила!

Нина се уплаши, разбира се, но гневът ѝ беше много по-силен от страха. Свита на пода, тя усети как нещо в нея се размества, едно дълго, лежерно, прекрасно протягане, като котка, която се е проснала под слънчев сноп и мърка ли, мърка. Страхът ѝ изчезна без следа, изместен от усещането за дробовете на Томек, за движението им при всяко вдишване и издишване. Стисна здраво юмруци.

– Глей как…

Томек хлъцна. После и приятелчетата му започнаха да хълцат. Беше смешно. В началото. Спряха да ръчкат Нина. Спогледаха се и взеха да се кискат, смехът им – прекъсван от хълцане.

Не спряха да хълцат.

– Боли – каза след малко един от тях, като търкаше стомаха си.

– Не мога да спра – каза друг и се преви на две.

Хълцаха и стенеха часове наред като хор от недоволни жаби.

А Нина откри, че може да прави разни неща. Да успокои разплакано бебе. Да притъпи болката в своето коремче. Да направи така, че носът на Томек да потече и да тече, докато предницата на ризата му не залепне от сополи. Понякога ѝ беше трудно да спре навреме, преди да е сторила нещо твърде лошо. Не искаше и тя да се превръща в тиранин. Така минаха няколко месеца, преди изпитвачите от Гриша да се появят в дома за намереничета и да отведат Нина в Малкия дворец.

– Довиждане! – викаше тя, тичаше по коридорите и се сбогуваше с приятелите си. – Довиждане! И да ми пишете писма, много писма, чувате ли? А ти се дръж прилично – предупреди тя Томек.

– Тя е весело дете – беше казала баба Инеса на жената в червения кафтан. – Гледайте това да не се промени.

„Не се е променило, Нина. Това никой няма да го промени.“

„Не знам дали е така, Матиас.“ Войната не я беше променила. Нито пленничеството. Изтезанията. Но загубата беше нещо друго, защото нямаше край, а само ширнал се хоризонт до свършека на света.

Погледът ѝ попадна на група дървета край брега на реката и сърцето ѝ трепна. Тук щеше да положи Матиас. Беше прекрасно място, тук пътници биха спрели да си починат, а реката се разливаше във вир, сякаш да си отдъхне на свой ред. „Тук“ – каза си тя, докато слизаше. „Тук“ – каза си тя, докато вадеше кирката и лопатата от шейната.

Копа с часове. Адрик не можеше да ѝ помогне, но поне отклоняваше ветровете да не я вледенят и пазеше завет на фенера им, когато небето започна да притъмнява.

Нина не беше сигурна колко дълбоко трябва да копае, затова продължи, докато не потъна в пот, докато ръцете ѝ не се покриха с мехури, продължи и след това – докато мехурите не се спукаха. Накрая спря задъхана. Без да чака знак от нея, Адрик се зае да развърже брезента на шейната. Нина стисна зъби и отиде да му помогне, стискаше зъби и разтоварваше кутиите и сандъците, които криеха истинския им товар.

„Тук.“

Матиас бе увит в ленен саван, който фабрикаторите в Малкия дворец бяха обработили така, че да спира разложението, а после Леони го беше поддържала с таланта си. Нина посегна да развие савана, да зърне за последно любимото лице. Но бързо дръпна ръка: не ѝ беше по силите да види лицето му застинало и студено, нито кожата му – сива. Стигаше ѝ, че щеше да пази завинаги спомена за кръвта му по ръцете си, за раната под дланите си, за замиращото му сърце. Да, смъртта ѝ беше другар и съюзник, но въпреки това ѝ го беше отнела. Не ѝ оставаше друго, освен да го помни, какъвто беше преди.

С общи усилия двамата изтърколиха тялото му от шейната. Тяло високо и тежко. Матиас падна в гроба с ужасен звук.

Нина скри лице в шепи. Слава на светците, че Адрик не беше от приказливите.

В гроба тялото на Матиас приличаше на какавида, сякаш бе началото на нещо, а не краят на всичко. С Нина не си бяха разменили пръстени или друго, нямаха общи вещи. Бяха войници, скитници. Но не можеше да го остави така, без нищо. Извади от джоба си тънка ясенова вейка и я метна в гроба, после и шепа сухи листа от лалета – същите лалета, които другарите им бяха положили на гърдите му в Кетердам на сбогуване.

– Знам, че не си падаше по сладкишите – промълви тя, разтвори шепа и карамелките се изсипаха в гроба с тихо трополене. – Но така ще бъда с теб, ще ми ги пазиш, докато се видим отново. Знам, че няма да ги изядеш.

Знаеше какво следва. Шепа пръст и още една. „Обичам те“ – каза му тя, глуха за грозния звук на пръстта като взрив на шрапнели, като пороен дъжд. „Обичах те.“

Очите ѝ горяха от сълзи. Вече не го виждаше. Пръстта в гроба растеше. Скоро щеше да завали сняг, може би още тази нощ. Снегът щеше да покрие разкопаното като последен покров, бял, недокоснат. А напролет снегът ще се разтопи, ще попие в пръстта и ще отнесе духа на Матиас в реката, при Дйел. И той най-после ще се събере със своя бог.

– Би ли върнал шейната в бивака? – каза тя на Адрик. Имаше да каже още неща, но те бяха само за Матиас.

Адрик кимна и вдигна очи към тъмнеещото небе.

– Само не се бави много. Иде буря.

„Това е добре – помисли си тя. – Дано завали скоро. Дано снегът скоро покрие разкопаното.“

Нина коленичи на земята, заслушана в отдалечаващия се звук на конски копита. Чуваше песента на реката, усещаше влажната земя през вълнените поли на роклята си. „Водата чува и разбира. Ледът не прощава.“ Фйердански думи. Думите на Дйел.

– Матиас – прошепна тя, после се изкашля и пробва отново, по-силно: – Матиас… – Искаше той да я чуе, нужно ѝ бе да повярва, че може да я чуе. – Светци, не искам да те оставя тук. Никога не искам да те оставя. – Но не такава заупокойна реч заслужаваше нейният герой. Поне това можеше да му даде. Пое си дъх продължително, с мъка. – Матиас Хелвар беше войник и герой. Той ме спаси да не се удавя. Спаси и двама ни на леда. Издържа цяла година в ужасен затвор за престъпление, което не беше извършил. Прости ми, задето го предадох. Сражава се с мен рамо до рамо и вместо да ме зареже, обърна гръб на родината си. И затова го нарекоха предател. Но не беше такъв. Вярваше, че родината му може да стане по-добра. Живя с чест и умря с чест. – Гласът ѝ пресекна и тя замълча, докато мъката се отлее. Искаше речта ѝ да е тържествена, а не сополива. Искаше да му даде това. – Невинаги беше добър човек, но сърцето му беше добро. Добро и силно сърце, което трябваше да бие още много години.

„Малка червена птичке, пусни ме да си отида.“

Нина изтри сълзите от лицето си. С това първата половина от дълга ѝ беше платена. Върнала го бе у дома, в страната, която Матиас обичаше. Нещо би трябвало да отбележи този миг, камбанен звън, песен на хор, нещо, което да ѝ подскаже, че е дошъл моментът да се сбогува завинаги.

„Но ти още не си приключила, любов моя.“

– Ти и чувството ти за дълг – каза тя през горчив смях.

Шепотът се надигна в главата ѝ. Нина не искаше да ги чува сега, тук.

„Чуй ги, Нина.“

Не искаше, но знаеше, че не може да се крие вечно от тях – гласовете на мъртвите, които я зовяха надолу по планинския склон, през градчето, над леда. Гласовете на млади жени, на девойки, изтерзани сърца. Нещо се бе случило с тях на онова възвишение.

„Помогни ни – плачеха те. – Чуй ни най-после.“

Думите бяха съвсем ясни и заглушаваха гласа на Матиас. „Млъкнете – каза им тя. – Оставете ни сами. Оставете ме на мира.“

Но мъртвите не се смилиха. „Правосъдие – настояваха те. – Справедливост.“

Това не беше халюцинация. Не беше и лудост. Хорът беше истински и я беше довел тук с някаква конкретна цел. Нина се беше надявала, че мисията ѝ с Леони и Адрик ще е начало на изцелението. Грешала е. Но момичетата в планината не млъкваха.

„Правосъдие.“ Довели я бяха тук и искаха да ги чуе, тях, а не ехото на една любов, която се е изплъзнала между пръстите ѝ.

Нина опря ръка над сърцето си. Болката в нея се прекърши, ледът се пропука. И под него течаха тъмни води, острата болка на окончателната загуба, на мисълта, че него вече го няма, че повече никога няма да чуе гласа му.

Защото хорът беше истински.

За разлика от гласа на Матиас. Нито сега, нито преди.

– Никога не си бил тук – промълви тя, сълзите не спираха. – Никога. – Искала е да вярва, че той още е с нея, но през цялото време е чувала собствения си глас, говорила си е сама да прогони мълчанието, опитвала се е да върши нещата на живите, а е искала чисто и просто да спре, да се откаже.

„Сбогом, Матиас!“

Никой не ѝ отговори. Беше сама в тишината.

9

Николай

– МОЖЕ ДА ОТМЕНИМ СЪБИТИЕТО – каза Женя. Крачеше напред-назад пред камината и кършеше пръсти. – Не е твърде късно. Ще разпратим вестоносци да известят момичетата и семействата им, че е настъпила промяна в плановете.

Бяха се събрали във военната зала сутринта и Николай беше поръчал кафе вместо чай. Заобичал бе тази напитка през студентските си години в Кетердам. Макар че, предвид изтощението и главоболието, които го мъчеха след инцидента в Балакриев предната нощ, не би имал нищо против в чашата му да има по-силна напитка.

Инцидентът. Какъв евфемизъм само! Толя му беше разказал с подробности какви ги е свършил в камбанарията. До последната грозна подробност. Николай едва не бе убил един от най-ценните си генерали, един от малкото си истински приятели, жената, помагала му две години да води през бурите кораба на тази проклета страна, жената, която бе пазила тайните му и се ползваше с пълното му доверие. Едва не бе убил Зоя!

– Ще им кажем, че царят не се чувства добре… – продължи Женя.

– Точно това няма да им казваме – прекъсна я Тамар.

– Значи, ще им кажем, че има епидемия от холера или че мръсната канализация е преляла – обади се Толя.

Тамар вдигна ръце.

– Значи, какво? Или сме нерешителни, или сме слаби, или столицата ни плува в лайна?

Зоя си мълчеше още от началото на съвещанието, стоеше край самовара със скръстени ръце. Сякаш не искаше да се приближи до него. Николай знаеше, че трябва да се извини, но за пръв път в нелепия му живот думите му бягаха. И сякаш не му стигаше този проблем, трябваше да се оправи някак и с празненството, което така хитроумно беше замислил и което демонът в него явно бе решил да съсипе.

Отпи още глътка от горчивото кафе с надеждата да си прочисти малко главата.

– Мисля, че не е изключено да имаме нов ресурс, с който не разполагахме преди.

Сякаш прочела мислите му, Зоя го стрелна с гневен поглед.

– Ако кажеш, че това е онзи кльощав грозник, монахът, ще те…

– Какво? Ще се удивиш многословно колко съм изобретателен? Ще ми лепнеш целувка на бузата? Ще поръчаш да изработят паметна табелка на гения ми?

– Ще сложа паметна табелка на стената на двореца в чест на деня, когато Николай Ланцов окончателно се е сбогувал със здравия си разум. Момчето е откачено, фанатик някакъв. Боготвори човека, който подпали гражданска война и изби половината Втора армия.

– Боготвори един идеал. На всички ни се е случвало, Зоя.

Тя му обърна гръб, но не преди Николай да е зърнал обидата по лицето ѝ. Зоя Назяленска не трепна, но болката ѝ беше неоспорима. Прииска му се да закрие съвещанието и просто да… Не знаеше какво точно, но знаеше, че не е редно да се заяжда с човека, когото за малко не е убил, вместо да се извини.

– Добре тогава, действай – каза тя. – Дай да поканим един бивш член на попската гвардия във военната зала и да поставим бъдещето си в мръсните му ръчички.

– Не е ли прекрасна, когато се съгласява с мен? – попита Николай и се ухили на смръщената ѝ физиономия.

Хиляди пъти предпочиташе въсенето ѝ пред онази оголена болка, която сам бе предизвикал. Уви, само миг по-късно се срита мислено, щом Толя се появи заедно с монаха, а въсенето на Зоя премине в пулене.

– Ваше Величество – каза вдървено Юри. Беше толкова висок, че приведе глава на влизане в залата, и толкова слаб, че вятърът да го отвее. – Предупредиха ме, че ви бива в приказките. Рекохте, че ще седнем на една маса, но аз прекарах нощта в килия…

– Синият апартамент е килия? Леля ми Людмила декорира стаите лично. Попрекалила е със сливовото, вярно, но чак „килия“… види ми се несправедливо.

– На цвета му няма нищо. Въоръжената охрана обиди чувствата ми. Така ли се отнасяте към всичките си гости?

– Толя – прошепна Николай, – струва ми се, че нашият гост току-що те обиди на компания. – Облегна се назад и отпусна ръце върху страничните облегалки на стола. – Юри, ти имаш врагове. Охраната беше за твоя защита.

Юри изпръхтя.

– Моите последователи няма да търпят такова отношение.

Точно затова Николай беше изпратил хляб, пушена скумрия и щедри количества хубав квас на хората в лагера пред стените на града – така де, на пълен стомах не се оплакваш. В интерес на истината Николай бе смятал да се занимае с Юри предния ден, но така и не му остана време покрай натрупалата се работа следобед. Колкото до случилото се през нощта, от него не му останаха силици.

– Юри, нека те запозная със…

– Не – прекъсна го той. – Искам да говорим за Беззвездния и…

А после изведнъж млъкна и се изпружи. Очите му се облещиха, челюстта му провисна – хвърлил бе поглед на стаята и явно най-после бе осъзнал къде се намира. Плесна с ръце като сопрано в началото на ария.

– Ооо – ахна монахът. – Ооо! Ама това сте вие. Всичките! Аз… – Обърна се към членовете на Триумвирата и се поклони дълбоко. – Мои суверенни, за мен е чест. – Поклони се за втори път. – Невиждана чест. – Сгъна се отново. – Сбъдната мечта.

Николай с мъка сдържа въздишката си. На какви яйца се беше насадил? Зоя и Женя се спогледаха смутено и дори Давид откъсна очи от книгата си, колкото да изгледа намръщено монаха.

– Би ли спрял, ако обичаш – каза Зоя. – Приличаш на сонда за добив на газ.

– Командир Зоя Назяленска – избълва задавено Юри. – Вчера… вчера не си дадох сметка. Реших, че сте просто…

– Поредният лакей на царя? – довърши вместо него Зоя и продължи, игнорирайки пелтеченето му. – Нали знаеш, че всички ние се сражавахме срещу твоя възлюбен Беззвезден светец в гражданската война?

– Да, да, разбира се. – Монахът побутна нагоре телените си очилца върху въздългия нос. – Знам. Но… ами, Давид Костик, великият фабрикатор, направил първата муска, носена лично от Света Алина. – Давид го изгледа с празен поглед и се върна към четивото си. – Зоя Назяленска, един от любимите воини на Тъмнейший. – Зоя стисна устни. – Както и Женя Сафина, разбира се, първата шивачка, която носи знаците на неговата благословия.

– Благословия? – потръпна Женя.

– Я повтори? – каза Зоя и вдигна ръце, било да призове буря, било да извие врата на нещастника.

Тамар посегна към брадвичките си, а Толя изръмжа.

Николай потропа с кокалчета по масата.

– Стига толкова. Всички да се успокоят, моля. Юри, говориш за неща, които не разбираш.

Въпреки високия си ръст монахът заприлича на уплашено дете, което е счупило любимата ваза на майка си.

– Аз… Простете. Не исках да обидя никого.

Женя се изправи бавно и тишината я обгърна като покров.

– На колко години си, Юри?

– На осемнайсет, моя соверенная.

– Бях с една година по-голяма от теб, когато Тъмнейший ме даде на чудовищата си, родени от силата, която ти боготвориш. Чудовища, които обичаха да се гощават с човешка плът. Наложи се лично да ги разгони, преди да са ме довършили.

– Значи не е бил чак толкова жесток…

Женя вдигна ръка и Юри прояви благоразумието да млъкне.

– Тъмнейший не искаше да умра. Искаше да живея… такава.

– Което показва, че е бил глупак – тихо вметна Николай. – Иначе не би оставил такъв воин сред живите.

Женя кимна едва доловимо.

– Така че си помисли добре, преди пак да говориш за благословии, монахо. – С тези думи Женя седна отново и скръсти ръце на гърдите си. – Продължавайте.

– Момент – каза Давид и си отбеляза с пръст докъде е стигнал. – Как се казваш, момче?

– Юри Веденин, мой соверенний.

– Юри Веденин, ако още веднъж разстроиш съпругата ми, ще те убия на място.

Монахът преглътна.

– Да, мой соверенний.

– О, Давид – каза Женя и се пресегна да хване ръката му. – За пръв път заплашваш да убиеш някого заради мен.

– Така ли? – избъбри разсеяно той, целуна ръката ѝ и се върна към книгата.

– Аз… простете, но направо загубих ума и дума – каза Юри, седна, а после пак скочи, сякаш не го свърташе на едно място. – Самата мисъл, че стоя в зала, издигната от самия Беззвезден… – Докосна с пръсти черната пунктирана линия, която маркираше Долината на смъртната сянка върху картата. – Това… това е свръх силите ми. Картата от говежда кожа ли е?

– Еленова, ако не греша – каза Николай.

– Забележително!

– Чакай – каза Зоя, присвила сините си очи. – От самия Тъмнейший, така ли каза? А не от предците му?

Юри се обърна да я погледне със самодоволна усмивчица.

– Да, така казах. Знам, че е имало само един Тъмнейший, един човек с гигантска мощ, който многократно е фалшифицирал смъртта си. Предпазна мярка срещу дребните умове, които биха се побояли от изключителната му сила и дългия му живот.

– И как си стигнал до тази теория? – попита Николай.

Юри примигна.

– Не е теория. Знам, че е така. Самият Тъмнейший ми го каза в едно видение.

Зоя вдигна вежди, а Николай едва се сдържа да не завърти очи. Вместо това събра ръце пред себе си и каза:

– Ясно.

Но усмивката на Юри стана още по-широка.

– Знам, че ме мислите за луд, но аз съм виждал чудеса.

И точно затова Николай го беше довел тук.

– Спомена нещо онзи ден. Че ерата на светците била започнала. Какво имаше предвид?

– Как иначе бихте обяснили чудесата, които се случват в цялата страна?

– Айде, почва се – измърмори Зоя.

– И ние сме чували разкази за това – спокойно каза Николай. – Но за тези „чудеса“ си има логично обяснение. Живеем в трудно време и хората са склонни да виждат божествена намеса навсякъде.

За негова изненада младият монах седна на мястото си и се облегна тежко на масата с тържествено изражение.

– Ваше Величество, знам, че не сте набожен човек. Но хората вярват, че тези случки не са обикновени природни феномени, които само чакат своето обяснение. Вярват, че са дело на светците.

– Не, дело са на Гриша – поправи го Зоя. – Или на шуаните. А защо не и на твоя скъп приятел Аппарат.

– А – кимна Юри. – То, някои хора вярват, че и старите чудеса са били дело на Гриша.

– Да, малката наука обяснява всичко. Останалото са глупави суеверия.

– И смятате, че така ще е по-лесно да се приеме божественото? – попита Юри и очилцата му отразиха светлината. – Ако нарека тези чудеса „съзиданието в сърцето на света“, това ще помогне ли? И аз съм изучавал теорията на Гриша.

Погледът на Зоя беше леден.

– Нямам намерение да споря за теология с една дръжка на метла.

Юри се облегна назад с блажено изражение.

– Светците се връщат в Равка и Беззвездният ще е сред тях.

– Тъмнейший е мъртъв – каза Женя уж спокойно, но на Николай не убягнаха побелелите кокалчета на ръцете ѝ. – Видях как трупът му изгоря.

Юри хвърли притеснен поглед към Давид и добави:

– Някои вярват, че Тъмнейший не е умрял в Долината, а просто чака възможност да се завърне.

– Аз също бях там, приятел – каза Зоя. – С очите си видях как изгоря на пепел върху погребална клада, подпалена от огнетворци.

Монахът затвори за миг очи, сякаш сам се призоваваше към търпение.

– Да. Несъмнено. Онова е било неговото мъченичество и тялото му е загинало. Но силата на Тъмнейший беше изключителна, древна. Може и да си е отишла заедно с него, но може още да живее заедно с духа му.

Зоя стисна устни и скръсти зиморничаво ръце пред гърдите си. Колкото до Николай, казаното от монаха не му допадаше никак. Частица от онази древна сила живееше в собственото му тяло и ако можеше да се съди по снощния инцидент, от ден на ден ставаше по-силна.

– И смяташ, че всички тези инциденти, тези така наречени чудеса, са свързани някак с Тъмнейший? – попита той.

– Не! – възкликна монахът и се наведе още по-напред. Брадичката му всеки момент щеше да се чукне в масата. – Знам, че са свързани с него! – Стана и махна към картата зад тях. – Може ли? – Огледа се и взе да крачи бързо насам-натам, расото му се вееше като крилете на умопомрачена птица.

– Така ли изглеждат дяконите на Тъмнейший? – прошепна Зоя. – Ако не бяхме изгорили трупа му, сега щеше да се обръща в гроба.

– Аха! – възкликна Юри, намерил малки флагчета, които можеха да се забождат в картите. Обработената кожа беше надупчена при планирането на прежни военни кампании. – Земетресението в Райевост, статуята в Цемна, смирновият покрив в Аркеск, кървящите стени в Удова, розите в Адена. – Изреждаше предполагаемите чудеса и ги отбелязваше с флагчета върху картата. Приключи и отстъпи назад. – Започнаха тук, по крайбрежията, в планините и по границите, зачестяваха и се придвижваха навътре към…

– Долината – каза Николай.

Моделът бе ясно различим, като звезден взрив с център право в Безморие.

– Светци – прошепна Зоя.

– Там ли… – започна Женя.

– Да – каза Николай, макар да не помнеше много от последното сражение.

По онова време чудовището вече бе станало негов спътник и двамата се бореха за контрол над общото си съзнание. Тогава Николай печелеше битката много по-често от сега. Задълго оставаше с ясен ум, дори когато тялото му се трансформираше, потърсил бе помощ от Алина. Дори се бе опитал да подпомогне армията в онзи последен сблъсък.

Чудесата определено се придвижваха навътре към центъра, към мястото, където преди се намираше Долината на смъртната сянка и където Тъмнейший беше дал последен отпор – изправил се бе пред Алина Старкова и беше погинал от нейната ръка. Победа. Така поне изглеждаше навремето – обединена страна, най-сетне мир, а самият Николай внезапно и напълно пречистен от демона, който го беше терзал. Повярвал бе, че мракът в него е изчезнал със смъртта на Тъмнейший. Повярвал бе, че войната е свършила.

Ала демонът се бе появил отново. Или е бил с него през цялото време, дебнел е в кошмарите му и е чакал своя момент? Или нещо го е събудило?

Николай гледаше флагчетата, забодени в картата. Наистина ли имаше модел, или Юри виждаше каквото искаше да види? И дали този на вид умопобъркан, но безобиден фанатик не играеше някаква по-дълбока игра?

– Ще прощаваш, Юри – каза царят. – Но твоята цел е равкийската църква да канонизира Тъмнейший. Затова ли се опитваш да свържеш тези събития с Беззвездния?

– Нямам причина да лъжа – каза Юри. – Само преди няколко дни в Долината се е появил знак, езеро от черна скала, слънце в затъмнение.

Зоя изпръхтя негодуващо.

– Геоложка аномалия.

Юри ръгна с костелив пръст картата.

– Това място не е обикновено. Да, тук Тъмнейший е срещнал своята гибел, но има и друго. Точно тук той е разкъсал света преди време и се е появила Долината. Това е място на древна сила.

– Откъде знаеш, че точно там се е случило? – повиши глас Зоя и махна с раздразнение.

– Знам, защото именно това изучавах в попската гвардия. Пише го в текстовете.

– Кои текстове? – попита тя и Николай се зачуди дали Зоя не подвежда съзнателно монаха.

– „Книгата на Альоша.“ „Сикурийските псалми.“ А в „Истории на светците“ дори има илюстрация.

– В една детска книжка?

– Било е свещено място – настоя той. – Там Свети Феликс е бил пронизан от ябълковия клон, древно място на изцеление и велика сила, където хората са ходели да се пречистят.

Николай изправи гръб.

– Да се пречистят от какво?

Юри отвори уста, после бързо я захлопна.

– Неправилно се изразих…

– А, не – каза Толя. – Няма грешка. Говори за обисбая. Нали така, младеж?

– Аз… такова…

– Неприятно ми е да призная невежеството си – каза Николай. – Много по-забавно е хората сами да го установят. Но както точно е това обис… баячество?

– Нямам представа – каза Зоя.

Женя сви рамене и дори Давид поклати глава.

За изненада на Николай обяснението дойде от Тамар.

– Обисбая – каза тя. – Ритуалът на горящия шип. Знаете ли как е била създадена попската гвардия?

– Това са детски приказки – изсумтя презрително Зоя.

– Възможно е – кимна Толя.

– Нищо, да чуем приказката – каза Николай.

Тамар скръсти ръце.

– Защо ти не ни окажеш честта, монахо?

Юри се поколеба, после каза:

– Започва с първия цар от рода Ланцови, Яромир Решителния. – Младият мъж затвори очи и гласът му стана по-уверен и някак напевен. – Преди него днешна Равка е била разделена на воюващи княжества. Той ги надвил едно по едно и ги обединил под знамето с двуглавия орел. Но набезите от Фйерда на север и Шу Хан на юг не спирали и младото царство било в състояние на непрестанна война.

– Защо ли ми звучи познато? – Николай знаеше историята още от дете и винаги му ставаше мъчно при мисълта, че Равка е била във война още от рождението си.

– Тогава не е имало Втора армия – продължи Юри. – Нашите войници се сражавали и умирали като всички други. Но според легендата Яромир издигнал олтар на едно възвишение край Ос Олта…

– Първият царски параклис – вметна Толя.

Юри кимна.

– Младият цар се помолил на всички светци и на следващия ден група монаси се появили пред портите му и предложили да се сражават рамо до рамо с него. Не били обикновени монаси. Когато влезели в битка, приемали формата на зверове. Сражавали се не като хора, а като различни животни – вълк, дракон, ястреб, мечка. Царят бил чувал слухове за тези монаси, но повярвал чак когато видял чудото с очите си.

– Като при всяко чудо – измърмори Зоя.

– Да – каза Юри и отвори очи. Фанатизмът грееше в тях като прясна дамга. – Като при всяко чудо. Монасите се съгласили да помогнат на царя. Не поискали в замяна нито злато, нито земя, а само един от тях винаги да е в близкото обкръжение на царя, така че Равка да не забрави почитта си към светците. Монасите се хвърлили в битката, разпръснали враговете на Равка, изтласкали ги и така създали границите, които следващите поколения удържат вече хиляди години. – Гласът му ставаше все по-силен, запленен от разказа, забравил колебанията. – Но битката продължила толкова дълго, че когато приключила и станало време монасите да се върнат в човешката си форма, не могли. Водачът им ги завел при една древна трънлива гора и там те преминали през опасен ритуал – обисбая. Оцелелите отново се превърнали в хора, а водачът им заел мястото си до Яромир. По-късно свещеникът, който съветвал царя, получил титлата Аппарат, а свещените воини около него били наречени попската гвардия.

– Някои хора твърдят, че първите попски гвардейци са били Гриша – каза Толя.

Тамар вдигна ръка към зъба от акула на врата си.

– Според тази версия животните, в които се превръщали, били първите муски. Духовете им увеличавали силата на монасите.

Николай гледаше втренчено монаха. Историята звучеше странно, без съмнение, и сигурно беше чиста проба измишльотина, но все пак…

– Ритуал, който очиства човека от звяра в него. Какво представлява този ритуал?

Юри побутна очилцата си на носа и самоувереният схолар изчезна яко дим.

– Не съм сигурен. Текстовете… си противоречат.

– Ти всъщност не си революционер и подстрекател, нали, Юри?

Лека усмивка разтегли устните на монаха.

– Май така излиза.

– И въпреки това цъфна пред портите ми да ме обвиниш на висок глас в предателство. – Юри прояви благоразумието да свие глава между раменете си. – Защо? Какво те доведе тук?

– Светците. Вярвам в това.

Николай не беше толкова убеден.

– Кажи ми за този ритуал.

– Защо? – попита Юри и свъси вежди.

– Аз съм цар. Копнея за забавления.

Монахът подръпна рехавата си брадица.

– Подробности не знам. Текстовете си противоречат, както казах, а аз не… вече не ми е позволено да…

– Става въпрос за религиозни текстове, нали така? – каза Николай. – От библиотеката на попската гвардия. И ти вече нямаш достъп там.

– Да.

Болката в гласа му бе ясно доловима. Това Николай можеше да разбере. И в собствения му живот имаше време, когато откриваше утеха единствено в думите. Книгите не губеха търпение, нито му казваха да мирне най-после. След като учителите му вдигнаха ръце от него, Николай довърши образованието си сам, в библиотеката. Там намери нужното за военната история, стратегията, химията, астрономията. Всяко книжно гръбче беше като отворена врата, която му нашепваше: „Влез, влез. Тук те чака земя невиждана. Тук те чака убежище от страха, бягство от скуката, почивка от наежения свят.“ Явно и Юри познаваше този особен покой. Бил е учен преди. Може би пак би се съгласил да стане такъв.

Николай се изправи.

– Благодаря ти, Юри. Много ни помогна.

Монахът се изправи бавно.

– Така ли? Тогава ще се включите ли в петицията ни, Ваше Величество? Аппарат не би могъл да пренебрегне гласа на царя. Ако вие лично го помолите да…

– Ще си помисля, Юри. Аргументите ти са интригуващи. Засега ще те ескортират до покоите ти.

– Значи още съм затворник?

– Ти си ценен гост и искам да си на мое разположение по всяко време. Ще се опитам да ти осигуря достъп до материали за четене.

Юри застина, сякаш не беше сигурен, че го е чул правилно.

– Моите… книги?

– Може би.

– Това би било… Не, трябва да се върна при следовниците си пред града. Не може да ме държите…

– Ще се върнеш. Но преди това ще ни погостуваш още малко. Докато ние обмисляме достойнствата на каузата ти.

Юри вдигна брадичка.

– За Беззвездния съм готов да чакам и цяла вечност. Но не си играйте с мен, Ваше Величество. Не дойдох в столицата да ми се подиграват и да си играят с мен на примък-отмък.

– Примък – да, отмък – не – каза Николай. – От отмъка се отказах още на младини.

Зоя завъртя очи, а Толя изведе Юри от залата и го предаде в ръцете на двама дворцови стражи.

Николай стана, отиде при картата и се вгледа отново във флагчетата. Сега, когато монахът си беше тръгнал, мълчанието в залата тежеше, сякаш се е появило неканено присъствие, древно и безименно.

– Момчето е лудо за връзване – каза Зоя.

– Дълбоко вярва в каузата си – каза Толя. – Не е същото.

– Предпочитам някой дълбоко вярващ пред човек като Аппарат – добави Женя.

– Какви ги говориш? – ахна Зоя. – Та той почита един тиранин, убиец, същия, който те подложи на изтезания.

Женя въздъхна.

– Можем ли да го виним, че силата на Тъмнейший го е привлякла? Същото се случи и с всички нас.

– По онова време не знаехме какво представлява той в действителност.

– Сериозно? – Женя нагласи превръзката на окото си. – Юри е уплашено момче, което търси нещо голямо, което да придаде смисъл на живота му. Такива като него с лопата да ги ринеш в Равка.

– Точно това ме тревожи.

Толя седна до сестра си и двамата се спогледаха. Точно сега нямаха право на тайни, помисли си Николай.

– Какво има?

Толя размърда широките си плещи.

– Може и да има нещо вярно в историята на Юри. Попската гвардия невинаги е била сбирщина лакеи, които се кланят на Аппарат. Били са свещени воини на служба при короната. Като бях малък, мечтаех да стана един от тях.

– И какво те спря? – попита Николай.

Не беше изненадан. Двамата с Толя бяха отгледани от църквата и Николай ясно си даваше сметка, че ако Алина Старкова не го беше благословила за цар, близнаците никога не биха му се заклели във вярност.

– На мен не ми позволиха да вляза в ордена – каза Тамар. – Защото съм жена.

Толя кимна.

– А аз реших, че не държа да вляза в свещен орден, който твърди, че търси воини, а отказва на боец като Тамар.

Тамар отпусна ръце върху брадвичките си.

– Светците са имали друг план за нас.

– Ами да – каза Николай. – Чудя се какво са планирали светците сега. Зоя, когато съм се измъкнал от имението на херцог Радимов в Иветс, вие къде ме намерихте?

– В една ферма за гъски на пътя за Варена.

Николай забоде пръст на картата.

– На североизток от имението. Но когато се измъквам от двореца, винаги поемам на северозапад. Всеки път тръгвам в същата посока и стигам малко по-далече. Ами ако демонът се стреми към онова място в Долината? Ако и той иска да се освободи от мен, както аз искам да се освободя от него?

– Или набедените чудеса са чисто и просто план да те отдалечат от двореца? – възрази Зоя.

– Къде, в Долината? Защо?

Зоя вдигна ръце.

– Не знам.

– Чудесата започнаха, когато демонът в мен се събуди. Това може да е свързано със силите на Тъмнейший, също толкова вероятно е Юри да дрънка глупости, но този модел е безспорен. Нещо се случва и е свързано с това конкретно място в Долината на смъртната сянка.

– Опасно е да напускаш двореца… – възрази Зоя.

– Вече навсякъде е опасно за мен, в двореца включително. – Беше го доказал лично снощи. – Женя ще ми приготви по-силен тоник. Давид ще изкове по-здрави вериги. Отивам на поклонение.

– В някаква мистична трънлива гора? – възкликна Зоя. – Дори да е съществувала някога, Долината заличи всичко там. Нищо не е останало.

Толя произнесе някакъв дълъг стих, от който Николай различи само няколко думи. След това гигантът каза:

– „Изгубената вяра е корените на забравена гора, която чака да разцъфне отново.“

Зоя присви очи.

– Разбрахме се да не рецитираш поезия по време на съвещанията.

– Това е църковноравкийски – възрази Толя. – От „Книгата на Альоша“, което щеше да знаеш, ако ходеше на църква.

– Чудо е, че съм оцеляла толкова дълго, без да го знам.

– Толя – прекъсна ги Николай, – искам от теб да намериш всички текстове, в които се споменава този ритуал, обисбая, всичко, свързано с него. Не мога да разчитам за това само на Юри.

– Аз не съм схолар – възрази Толя.

– Може и да си бил в някой друг живот – каза Николай.

– Какво беше онова, че не можеш да разчиташ само на Юри? – попита Зоя. – Не възнамеряваш наистина да вземеш монаха на това поклонение, нали?

Женя се размърда на стола си.

– Направиш ли го, ще изглежда, че подкрепяш култа към Беззвездния. А това послание не ми харесва никак.

– Юри ще пътува инкогнито, дегизиран, а и аз няма да поема право към Долината – каза Николай. – Може да научим нещо полезно на местата, където са се появили другите чудеса. Хем ще ги обиколя, хем ще създам илюзията, че искам да поговоря с поданиците си, преди да си избера невеста. Армии се събират и по двете ни граници, нови претенденти за трона никнат като гъби след дъжд. Хазната ни е празна, съюзниците ни са малко. Подкрепата на обикновените хора е важна. Ще ни е нужна в по-близко и по-далечно бъдеще.

– А ако не постигнеш нищо? – попита Женя. – Ако Тъмнейший ти е завещал това проклятие за вечни времена и лечение няма?

Зоя опря длани в масата.

– Или ако Юри открие истината за чудовището?

– Тогава ще се молим да ме послуша и да запази тайната ми, докато не подсигуря някак бъдещето на страната. Дори без наследник, може би има начин да запазя трона си и да защитя Равка.

– И какъв е този начин? – попита Зоя.

– Защо просто не ми се довериш, Зоя? За разнообразие? Ще ти хареса, повярвай ми.

Идеята го беше споходила предната седмица, когато се върнаха от имението на Киригин и в парка на двореца ги посрещнаха Трухин и Исак.

Зоя сви устни.

– Тая работа не ми харесва. Може да се издъни по хиляди начини.

Това Николай го знаеше и сам. Времето им изтичаше, а пътуването до Долината направо вонеше на отчаяние. Не можеше да отрече собствения си страх и съмненията, които разкъсваха сърцето му. Ами ако напълно изгубеше ума си и волята заедно с него? Ако пак нападнеше свой приятел и този път няма кой да го спре? Какви беди можеше да стовари връз главите на любимите си хора? Какво можеше да причини на света?

Тези страхове Николай не можеше да отрече, но и нямаше намерение да им се поддава. Нямаше току-така да отстъпи победата на чудовището.

Обърна се към хората около масата – неговите съветници и воини, неговото семейство. Нужно му бе те да повярват ако не в историите на Юри, то в него самия, в човека, който е бил преди Тъмнейший и войната. Подръпна реверите на кадифеното си палто и им намигна.

– Ако няма издънки, не е интересно.

Усети как чудовището се отдръпва. Действие. Решение. В моменти като този се чувстваше като предишния Николай. Ако демонът искаше да му отнеме душата, той нямаше да се даде без бой. И тази битка започваше тук и сега, с отказа му да отстъпи и най-малкото парченце от духа си на чудовището, което го теглеше към мрака. Щеше да постъпи както винаги. Ще щурмува и ще се моли надеждата да го чака някъде там като корените на трънливата гора – току зад ъгъла.

10

Нина

ВЕЧЕ СЕ БЕШЕ СМРАЧИЛО, когато Нина най-после се изправи с мъка.

Небето сивееше като прясна синина, влажният въздух мокреше страните ѝ. Валеше сняг на парцали.

Бурята започна кротко, но кротостта ѝ не трая дълго.

Нина никога не бе виждала буря да приижда толкова бързо. Вятърът брулеше, целият свят се вихреше в бяло. „Грузебуря.“ Дори равкийците имаха име за този вятър. „Страшният.“ Не заради студа, който носеше, а защото те заслепяваше и млатеше като грубиянин в кръчмарско сбиване. Нина не знаеше за кое да се притеснява повече – че ще изгуби реката, ако не чува шума на течението ѝ, или че ще се приближи твърде много до брега и ще падне във водата.

Продължи упорито напред, присвила очи срещу белотата. По някое време ѝ се стори, че чува гласа на Адрик и зърва яркожълтото флагче на палатката им, но после и звукът, и жълтото петънце изчезнаха.

„Глупачка, глупачка, глупачка.“ Не беше родена за такъв климат. Не би оцеляла и една нощ на открито. Трябваше на всяка цена да продължи напред.

А после, като по чудо, вятърът утихна, завесата от сняг се раздели и тя видя тъмна сянка в далечината. „Лагерът.“

– Адрик! – извика Нина.

Ускори крачка, но скоро разбра, че няма нито флагче, нито палатка пред нея, а само огъващите се под вятъра стволове на малка горичка… както и лека вдлъбнатина в снега под тях. Вървяла бе в кръг. И се бе върнала при гроба на Матиас.

– Браво на теб, Зеник, поздравления – въздъхна тя.

Беше само на осемнайсет години и не би трябвало да се чувства толкова уморена. Не би трябвало всичко зад нея да изглежда така светло, а пред нея – така безнадеждно. Може би не е дошла тук да погребе Матиас и да намери нова цел за себе си. Може би е дошла тук, при леда, на това студено и сурово място, за да умре.

Нямаше да я чакат светци на другия бряг. Гриша не вярваха в задгробния живот. След смъртта си те се връщаха при съзиданието в сърцето на света. Тази мисъл не ѝ донесе голямо облекчение.

Пое отново към лагера. Нямаше друг избор. Но едва бе направила няколко крачки, когато ги видя – пет изгърбени силуета в снега. Вълци.

– Естествено – каза тя. – Матиас, родината ти може да ме цуне по дебелия гришански задник.

Вълците я наобиколих в кръг, обкръжиха я, отрязаха ѝ всеки път за бягство. Ръмжаха гърлено, напрегнато. За дрюскеле вълците бяха свещени. Може би са доловили присъствието на Матиас. Или са усетили Нина, една гришанка, врага.

„Или пък са надушили сочно месце.“

– Вървете си, къш – каза тя на фйердански. – Не искам да ви нараня. – Не искам да умра.

Като затворник в Адската порта Матиас беше участвал в битка с вълци. Явно Дйел имаше странно чувство за хумор. Нина раздвижи пръсти, усети костените си кинжали в готовност. Вършеха работа и срещу животни, не само срещу хора. Смъкна наметалото си, студът я захапа моментално, но вече нищо не пречеше на бронята от костни отломки на гърба ѝ. Беше като светица, обградена от реликви.

Два от вълците скочиха. Нина изпружи ръце, костените парченца се стрелнаха послушно и поразиха животните. Вълците изскимтяха и се сринаха безжизнени в снега. Звукът беше сърцераздирателен. Но поне бяха загинали чисто, отведнъж. А такава смърт определено беше за предпочитане.

Уви, другите бяха стеснили кръга междувременно. Имаше нещо странно в движенията им. Светещите им очи биеха на оранжево, а нещо повече от обикновен глад тласкаше изгърбените им неспокойни тела. Какво им ставаше? Но време за чудене нямаше.

Те скочиха. Нина удари. Този път прицелът ѝ не беше така сигурен. Единият падна, но другият се стовари отгоре ѝ с цялата си тежест и я повали в снега.

Челюстите му се стегнаха под лакътя ѝ, болката я прониза до мозъка. Вълкът миришеше странно. Нина изпищя.

Чу нещо да ръмжи и разбра, че ще умре. „Толкова хубави думи казах за Матиас. Кой ще каже заупокойна молитва за мен?“

А после нещо връхлетя вълка изневиделица и я освободи от тежестта му. Нина се търкулна с хлип, притиснала кървяща ръка към гърдите. Пъхна ръката си в снега да почисти раната. Цялото ѝ тяло се разтрепери. Сякаш захапката на вълка беше отровна. Заля я вълна, така силна, че да спре сърцето ѝ. Навсякъде смърт – тялото на Матиас в земята край нея, някакво гробище на север, малко по-нататък вилнееше заразна болест, ентропията на всичко, редът, който се разпадаше в хаос. Хорът в главата ѝ писна.

Разтърка със сняг бузите си, тресеше се, опитваше се да проясни блуждаещите си мисли. Но после отвори очи и реши, че отровата все пак я е поразила. Два вълка се биеха в снега – единият сив, другият бял и значително по-едър. Търкулнаха се, белият захапа сивия за гърлото, но без да натисне. След миг-два сувишкото се отпусна и изскимтя. Белият вълк разхлаби хватката си, по-малкият му събрат скочи и хукна да бяга с подвита опашка.

Белият се обърна към Нина с окървавена муцуна. Животното беше огромно, високо и дългокрако, но не се тресеше като сивите. Онези бяха заразени с нещо и това нещо бе преминало в нейната кръв, но белият се движеше с естествената грация на диво животно.

Тръгна към нея. Нина се избута на колене, протегна ръце да го спре, призова ново парченце от кост.

А после видя белега покрай едното му жълто око.

– Трасел?

Вълкът размърда уши.

Вълкът на Матиас? Абсурд! От него знаеше, че щом дрюскеле загине, другарите му връщат неговия изенулф в дивото. Дали Трасел не е надушил някак предишния си господар, дали не е дошъл тук, при своето момче, за да са заедно дори в смъртта?

– Трасел – нежно каза тя.

Вълкът кривна голямата си глава.

Нина чу тропот на конски копита. Преди да осъзнае какво се случва, на полянката се появи ездачка.

– Назад! – извика тя, пришпори коня си и застана между Нина и белия вълк.

Чак сега Нина си даде сметка, че познава момичето – високата млада жена от манастира. Този път беше облечена с кожи, а непокорната ѝ червеникава коса се спускаше на две дълги плитки по гърба. Приличаше на бойна царица – ледена фея, излязла от някоя фйерданска легенда.

Девойката вдигна пушката си.

Трасел заотстъпва, като ръмжеше гърлено.

– Не! – изкрещя Нина. Метна костено парченце по момичето, уцели го в рамото. – Бягай! – извика на вълка на фйердански. Животното изтрака със зъби, сякаш да възрази. – Дйел коменден! – извика Нина. Израз от речника на дрюскеле.

Трасел изпръхтя, после се обърна, затича се и потъна в бурята, но не преди да я стрелне с разочарован поглед, сякаш не може да повярва, че го е накарала да избяга от битка.

– Какви ги вършиш? – викна високото момиче, издърпа костената стреличка от рамото си и я метна в снега.

Нина се предаде с вой на яростта. Вълкът на Матиас, неговият непослушко, неговият Трасел незнайно как я беше открил, а тази тъпанарка го беше прогонила. Хвана я за крака и я издърпа от седлото.

– Хей!

Момичето се опита да я избута, видимо изненадано от силата ѝ. И нищо чудно – Нина може да нямаше снагата на фйердански боец, но беше получила военно обучение и беше доста силна.

– Ти го прогони!

– Беше вълк! – кресна насреща ѝ момичето. – Знаеш, че беше вълк, нали? Вече те е ухапал, като гледам. Само защото се подчинява на командите ти…

– Не ме ухапа той, проклета да си. Ухапа ме другият вълк!

– Другият… ти да не си откачила? А и откъде знаеш командите на дрюскеле?

Горещи сълзи се стичаха по страните ѝ. Сигурно повече нямаше да види Трасел. Ами ако Матиас го е пратил при нея? Повикал го е тук да ѝ помогне?

– Нямаше право!

– Ама аз не исках да…

– Няма значение какво си искала! – Нина пристъпи към нея. – Глупава, задръстена тъпанарка!

Вече не знаеше дали говори на момичето, или на себе си – не че имаше значение. Беше ѝ дошло нанагорно.

Блъсна силно момичето, препъна го.

– Престани! – извика високата миг преди да тупне в снега.

Но Нина не можеше да спре. Искаше някой да я удари и тя да удари на свой ред. Грабна момичето за яката.

И в същия миг внезапна болка скова гърдите ѝ. Сякаш някой стискаше сърцето ѝ в юмрук. Момичето бе протегнало ръце, а в медните му очи грееха страх и възторг. Нина усети как тялото ѝ натежава, причерня ѝ. Помнеше усещането от Малкия дворец, когато ги обучаваха в изкуството на корпоралките. Момичето забавяше пулса ѝ.

– Гриша – ахна тя.

– Аз не съм… не исках да…

Нина тласна своята сила към момичето и усети как неговата се огъва. Успя някак да стисне пръсти, колкото едно костено парченце да излети от канията си на бедрото ѝ. Уцели момичето по хълбока, но слабо, дори не успя да пробие кожената дреха. Стреличката отскочи и падна в снега, но и това стигаше да наруши концентрацията на фйерданката.

Нина залитна назад, дишаше тежко, притиснала длан към гръдната си кост. От години не беше ставала прицел на сърцеломска сила. Забравила бе колко е страшно.

– Ти си Гриша – каза тя.

Момичето скочи на крака с нож в ръката.

– Не е вярно.

„Интересно – помисли си Нина. – Има сила, но не може да я контролира. Разчита на камата си.“

Нина вдигна миролюбиво ръце.

– Няма да те нараня.

Този път девойката не се поколеба. Стойката ѝ беше отпусната и уверена, стоманата в ръката ѝ даваше самочувствие.

– Ама допреди секунда определено искаше да ме нараниш.

– Така е, но вече дойдох на себе си.

– Опитвах се да ти спася живота! А и за какво ти е онзи вълк? Ти си по-лоша и от дрюскеле.

Виж, точно това Нина не бе очаквала да чуе.

– Онзи вълк ме спаси от другите. Не знам защо. Но не исках да го нараниш. – Момичето беше Гриша, а Нина едва не го беше убила. – Аз… прекалих.

Високото момиче прибра ножа в канията на кръста си.

– Да бе. Ако някой ти изяде последната кифличка и се развикаш – това е да прекалиш. – Посочи я обвинително с пръст. – Ти искаше да ме убиеш.

– Откровено казано, неведнъж съм била на крачка да убия за последната кифличка.

– Къде ти е палтото?

– Май съм го съблякла – каза Нина. Чудеше се какво обяснение да измисли, което да не включва костената ѝ броня. – Сигурно в пристъп на снежна лудост.

– Снежна лудост? Не знаех, че има такова нещо.

Нина откри палтото си, затрупано наполовина от новия сняг.

– О, има и още как. Поне в моето село.

Момичето потърка мускулестото си бедро.

– С какво ме уцели?

– Стреличка.

– Хвърлила си по мен стреличка?! – ахна тя с високо вдигнати вежди. – Това е нелепо.

– Но свърши работа, нали? – Стреличка от човешка кост, но тази подробност не беше важна в момента, пък и беше време да премине в атака. Нина облече влажното палто. – Приспала си пазачите в манастира. Така си се измъкнала.

Самочувствието на момичето се разсипа, пометено от вълна на страх.

– Никой не пострада.

– Да, за твой късмет. Това е много деликатна работа. Като нищо някой е можел да изпадне в кома.

Момичето застина под виещия вятър.

– Ти пък откъде знаеш?

Но Нина вече имаше историйка наум. В тази страна гришанската сила беше равносилна на смъртна присъда или на нещо още по-лошо.

– Сестра ми беше Гриша – излъга тя.

– И какво… какво стана с нея?

– Не нещо, за което да си приказваме посред буря.

Момичето стисна юмруци. Светци, наистина беше висока тази момичка – но не едра, а с изящната снага и дългите атлетични крайници на танцьорка.

– Не трябва да казваш на никого за мен. Ще ме убият.

– Няма да те нараня и няма до позволя друг да те нарани – каза Нина. Момичето все така я гледаше със страх. Вятърът набра сила, виеше и бръснеше. – Но всичко това ще е без значение, ако и двете умрем тук.

Високото момиче я погледна, сякаш наистина показваше симптоми на някаква снежна лудост.

– Не ставай смешна.

– Твърдиш, че ще намериш пътя през това нещо?

– Не – каза високата и потупа коня си по хълбока. – Но Хелмут ще се справи. Наблизо има ловна хижа. – А сетне отново се поколеба. Нина знаеше какви мисли се въртят в главата ѝ.

– Чудиш се дали да не ме зарежеш тук, на милостта на бурята – каза тя. Момичето отклони виновато поглед. Значи имаше нещо безмилостно в себе си, добре. Още една причина Нина да я хареса. – Сигурно няма да оцелея. Но може и да извадя късмет. И тогава непременно ще разкажа на първия срещнат за сърцеломката, която живее тайно сред жените от Извора.

– Не съм Гриша!

– Е, значи си забележителна имитаторка тогава.

Момичето прокара ръка по гривата на коня си.

– Можеш ли да яздиш?

– Ако се налага.

– Или ще яздиш, или направо лягай да спиш в снега.

– Мога да яздя.

Момичето се метна на седлото с едничко изящно движение. Протегна ръка на Нина и я издърпа на гърба на добичето.

– Обичаш да си хапваш, като гледам – изпръхтя момичето.

– При всяка възможност.

Нина хвана младата жена през кръста и конят ги понесе на бавен ход през растящите снежни преспи.

– Може да те набият с камшик, задето използваш тези команди, впрочем – каза момичето. – „Дйел коменден.“ Само дрюскеле имат право да ги използват, иначе се смята за богохулство.

– Тази вечер ще кажа една молитва отгоре.

– Е, откъде знаеш тези команди?

Още лъжи.

– Едно момче от нашия град служеше в ордена.

– Как се казва?

Нина се върна мислено към битката в Ледения палат.

– Ларс. Чу се, че загинал наскоро.

„И прав му път.“ Беше я хванал със специалния си бич и я бе повалил на колене, преди Каз Брекер да го навести.

Белият свят сякаш нямаше край, замръзнал и монотонен. Сега, когато седеше неподвижно на конския гръб, Нина усети студа чак до костите си, усети как тежестта му я притиска. Вече започваше да се пита дали момичето знае къде отива, когато различи тъмен силует в еднообразната белота. Конят спря и момичето се хлъзна от седлото.

Нина се смъкна на свой ред. Краката я боляха, бяха вкочанени. Заведоха Хелмут под един навес до хижичката. Прозорците светеха, чуваха се силни гласове.

– Явно идеята не е хрумнала само на нас – подхвърли момичето.

После уви юздите около ръката си и свали едната си ръкавица да погали коня по носа.

– Не подозирах, че толкова хора знаят за това място. Сигурно са мъже, останали тук да изчакат бурята. По-добре да не влизаме.

Нина се замисли.

– Имаш ли пола в дисагите?

Момичето дръпна някакъв колан на кръста си и палтото ѝ се смъкна в нещо като пола над панталоните. Впечатляващо, помисли си Нина.

– Какви други номера криеш в ръкава си? Или в полите, както сме го подкарали?

Усмивка прекоси лицето на момичката.

– Имам си няколко.

Вратата на хижата се отвори рязко и светлината очерта силует на мъж с пушка в ръце.

– Кой е там?

– Остави на мен – прошепна Нина, после викна с цяло гърло: – О, слава на небесата! Бояхме се, че хижата ще е празна. Побързай, Ингер!

– Ингер? Сериозно? – измърмори момичето.

Нина тръгна с бърза крачка към вратата, нищо че онзи беше насочил пушка към нея – надяваше се, че мъжът не е достатъчно пиян или уплашен да стреля по невъоръжено момиче. Добре де, по момиче, което изглежда невъоръжено.

Изкачи стъпалата и се усмихна на едрия мъж. Чуваше как високата влачи крака след нея.

– Слава на Дйел, че намерихме подслон за през нощта.

Надникна над рамото му в хижата. Стаята беше пълна с мъже, десетина и повече, всичките наобиколили огъня. Напрежение стегна стомаха ѝ. Точно в този момент не би имала нищо против хижата да беше пълна с дрюскеле, които не пиеха и имаха строги правила по отношение на жените. Но вече нямаше връщане назад.

– И то сред любезни господа, които да ни защитят! – добави Нина

– Кои сте вие? – попита мъжът, без да крие подозренията си.

Нина мина покрай него, сякаш си беше у дома.

– Какъв късмет извадихме, нали, Ингер? Ела да се сгреем на огъня. А ти затвори врата… – Сложи ръка на гърдите на онзи с пушката. – Прощавай, как ти беше името?

Той примигна.

– Андерс.

– Бъди така добър да затвориш вратата, Андерс.

Влязоха вътре и Нина посрещна с усмивка втренчените погледи на мъжете.

– Знаех си аз, че Дйел ще ни покаже пътя, Ингер. Пък и баща ти непременно ще възнагради щедро тези любезни господа.

За миг момичето я зяпна сащисано и Нина тъкмо реши, че представлението им е отишло по дяволите, когато „Ингер“ грейна.

– О, да! Без съмнение! Баща ми е изключително щедър, когато трябва аз да съм добре.

– Да не споменаваме, че си сгодена за най-богатия мъж в Оверют. – Нина намигна на мъжете около огъня. – Е, явно Дйел е погледнал благосклонно и на вас, господа. Тъй, кой от вас ще ни пази тази нощ?

– Да ви пази? – рече един с бухлати оранжеви вежди.

– През нощта.

– Нещо май не си добре с главата, моме…

– Вижте, бащата на Ингер наистина е щедър, но няма как да даде по десет хиляди крида на всички ви, така че ще трябва да изберете един, който да получи наградата.

– Десет хиляди крида?

– Ами май толкова беше последния път, нали? Когато замръкнахме на онова удивително място, надолу, на юг. От друга страна, тогава ти още не беше сгодена за най-богатия човек в града, значи сега наградата може да е два пъти по толкова.

– И кой е тоз жених, дето все го споменавате? – попита един с брада.

– Чували ли сте за Бернард Боле, който натрупа цяло състояние от пушена скумрия? И Ингвар Холс, който върти търговията с дървен материал от Елбйен до Исенвее? Е, Ленарт Бьорд може да сложи и двамцата в малкия си джоб.

– Ленарт Бьорд? – повтори брадатият.

– Името ми звучи познато – каза някой при огнището.

Това едва ли беше вярно, тъй като Нина току-що си беше измислила господин Бьорд.

– Аз пръв ги видях – каза едрият с пушката. – Редно е аз да взема наградата.

– Що пък да е редно? Ти просто беше най-близо до вратата!

– Не, не, не се карайте – каза Нина с учителски тон, докато мъжете се надвикваха кой да стои на пост и да ги варди през нощта. – Ленарт Бьорд ще има по нещичко за всеки от вас.

Нина и „Ингер“ се настаниха в ъгъла с гръб към стената, докато мъжете продължаваха да спорят.

– Това беше отвратително – изсъска момичето, опря лакти на коленете си и подръпна полите си върху носовете на ботушите.

– Моля?

– Изкара ни някакви тъпи слабачки. Ние сме си виновни, че мъжете не ни зачитат. Виждат в нас меки дрисли, щото така се държим.

– Че какво му е на мекото? – каза Нина, ядосана на свой ред. Беше измръзнала и изтощена, а преди броени часове беше изкопала гроба на любимия си. – А и в момента ни виждат като две големи кесии с пари вместо като две беззащитни момичета.

– Не сме беззащитни. Аз имам пушка и нож. А ти имаш онези нелепи стрелички.

– А да имаш дванайсет ръце, скрити в палтото си? Онези имат числено превъзходство.

Е, Нина сигурно би могла да се справи с всичките, но не и без да разкрие истинската си сила, а това би означавало да закопае и момичето.

– Пияни са. Щяхме да се справим.

– Не влизаш в битка, която не можеш да спечелиш – отвърна Нина с раздразнение. – Предполагам, че си тренирала тайно и никога не си имала истински боен инструктор. Силна си, но това няма да ти помогне, ако не знаеш какво да правиш.

Атлетичното момиче придърпа реверите на палтото си.

– Мразя това. Мразя как гледат на нас. Баща ми е същият. Според него жена, която иска да се бие, да ловува и да се защитава сама, е сбъркана, щото така отнема на мъжете правото да я пазят.

Нина изпръхтя.

– О, да, истинска трагедия за бедните мъжлета. Майка ти какво мисли по въпроса?

– Майка ми е идеалната съпруга, ако не броиш факта, че така и не е родила синове на баща ми. Прави каквото той ѝ каже.

Момичето въздъхна. Изведнъж се стори на Нина изтощено до смърт, унило и изгубило желание за битка. Косата му с невероятния цвят – кестеняво, червено и златно като гора наесен – се беше сплескала влажна и рошава покрай бузите му.

– Не я виня. Така стоят нещата. Тревожи се, че ще остана стара мома.

– Затова ли са те пратили в манастир насред нищото?

– Да, където няма да се забърквам в неприятности и да ги посрамвам пред приятелите им. А ти хич не се прави, че си различна. Видях как ме гледаше, когато ни помогнахте на онази поляна.

– Ми ти беше облечена като войник. Нормално беше да се изненадам. – А и тогава основната ѝ задача беше да опази прикритието си, а не да се сприятелява с една Гриша… Момиче, което сигурно би могло да ѝ помогне за фабриката. – В случай че не си забелязала, аз пътувам сама и сама се издържам.

– Различно е. Ти си вдовица.

– Не е нужно да звучиш толкова завистливо.

Момичето потърка чело.

– Извинявай. Беше нетактично от моя страна.

Нина я измери с поглед. Имаше нещо строго в чертите ѝ – високите скули, правия нос. Само пълните устни намекваха за вътрешната мекота. Предизвикателно лице, инатливо. Красиво.

– Не сме толкова различни, колкото си мислиш. – Нина кимна към мъжете, които си бяха спретнали турнир по надвиване с ръка, за да решат кой ще прибере несъществуващата награда. – Баща ти се държи така от страх, пак от страх мъжете си измислят глупавите правила, че не можем да пътуваме сами или да яздим по мъжки.

Високата преглътна смеха си.

– И защо да ги е страх? Светът им принадлежи.

– Тъй де, обаче си помисли за всички неща, които ние бихме могли да постигнем, ако имахме тяхната свобода.

– Не, не, ако наистина ги беше страх, ти нямаше да се разтапяш в усмивчици и да се контиш.

Нина ѝ намигна.

– Вече си ми виждала усмивчиците. Но ако реша да се наконтя, краката ще ти се подкосят.

Момичето изсумтя под нос.

– Аз съм Хане.

– Приятно ми е да се запознаем – каза Нина. – Аз съм Мила. – Вече бе изрекла куп лъжи тази вечер, но тази ѝ се стори особено нередна.

– Не смяташ наистина да спим тази нощ, нали, Мила? – попита многозначително Хане.

– В никакъв случай. Ти ще подремнеш с ръка на ножката си, а аз поемам първия пост.

Докосна ръкава си, колкото да усети костените парченца в подгъва. Поотпусна се и заби поглед в пламъците на огъня.

– Почини си – каза тя на Хане и изведнъж осъзна, че за пръв път от месеци се е усмихнала искрено.

11

Зоя

ПРИГОТОВЛЕНИЯТА ЗА ГОЛЯМАТА ОБИКОЛКА на Николай отнеха дни. Набедените чудеса се бяха случвали къде ли не из страната, маршрутът щеше да е дълъг, следователно трябваше да се осигурят достатъчно провизии, да се подготвят превозни средства и облекло, подходящо за променливото време, да се разпратят нарочни писма до благородници и губернатори в градчетата, които царят щеше да посети. Всичко това изнерви Зоя допълнително и тя се сопаше наляво и надясно повече от обикновено. Знаеше какво говорят за нея – че е изпаднала в поредното си лошо настроение, – но едно от ценните предимства на високия пост беше свободата да не щадиш ничии чувства. Тя си вършеше работата, при това добре, и ако учениците ѝ, прислугата и колегите гришани не можеха да преглътнат някоя и друга остра забележка, значи бяха сбъркали страната, проклети да са.

Сигурно нямаше да се ядосва постоянно, ако всички останали не бяха толкова ужасно бавни. Така или иначе, накрая приключиха – фургоните бяха натоварени, каретата подготвена, а скаутите поеха напред да проучат състоянието на пътищата, по които щеше да мине царската процесия. Маршрутът уж се пазеше в тайна, но рано или късно поданиците на Николай щяха да загреят, че царят им е тръгнал на път, и щяха да се стекат със стотици и хиляди да зърнат своето златно момче, героя от войната.

Зоя още не можеше да реши дали вярва на монаха и неговите истории за трънливата гора, или на близнаците с техните приказки за попската гвардия и обисбая. Склонна бе да смята, че е глупаво да заложат всичките си надежди на такава мисия и дрънканиците на един фанатик, който очевидно вярваше по детински в светците и в помпозните тъпотии, които вървяха ръка за ръка с тази вяра.

Повтаряше си, че независимо от това какво ще открият, пътуването ще се отрази добре на короната и на младия цар. Повтаряше си, че ако не постигнат нищо с това поклонничество, ще намерят някакъв друг начин да избутат следващите няколко месеца, да успокоят съюзниците си и да държат враговете си нащрек. Повтаряше си, че истинският Николай все още държи нещата под контрол – той, а не чудовището, което бе видяла отблизо онази нощ в камбанарията.

Но Зоя не би оцеляла толкова дълго, ако имаше навика да се самозалъгва. Затова, макар и неохотно, признаваше пред себе си и другия страх, дебнещ под напрегнатата подготовка на пътуването и спомена за ненаситния глад, който бе зърнала в очите на демона. Страх я бе какво може да открият в Долината. Ами ако малоумниците, които почитаха Беззвездния, бяха прави и тези странни случки предвещаваха завръщането на Тъмнейший? Ами ако той незнайно как е намерил път назад?

– Този път ще съм готова за него – прошепна тя в мрака, под покрива на залите, където бе живял преди Тъмнейший, в двореца, който беше съградил от нищото.

Вече не беше наивното момиче, което отчаяно и постоянно се опитва да докаже колко е ценно. Не, тя беше генерал с дълъг списък покосени врагове и още по-дълга памет.

„Страхът е феникс.“ Тези думи ѝ беше казала преди годни Лиляна, тези думи самата Зоя бе повтаряла многократно на други. „Може да изгаря хиляди пъти пред очите ти, но винаги се завръща.“ Само дето страхът беше лукс, който тя не можеше да си позволи. Нямаше да допусне страхът да направлява действията ѝ. „Може и така да е – помисли си тя, – но именно от страх избягваш упорито Николай след онази нощ в камбанарията, нали така?“ Мразеше тази своя слабост, мразеше се, задето моли Толя и Тамар да стоят наблизо, докато оковава царя към леглото вечер, задето дори в съвещателната зала е на тръни, сякаш я е страх, че погледне ли към Николай през масата, ще види как лешниковите му очи почерняват. Страхът ѝ беше безполезен, непродуктивен… нещо повече, подозираше, че чудовището би му се зарадвало много.

Когато най-сетне настъпи сутринта на отпътуването, Зоя подготви един малък сандък. За разлика от раклите, в които прислугата беше прибрала кафтана ѝ и дрехите за път, този сандък щеше да пътува заключен. Вътре бяха оковите на Николай, подсилени двойно и с нов заключващ механизъм, толкова сложен, че ѝ отне часове да го усвои. Сандъчето тежеше приятно в ръцете ѝ, но още по-приятно ѝ стана, когато Женя и Давид се появиха в покоите ѝ.

Зоя впери поглед в малкото шишенце със стъклена запушалка, което Женя ѝ връчи.

– Ще стигне ли?

– Ще стигне и ще остане – каза Женя. – Давай му по една капка преди лягане и още една, ако възникнат проблеми. Надвишиш ли дозата, като нищо ще го убиеш.

– Полезна информация. Цареубийството не е сред любимите ми престъпления.

Женя се подсмихна.

– Казваш, че никога не ти се е искало да убиеш Николай?

– О, искало ми се е. Но ако ще го убивам, държа да е буден.

Женя ѝ подаде друго шишенце, кръгло и червено.

– С това ще го будиш сутрин. Просто махаш запушалката и го слагаш под носа му.

– Какво представлява?

– Дестилат от юрда и амоняк. Бързодействащ стимулант, да речем.

– Това е доста неточно – обади се Давид. – Дестилатът използва…

Зоя вдигна ръка да го спре.

– За мен е достатъчно точно.

Женя прокара пръсти по резбования капак на сандъчето.

– Няма да е лесно за него, никак. Все едно всяка вечер се дави, а сутрин се съживява.

Зоя уви шишенцата в памучна кърпа и ги прибра внимателно в сандъчето, понечи да заключи капака, но Женя сложи ръка върху нейната.

– Новият седатив е силен – каза тя. – Но истината е, че имаме само бегла представа какво се опитваме да обуздаем с него. Зоя, трябва да бъдеш нащрек.

Това Зоя го знаеше по-добре от всички. Беше видяла отблизо ужаса, който дебнеше в тялото и ума на младия цар.

– Ти какво предлагаш?

За нейна изненада Женя каза:

– Може аз да замина вместо теб.

Давид стисна устни на черта, явно двамата го бяха обсъждали и Женя говореше сериозно. Буца затъкна гърлото на Зоя, но тя само вдигна вежда.

– Защото си много добра в близкия бой? Николай има нужда от бойци до себе си.

– Ничевие белязаха и мен, Зоя. Аз разбирам по-добре от теб притеглянето на този мрак.

Зоя поклати глава, дръпна ръката си и прибра ключа.

– Не си готова за битка като тази.

На вратата се почука, те се обърнаха и видяха Толя. Едрата му фигура запълваше касата към общото помещение.

– Каретата е готова – каза той, после извика през рамо: – А Тамар закъснява!

– Не закъснявам – каза Тамар иззад него. – Просто съпругата ми се цупи.

Зоя надникна над рамото на Толя и видя Тамар да държи ръката на Надя в опит да прогони мрачните ѝ мисли.

– Имам пълното право да се цупя – каза Надя. – Вие тръгвате. Брат ми е някъде във Фйерда, а от мен се иска да построя прототип на подводница, която не работи, за празненство, на което не ща да присъствам.

– Бързо ще се върнем – каза Тамар. – И ще ти донеса подарък, обещавам.

– Дано са нови предпазни очила – каза Надя.

– Мислех си за нещо по-романтично.

Давид се намръщи.

– Че какво е по-романтично от предпазни очила?

– Готови сме – каза Зоя и връчи сандъчето на Толя. – Женя, от теб искам редовни доклади за отговорите, които пристигат от възможните невести, и за цялостната подготовка на празненството, интересуват ме най-вече мерките за сигурност. Аз ще ти пращам съобщения по мрежата, докато сме на път.

Поколеба се. Ръцете неудържимо я сърбяха да прегърне Женя… и като никога реши да се предаде на импулса.

Усети високо вдигнатите вежди на Толя, усети и как Женя се стегна в обятията ѝ, преди да я прегърне на свой ред.

– Пази се – прошепна Зоя.

„Пази се.“ Сякаш думите бяха някакво заклинание.

– От какво да се пазя? Да не прекаля с планирането на менюто? – каза през смях Женя. Дръпна се и Зоя хем с ужас, хем с благодарност видя сълзи в кехлибареното око на младата жена. – Вярваш ли, че има лек за Николай?

– Трябва да вярвам. Равка няма да издържи още една борба за власт, още един преврат, още една война. Николай е ужасен, но само него си имаме.

– Той е добър цар – каза Женя. – А аз отблизо познавам разликата между добрия и лошия владетел. Върни ни го жив и здрав.

– Непременно – обеща Зоя, макар да не беше сигурна, че ще може да спази това обещание.

– И се пази, Зоя. Равка има нужда и от теб.

Зоя усети подозрителен гъдел в очите си и побърза да излезе от стаята, преди ситуацията да е ескалирала отвъд търпимостта ѝ.

•

Пътуваха в лукс и удобства и в компанията на множество скаути и знаменосци. Юри не излизаше от каретата, където с Толя преглеждаха стари текстове в търсене на повече информация за обисбая. Друга карета беше натъпкана с книги от библиотеките на Великия и Малкия дворец, както и с шепата текстове, които Тамар тайно бе свила от катакомбите на папската гвардия – овързани с кожа трактати, опърпани сборници с религиозни химни и дори стари книги с детски приказки, по полетата на чиито пожълтели страници се виеха нарисувани шипки и трънки, вероятна препратка към трънливата гора.

Въпреки шумните си възражения и кършенето на пръсти Юри все пак отстъпи и вместо черното расо сега носеше кафявата одежда от грубо тъкан плат на обикновен монах, което му позволяваше да пътува с тях инкогнито. Е, не се опъна повече от очакваното. Явно вярваше, че това лъкатушно пътуване към Долината на смъртната сянка има една основна, макар и тайна цел, а именно да се определи дали Беззвездния ще бъде канонизиран за светец и дали ще бъде построена църква на лобното му място.

– Но за тази цел – предупредил го бе изрично Николай – трябва да знам всичко възможно за обисбая: самия ритуал, местоположението на трънливата гора, изобщо цялата идея за очистване.

При последната дума очите на Юри грейнаха.

– Очистване – повтори той. – Завръщане към истинската религия. Вярата на хората – възстановена.

Зоя знаеше, че Николай възлага големи надежди на монаха и неговото проучване, отчаяно се надява, че това ще му помогне да се очисти от чудовището, но дори да успееха някак, оставаше въпросът къде ще му излезе краят.

– Какво ще правиш с него, след като това приключи? – беше попитала тя царя. – Народът ще въстане на секундата, ако се разбере, че искаш да канонизираш Тъмнейший. Като нищо ще избухне свещена война, а това ще предостави на Аппарат отлична възможност да оспори правата ти над трона. И ще го направи под знамето на Алина, без съмнение.

– Ще измислим някакъв компромис – каза Николай. – Ще пратим Юри на някое хубаво и отдалечено място да подготви трактат за добрите дела на Тъмнейший и ще го заринем с книги. Ще му кажем, че този въпрос трябва да се обсъди с народа. Ще го пратим на Странстващия остров да разпространи учението за Беззвездния.

– Последното твърде много звучи като изгнание.

– Ти го наричаш изгнание, а аз – продължителна ваканция.

– Аз викам да го пратим в Кетердам да обърне във вярата Каз Брекер и неговите негодяи – предложи Зоя.

Николай примижа.

– Искаш да го превърнеш в мъченик? Защото точно това ще му се случи в Кетердам – скоропостижна кончина в ръчичките на Брекер.

Царят не беше пътувал из страната от онази обиколка непосредствено след поражението на Тъмнейший – тогава Николай бе заел престола, овакантен след изгнанието на родителите му. Вместо да остане в столицата, както очакваше нобилитетът, той бе тръгнал на път, изминал бе хиляди километри неуморно. По онова време Зоя почти не го познаваше и определено не му вярваше. Разбираше, че той е единствената надежда изтерзаната им родина да оцелее, склонна бе да признае, че е показал завидна изобретателност по време на гражданската война, но Николай беше Ланцов, а баща му не беше донесъл нищо добро на Равка. По онова време нищо не подсказваше, че новият цар ще е по-добър от стария, че не е просто приказлив красавец, истинска катастрофа в зачатък.

Но Николай беше направил нещо, в което малцина се проваляха – успял бе да я изненада. Осигурил бе мир по границите на Равка, договорил бе нови заеми от Керч, подсилил бе пограничните войски, използвал бе умело флотилията, която беше събрал в битието си на капера Щормхунд, и с нейна помощ бе осуетил морските попълзновения на Фйерда. Посетил бе десетки градове, големи и малки, раздал бе храна, разговаряше с местните водачи и аристократи, използвал бе щедро вродения си чар да ги спечели на своя страна, тях, както и общественото мнение след унищожението на Долината. След като се върна в Ос Олта, създаде ново знаме с изгряващото слънце на Алина зад двуглавия орел на Ланцови, а Аппарат го короняса в новопостроения царски параклис. И Зоя усети нещо като надежда да се заражда в сърцето ѝ.

Самата тя се трудеше усилено с другите от Триумвирата, опитваше се да преустрои Втора армия и да ѝ осигури бъдеще. Понякога беше горда с постигнатото и преизпълнена с оптимистично вълнение, друг път, уви, се чувстваше като дете, което си играе на генерал. Бе едновременно вълнуващо и страшно – мисълта, че всички са на крачка от нещо ново.

Сега обаче, докато пътуваха от едно градче към следващото, Зоя бързо си даде сметка, че обединението на Равка и окрупняването на Втора армия са били лесната част. Далеч по-трудно бе да хванат страната за ушите и да я завлекат в бъдещето. Николай цял живот се беше подготвял за управлението, копнял бе за промяна, но за разлика от него, Равка се съпротивяваше упорито на всичко ново. Реформите му в данъчното облагане и земевладелчеството дразнеха нобилитета. „Естествено, че крепостните селяни трябва да имат права – възразяваха те – някой ден.“ Царят правеше прекалено големи крачки прекалено бързо.

Николай знаеше за породилата се съпротива и несъмнено смяташе да използва това пътуване, за да я потуши. Денем процесията им пътуваше от село на село и от град на град и младият цар печелеше сърцата на обикновените хорица с широката си усмивка, с пари и храна, които раздаваше щедро. Вечер се настаняваха в домовете на благородници и кметове и присъстваха на банкети до късно през нощта. По някое време Николай се затваряше с домакина да обсъдят реформите, да поиска съдействие, да заглади перата, настръхнали от угрозата на промените. Понякога молеше Зоя да го придружи на тези срещи, въпреки че бе уморена и копнееше единствено за леглото.

– Защо да идвам и аз? – възмути се тя в дачата на барон Левкин в Келник. – Ти си очарователен за трима.

– Защото имат нужда да видят моя военачалник – каза той.

Вярно беше. Благородниците и до ден днешен се вълнуваха от разкази за войната и силата на Втора армия. Но имаше и друго. Присъствието на Зоя, въпреки острия ѝ език – или именно заради него, – променяше атмосферата в стаята и превръщаше преговорите в дружески разговор. Поредната причина Николай да си намери най-после царица. Затова Зоя се стараеше да се усмихва, да бъде любезна и да казва по някоя добра дума за гришанската армия. Беше изтощително.

– Как го правиш? – рече тя една нощ след особено продуктивен разговор с херцога на Гревякин. В началото херцогът бе твърдо против предложението на Николай да засее земите си с памук, защото това не отговаряло на традициите. Домът му беше пълен с дърворезби и ръчно тъкан текстил, декори от едно по-простичко време, когато крепостните селяни са създавали красиви предмети за господаря си и са мизерували мълчаливо. Но след два часа и няколко силни питиета старият херцог вече се смееше с цяло гърло на царските шеги и обеща да започне отглеждане на памук в две от фермите си. След още час се съгласи на негова земя да бъде построена тъкачна фабрика за обработка на произведения памук. – Как успяваш да им промениш мнението, без да се усетят дори?

Николай сви рамене.

– Като всеки аристократ херцогът се отнася с презрение към търговията, но обича да вижда себе си като благодетел. Затова просто изтъкнах, че благодарение на новото производство селяните му ще имат повече време да създават дърворезбите и килимите, които той обича токова много. И как имението му може да се превърне в привлекателен център за още занаятчии и художници, а новият свят ще храни стария, вместо да го измести.

– Наистина ли вярваш в това?

– Щом веднъж усетят вкуса на парите и образованието, крепостните му селяни ще се замислят за свой живот и предприемачество, вместо само да се молят за милостта на господаря. Но тогава вече няма да има връщане назад. Прогресът е като река. Излезе ли от коритото си, не можеш да я върнеш обратно.

– Не това имах предвид – каза Зоя, докато Толя ги водеше към предназначените за Николай покои. – Това как го правиш? – повтори тя и махна с ръка към него, от златната коса до съвършено лъснатите ботуши. – По цял ден сме на път, спим по няколко часа. – Сниши глас, преди да продължи: – Всяка нощ си лягаш упоен и в компанията на някакво безсмъртно зло. И въпреки всичко това изглеждаш отпочинал и спокоен. Мога да се обзаложа, че ако херцогът те беше помолил, щеше да стоиш още час в кабинета му да играете карти и да си разказвате стари военни историйки.

– Това е неотменна част от работата ми, Зоя. Царуването не започва и не свършва с военните победи. Нито дори с изковаването на справедливи закони и налагането им. В сърцевината му са именно тези часове, когато мъже и жени решават да оставят в наши ръце живота и добруването си.

– Просто си признай, че твоята нужда да те обичат съответства на тяхната нужда да те обичат.

– Толкова по-добре, че съм такова слънчице.

– Ама залязваш ми нещо. Не че изглеждаш уморен. Изобщо даже. Не е нормално това.

– На теб пък умората ти отива, Зоя. Бледността. Сенките под очите. Приличаш на героиня от роман.

– Приличам на жена, която всеки момент ще те настъпи по мазола.

– Хайде, хайде. Справяш се забележително добре. А и като гледам, усмивките още не са те убили.

– Още.

Тамар ги чакаше при вратата на покоите му.

– Някакви проблеми? – попита я Николай.

При предишната им спирка Тамар беше хванала един слуга в спалнята на царя да рови из вещите му, вероятно по нареждане на господаря си.

– Не – каза тя. – Но за всеки случай ще огледам отново къщата и ще надникна в кабинета на херцога.

Старият херцог беше откликнал добре на царския чар, но ако поддържаше връзка с противниците на царя в Западна Равка или с някого от претендентите за трона на Ланцови, трябваше да го знаят.

След като Николай си изу ботушите и седна на леглото под една нелепа картина на Света Анастасия, която лекува селяни от чумата, Зоя извади малкото шишенце от джоба си. Николай потръпна видимо.

– Не знам какво са забъркали Женя и Давид този път, но ме сваля като юмрук в челюстта, честно.

Зоя мълчеше. Седативите, които му даваха преди, бяха простички отвари, които го успиваха бързо и Николай често започваше да хърка още преди Зоя да е излязла от спалнята му. Но тази нова отвара го поваляше за секунди, при това без хъркане или другите дребни нещица, които човек прави насън. От тази отвара Николай изпадаше в дълбоко безсъзнание, така неподвижен, че Зоя често притискаше пръсти под челюстта му да потърси бавния пулс. Сякаш всяка нощ го гледаше как умира.

– Знам само, че е достатъчно силна да ти затвори устата – каза тя накрая. Вдигна шишенцето, но не му го подаде. – Хайде, кажи как го правиш. Как търпиш това безкрайно театро.

– Ти правиш същото в Малкия дворец, Зоя, ежедневно. Не го показваш, но аз знам, че невинаги се чувстваш силна и умна. Обаче не ти личи.

Зоя преметна косата си през едното рамо.

– Може и така да е. Но аз съм си аз винаги. А ти се променяш като светлина над водата. И това взаимодействие с различни хора сякаш те подхранва, вместо да изцежда силите ти. Каква е тайната?

– Тайната… – замисли се Николай. Протегна ръка и Зоя пусна шишенцето в шепата му. – Тайната май е в неспособността ми да бъда сам. – Махна запушалката. – Но има места, уви, където не можем да си заведем компания.

Докосна гърлото на шишенцето до езика си и Зоя побърза да го вземе от ръката му – Николай се люшна назад, повлечен в мрака още преди главата му да е тупнала на възглавницата.

•

Зоя пътуваше напред със скаутите. Понякога Николай се возеше в каретата с Толя и Юри, но по-често яздеше някой от белите си коне, обграден от стражи, а Тамар го следваше на дискретно разстояние. За разлика от баща си, Николай никога не обличаше царската парадна униформа с все ордените и шарфа, а вместо това носеше зеленикавия шинел на войниците от Първа армия. Беше служил в пехотата, преди да стане офицер, с което си спечели уважението на войската, и ордените на гърдите му не бяха церемониални, а спечелени в битка.

И във всяко селце и град по пътя младият цар твореше своите чудеса. Дори стойката му на конския гръб се променяше според множеството, излязло да го посрещне. Понякога седеше отпуснат на седлото, слънцето позлатяваше косата му и се отразяваше в съвършено лъснатите му ботуши, а той се усмихваше широко и махаше на любимите си поданици. Друг път беше тържествен и героичен, качваше се на импровизирана сцена или излизаше на някой балкон да се обърне към навалицата, събрала се пред църквата на градския площад. Стараеха се да прикриват неотложността на мисията при тези спирки, но извън това яздеха усилно и никога не оставаха за повече от една нощ в едно или друго имение. Определили си бяха три седмици за пътуването. Без значение какво ще открият в Долината на смъртната сянка, трябваше да се върнат в столицата навреме за тържествата.

В Райевост, където беше ударило голямо земетресение, Николай се съблече по риза и се хвана на работа рамо до рамо с местните, извозваше отломки и повдигаше паднали греди. Отиде на мястото, където гигантският каменен печат на Свети Лубов се беше разцепил сякаш под напора на ято от мънички сребристи птички, които бяха кръжили две седмици над градския площад, преди най-сетне да се разпръснат. Даде тържествено обещание да финансира с лични средства построяването на нова църква там.

– И откъде по-точно ще вземеш парите за църквата? – попита го Зоя същата вечер.

– От Керч? От богатата си невяста? Или Аппарат ще продаде на търг някой от хубавите си олтари.

Но Зоя вече се бе досетила защо Николай така лесно бе отстъпил пред молбата на Аппарат за нови църкви. Да, попът щеше да си получи новите молитвени домове и чрез тях да разшири мрежата си от шпиони и лоялисти, но хората нямаше да се сещат за него, когато влизат да кажат молитва или да чуят църковните камбани. Щяха да си мислят за своя златен цар и да си шепнат как е дошъл в тяхното село.

– Отраснала съм на такова място – каза Зоя, докато влизаха в поредното забутано селце. – Място безнадеждно. Гладно. Хората правят грозни неща от отчаяние и момичетата са първите жертви.

– Затова ли настояваш толкова упорито за новите фабрики?

Зоя сви рамене едва доловимо.

– Нужни са широки плещи да размахваш брадва или да вадиш камъни, но и най-слабичкото момиче може да дърпа ръчка или да натиска бутон.

Усещаше втренчения поглед на Николай.

– Не знаех, че изпитваш такава симпатия към обикновените хора.

„Навремето и аз бях обикновена. Лиляна и Лада бяха обикновени.“

– Не става въпрос за симпатия. Гриша няма да оцелеят без силна Равка зад гърба си.

– Аха, значи просто си практична. Разбира се – кимна скептично Николай.

Тонът му никак не ѝ хареса, но истината бе, че нямаше начин да мине по разкаляните улици между сивите къщи с продънени покриви и килнати веранди, да види наклонената кула на църквата и да не се сети за Пачина, градчето, което бе оставила зад гърба си. Нямаше да го нарече свой дом и толкова.

– Знаеш ли кое промени нещата в моето село? – попита тя, без да откъсва поглед от пътя с дълбоките коловози, разкалян от снощния дъжд. – Мобилизацията. Когато войната стана толкова страшна, че короната се видя принудена да мобилизира и момичета за войската.

– Мислех, че хората са гледали на мобилизацията като на проклятие.

– Някои – да. Но за други тя предлагаше бягство, шанс за нещо различно от това да станеш нечия съпруга и да умреш при раждане. Когато бях малка, още преди силата ми да се прояви, си мечтаех да стана войник.

– Малката Зоя с малкия си щик?

Зоя изсумтя.

– Винаги съм притежавала качества на генерал.

Но майка ѝ виждаше в нея друго. Виждаше само и единствено красотата ѝ. Лицето на Зоя се превърна в неин чеиз на крехката възраст от девет години. Ако не беше Лиляна, щяха да я купят и продадат като малко теленце. Но можеше ли с чисто сърце да вини майка си? Още помнеше разранените ръце на Сабина, уморените ѝ очи, изпосталялата снага – хронична умора и безнадеждност. Но макар да бяха минали много години, Зоя все още не откриваше в себе си прошка. Нито към отчаяната си майка, нито към слабоволевия си баща. Да изгният дано! Зоя плесна коня с юздите.

Процесията им мина през ниви с овес и разгледа новата оръжейна фабрика, изтърпя изпълнението на един детски хор, а после Николай и групичката около него седнаха да пият чай с градския съвет и диригента на хора.

– Трябва да отровиш диригента заради ужаса, на който ни подложи – мърмореше Зоя.

– Прекрасни бяха.

– Бяха фалшиви.

Волю-неволю Зоя направи малка демонстрация на силите си пред местните жени и с мъка се сдържа да не издуха перуката на магистрата.

Накрая стана време да излязат на езда с губернатора и да се разходят из големия участък гора, където дърветата уж били повалени за една нощ. Зловеща гледка. Въздухът вонеше на смола, а дърветата лежаха в съвършени редици чак до върха на възвишението над малък параклис на Свети Илия Окования. Лежаха всичките в една посока като покойници в гробище, сякаш им сочеха на запад, право към Долината. Позволили бяха на Юри да слезе от каретата, да се разтъпче и да види с очите си предполагаемото чудо, придружен от Толя, разбира се, който надвисваше над него като едничкото неповалено дърво в околността. Според гиганта били открили нещо, което водело към оригиналното описание на обисбая.

– Хрумвало ли ти е – попита Зоя Николай, вперила поглед в кльощавия монах, който говореше превъзбудено на навъсения Толя, – че всичко това е номер? Че Аппарат и монахът изобщо не са врагове? Че целта им е била да те отдалечат от столицата, както и направиха впрочем.

– Естествено – каза Николай. – Но колкото и влиятелен да е Аппарат, дори той не може да повали толкоз дървета или да изкара ято птички от сцепен камък. Ще трябва да преглътна гордостта си и да призная, че май сме свидетели на нещо, което е по-голямо и от теб, и от мен.

– Говори за себе си – каза тя.

Но като гледаше редиците повалени дървета, Зоя имаше чувството, че някаква невидима ръка ги насочва, и това чувство никак, ама никак не ѝ харесваше.

– Нямам им доверие – добави тя. – На нито един от двамата.

– Аппарат е амбициозен човек, а това само по себе си означава, че може да бъде манипулиран.

– А нашият монах? И Юри ли можеш да манипулираш със същата лекота?

– Юри е дълбоко и искрено религиозен. Или това, или е най-великият актьор за всички времена, което със сигурност не е възможно.

– Защо пък да не е възможно?

– Защото изтърпях с усмивка песньовките на детския хор, следователно аз съм най-великият актьор за всички времена. – Николай смуши с пети коня си. – Хайде, Назяленска, към следващия град. Надеждата умира последна.

•

Зоя си отдъхна, когато навлязоха в Адена, последната им спирка преди Долината. Скоро щеше да се разбере – или щяха да получат търсените отговори, или да поемат назад с подвити опашки. Но поне ще е загърбила страховете си и напрегнатото очакване при мисълта какво ги чака в Безморие.

Селото беше като другите села дотук, ако не броим красивото езеро в ниското. Този път ги посрещнаха с малък духов оркестър, който свиреше фалшиво, с парадно шествие на говеда и изложение на гигантски зеленчуци.

– Тази тиква е по-голяма от мен – промърмори под нос Николай, докато махаше и се усмихваше.

– И два пъти по-красива.

– Аз съм по-красивият – възрази той.

– Може – каза Зоя. – Обаче тиквата не говори.

Накрая концертът на духовия оркестър свърши, всички наставаха и тръгнаха към църквата. Като никога местните не ги последваха. Зоя, Николай, Юри и близнаците поеха сами към параклиса извън селцето, компания им правеше само местният свещеник.

– Няма ли поклонници? – попита Толя, щом и последните къщи останаха зад гърба им.

– Има, но ги държим в селото – отговори свещеникът. Беше възрастен мъж с хубава бяла брада и очила досущ като тези на Юри. – Пускаме външните хора само с придружител и в строго определени часове. Църквата е в ремонт, а ние държим да овардим работата на Света Лизбета.

– Толкова ли е крехка? – попита Юри.

– Удивителна е и не искаме поклонниците да я опоскат за сувенири.

Ледени тръпки полазиха по гърба на Зоя. Имаше нещо различно във въздуха тук. Дори насекомите бяха замлъкнали. Движеха се под хладните сенки на гора, но ни една птичка не се обаждаше от клонаците. С Тамар се спогледаха мълчаливо. Дори тук, на това уж свещено място, можеше да се готви покушение срещу царя.

Излязоха от гората на високо възвишение. Църквата беше опасана със строително скеле, златните ѝ кубета лъщяха на следобедното слънце. Пред входа се възправяше статуя на Света Лизбета. Червени рози бяха напукали камъка по цялата ѝ снага, включително забуления череп. Цветята се спускаха изобилно по статуята, разливаха се като локва от кръв около основата ѝ. Сладкият им аромат буквално пулсираше на гъсти захаросани вълни, така плътни, че сякаш грееха с лятна жега.

Екстаз кривеше лицето на Юри.

– Исках да вярвам. Вярвах, но това…

Бедничкият ревеше, осъзна Зоя.

– Млъкни – тросна се тя. – Или лично ще те натикам в каретата.

– Вижте – прошепна Толя, без да крие възторга си.

Черни сълзи се стичаха от очите на Лизбета. Лъщяха като обсидиан, сякаш замръзнали на място или издялани от камък като самата статуя.

Докато бяха в селото долу, Зоя бе зърнала Крибирск в далечината, проснал се досами мъртвите бели пясъци на мястото, където преди се ширеше Долината на смъртната сянка. Бяха толкова близо.

Николай издиша през зъби и Зоя го стрелна с поглед. Другите бяха зяпнали статуята, но тя зърна за миг – преди Николай да дръпне нагоре маншета на ръкавицата си – тъмните жилки по китката му, които пулсираха черни, сякаш… сякаш онова в него е разпознало тук нещо познато и е надигнало глава. Инстинктивно понечи да се отдръпне, уплаши се, че демонът ще разкъса оковите си. Но не го направи – беше войник и щеше да удържи.

– Каква беше историята на Лизбета? – попита Николай.

Гласът му звучеше напрегнато, но другите сякаш не го забелязаха.

– О, историята ѝ е едновременно красива и трагична – отвърна с ентусиазъм Юри.

Ръцете засърбяха Зоя да го бутне в розите.

– Да де, като всички истории за мъченици, да се чудиш защо.

Но Юри или не ѝ обърна внимание, или изобщо не я беше чул.

– Била е само на осемнайсет, когато пирати слезли на брега на Западна Равка, грабели и опожарявали селата по пътя си. Мъжете от нейното село се скрили, но Лизбета се изправила самичка пред пиратите в едно поле с бели рози и ги помолила за милост. Те се метнали към нея, но тя само паднала на колене в молитва, а от розите се надигнали рояци пчели и връхлетели нападателите. Така селото на Лизбета било спасено.

Зоя скръсти ръце.

– Да, а сега кажи на нашия цар как селяните възнаградили Лизбета за това чудо.

– Е – рече Юри, като дърпаше един разшит конец от ръкава на расото си. – Хората от съседното село настояли Лизбета да повтори чудото и така да спаси и тях, но тя не могла. – Изкашля се. – Разпънали я между четири коня. И тогава розите станали червени от кръвта ѝ.

– Ама иначе отговаря на молитви, видите ли – подхвърли Зоя и откъсна една червена роза, глуха за сащисания стон на свещеника.

Миризмата на розата бе толкова силна, че задушаваше. Изобщо всичко тук я изправяше на нокти. Имаше чувството, че нещо я наблюдава от куполите на църквата и от сенките на дърветата.

– Защо всичките ви светци трябва непременно да са загинали в страшни мъки?

Юри примигна.

– Защото… защото това показва готовността им за саможертва.

– Смяташ ли, че Лизбета с радост се е оставила да я разкъсат на четири? Или Демян, когото пребили с камъни? Илия, когото оковали и хвърлили в реката да се удави? – Писнало ѝ беше от тези чудеса, изтощена бе от страха, който я терзаеше ежедневно, не искаше да чува повече за трагичната кончина на хора, дръзнали да бъдат храбри, странни или силни. – На мястото на Лизбета не бих си губила времето да слушам оплакванията на…

Някакво движение при куполите на църквата привлече вниманието ѝ. Тя вдигна поглед миг преди нещо масивно да се стрелне право към нея. Нещото събори статуята на Лизбета, разхвърчаха се червени листенца и каменни отломки. Гигантски ръце я стиснаха за раменете, впиха се в плътта ѝ, отлепиха я от земята. Зоя зарита отчаяно, но опора нямаше.

А после нещото я повлече към небето. Зоя пищеше, все така стиснала розата.

12

Николай

– ЗОЯ!

Нещо я държеше – нещо с криле, и за миг Николай се уплаши, че незнайно как демонът е изскочил от кожата му. Но не, крилете на похитителя бяха механични, чудо на инженерната наука, биеха мощно въздуха и издигаха похитител и плячка все по-високо в небето.

Друг крилат воин се спускаше в дъга към Николай – жена този път, черната ѝ коса беше прибрана в кокче на върха на главата, ръцете ѝ – бронирани с широки гривни от някакъв сив метал.

„Кергуд.“ Шуаните бяха дръзнали да нападнат царската процесия.

Толя и Тамар пристъпиха пред Николай, но не той беше мишената. Жената се целеше в сърцеломските му гвардейци. Дошла беше за неговите гришани. С едно светкавично движение крилатата жена освободи метална мрежа, тя блесна за миг във въздуха, а после се стовари върху близнаците, достатъчно тежка да ги събори на земята. Жената ги повлече с все мрежата, набираше засилка да полети.

Николай не се поколеба. Имаше ситуации, в които преговорите и увъртането вършеха работа. Имаше и ситуации, които изискваха груба сила. Хукна след жената, прегази Толя и Тамар и откри огън с двата си пистолета.

Крилатата жена само трепна – кожата ѝ бе подсилена с чудесна сплав от гришанска стомана и рутений. С този проблем Николай щеше да се занимае по-късно.

Захвърли безполезните пистолети, без да наруши устрема си. Извади в движение кинжала и се метна на гърба на крилатата. Кергудът се замята със силата на подивял кон. Николай беше чел внимателно докладите. Знаеше, че силата и огневата мощ са безсилни срещу тези създания. Значи оставаше прецизността.

– Дано по теб е останало нещо от плът и кръв – изсъска той.

Хвана кергуда за яката и прицели удара си във вдлъбнатината между брадичката и гърлото, каза една светкавична молитва наум и заби кинжала.

Кергудът залитна, изгуби инерция, опита се да извади кинжала от шията си. Николай не отстъпи, заби острието по-надълбоко, усети гореща кръв по ръката си. А после крилатата най-сетне се срина.

Николай не изчака Толя и Тамар да се освободят от мрежата, вместо това се взря нагоре за Зоя и нейния похитител.

Двамата се боричкаха високо над земята – Зоя риташе като бясна, гърчеше се в хватката на кергуда. Боецът уви дебела като дървесен ствол ръка около гърлото ѝ с явното намерение да я задуши, докато плячката му не загуби съзнание.

Зоя се отпусна изведнъж – твърде скоро, не би могла да изгуби съзнание толкова бързо. Николай усети как въздухът наоколо му припука. Кергудът бе сметнал, че Зоя е като другите Гриша и не може да призовава с вързани ръце. Само че Зоя Назяленска не беше обикновена вихротворка.

Мълния полази по металните криле на шуанския войник. Той се разтресе целият, после се отпусна безжизнен. Двамата полетяха към земята.

„Не, не, не!“ Николай хукна натам, мозъкът му формулираше и отхвърляше планове. Безполезни. Безнадеждни. Не би могъл да стигне навреме. Изръмжа гърлено, дълбоко в гърдите. Оттласна се от земята, въздухът обрули лицето му… и след миг вече държеше Зоя в ръце. „Невъзможно. Законите на физиката не биха позволили такова…“

Погледна към собствената си сянка – сянка твърде далече под него, черно петно с криле на гърба. „Чудовището е в мен и аз съм чудовището.“ Потръпна, сякаш би могъл да избяга някак от самия себе си, и сянката на чудовището трепна на свой ред.

– Николай? – Зоя го гледаше с неподправен ужас.

– Аз съм – опита се да каже той, но чу само ръмжене.

А после вълна заля тялото му, силата на Зоя го разтресе до костите. Той извика, звук като накъсан вой, усети как крилете му се свиват и изчезват.

Падаше. И двамата щяха да умрат.

Зоя протегна надолу свободната си ръка, под тях се оформи въздушна възглавница и спря рязко полета им. Претърколиха се по нея и паднаха на земята един връз друг. Зоя се измъкна на секундата, протегнала ръце, сините ѝ очи – облещени в ужас.

Николай вдигна ръце, в знак че се предава.

– Аз съм – повтори той и когато чу думите да излизат от устата му съвсем човешки и нормални, само дето не заплака от благодарност.

Нищо не бе толкова сладко като вкуса на тези завърнали се думи.

Ноздрите на Зоя се разшириха. Насочи вниманието си към войника кергуд, който я беше нападнал, надвисна над тялото му, търсеше къде да излее страха си. Такова падане би трябвало да го убие, но не – онзи вече се надигаше от земята. Зоя протегна ръце с разтворени длани, изтрещя гръм, малки светкавици изпукаха по върховете на пръстите ѝ. Косата ѝ се вееше на кичури около главата като ореол от змии. А после Зоя удари с длани гърдите на войника. Той се разтресе конвулсивно, плътта му почервеня, пушек се издигна от торса му, тялото му се подпали отвътре.

– Зоя! – извика Николай. Скочи на крака, но не смееше да я докосне сега, когато през нея протичаха мълнии. – Зоя, погледни ме, по дяволите!

Тя вдигна глава. Кожата ѝ беше бяла като платно, очите – разширени от ярост. В първия миг сякаш не го позна дори. Сетне устните ѝ се разтвориха леко, раменете ѝ увиснаха. Дръпна ръце и овъгленото тяло на кергуда се строполи на земята. Зоя се срина на колене и треперливо си пое дъх.

Толя и Тамар се бяха освободили от мрежата. Стояха настрани заедно с Юри, който се тресеше силно, като в пристъп някакъв. Възможно ли беше младежът никога да не е виждал битка? Да, тази беше брутална, но свърши бързо, а и не той беше целта на нападението. И тогава Николай осъзна, че…

– Ти… той… – пелтечеше Юри.

– Ваше Величество – каза Толя и сведе поглед надолу.

Николай погледна ръцете си. Пръстите му още бяха черни и извити в хищни нокти. Пробили бяха ръкавиците. Николай си пое дълбоко въздух. Мина една дълга секунда, после още една. Накрая ноктите все пак се отдръпнаха.

– Да, да, знам, Юри – каза той що-годе спокойно. – Страхотен номер. Ще припаднеш ли?

– Не. Може би. Не знам.

– Спокойно, всичко ще бъде наред. За теб и за всички нас. – Казаното току-що бе толкова невярно, че го напуши смях. – Искам да си мълчиш за това. Толя, Тамар, добре ли сте? – И двамата кимнаха. Николай събра сили да погледне към Зоя. – А ти?

Тя пое дъх на пресекулки. Кимна, раздвижи пръсти и каза:

– Понатъртих се, нищо повече. Но свещеникът… – И кимна към белобрадия мъж, който лежеше в безсъзнание на земята. От слепоочието му течеше кръв, ударило го бе парче от каменния воал на Лизбета.

Николай коленичи до него. Пулсът на стареца беше стабилен, но сигурно беше получил сериозно сътресение.

– Селото изглежда спокойно – каза Тамар и приклекна на свой ред до свещеника да провери жизнените му показатели със своите специални умения. – Ако бяха видели кергуда, щяха да вдигнат тревога и да хукнат насам.

Явно разстоянието до селото се бе оказало достатъчно и жителите му не бяха видели нищо.

– Не ми се ще да обяснявам какви са тези войници с механични криле – каза Николай. – Ще трябва да скрием труповете.

– При розите – предложи Тамар. – А след залез-слънце ще пратя двама ездачи да ги приберат.

Скриха добре телата сред пластовете от червени рози в краката на разрушената статуя, подредиха клонките и чак след това Тамар събуди свещеника. Както винаги, трескавата дейност разреди малко напрежението, вибриращо в тялото на Николай. Но това бе само илюзия за контрол, на която той не можеше да разчита. Беше временно решение, а не лек. Този път чудовището се бе появило посред бял ден. И благодарение на него Николай бе успял да спаси Зоя. Не знаеше какво да мисли за това. Не той бе призовал демона. Чудовището бе проявило самоинициатива. Поне така смяташе Николай. „Ами ако се случи отново?“ Имаше чувството, че собственият му мозък е вражеска територия.

Свещеникът се събуди отведнъж, изохка и вдигна ръка към подутината на слепоочието си.

– Удари си силно главата – нежно му каза Николай.

– Имаше войници! – ахна свещеникът. – В небето! – Николай и Тамар се спогледаха уж притеснени. – Някакъв човек… спусна се от облаците. Имаше криле! Друг връхлетя от покрива на църквата.

– Сигурно имаш сътресение – каза Николай и му помогна да се изправи.

– Видях ги! Статуята…Ето, вижте, съборили са статуята, нашата статуя на Света Лизбета!

– Не – поклати глава Николай и посочи една от тежките греди на скелето, която бяха успели да съборят. – Виждаш ли онази греда, счупената? Откърши се и ви удари, теб и статуята. Имаш късмет, че не загина на място.

– Истинско чудо – сухо рече Зоя.

– Братко – обърна се умолително свещеникът към Юри. – И ти го видя, нали?

Юри подръпна проскубаната си брадица, а Николай зачака. Монахът постоянно го зяпаше след нападението на кергудите. Накрая Юри каза:

– Аз такова… не видях нищо необяснимо.

Свещеникът изсумтя объркано и Николай се почувства виновен.

– Хайде – каза той. – Ако още не те е заболяла главата, и това ще стане. Да намерим помощ.

Върнаха се през гората в селото, където местните още се веселяха на площада, и оставиха свещеника на техните грижи.

– Не ми е приятно да лъжа свещеник – каза Толя, докато яхваха конете на път за къщата, където щяха да нощуват.

– И на мен – тихо добави Юри.

– Истината щеше да понесе по-трудно – каза Тамар. – А и помислете си колко неприятно би било постоянно да се оглежда през рамо с мисълта, че всеки миг нещо ще се спусне от небето и ще го грабне както орел заек.

– Пак си е лъжа – каза Толя.

– Ами наложи си някакво покаяние тогава – каза Николай.

Раздразнението му растеше. Благодарен бе на Толя, уважаваше вярата на близнаците, разбираше колко важна е тя за тях, но точно сега нямаше време да се тревожи за гузната съвест на Толя. Имаше си други, по-неотложни грижи – шуанската атака над царската процесия, както и един демон, който вече не чакаше падането на мрака.

– Може да ми разтриеш краката като за начало – каза Зоя на монаха.

– Това едва ли минава за акт на покаяние – каза Юри.

– Да бе, щото не си ѝ виждал краката – измърмори Николай.

Зоя преметна косата си през рамо.

– Веднъж един тип предложи да ми припише лятната си вила в Полвост, ако му позволя да гледа как тъпча къпини.

– И ти съгласи ли се? – попита Тамар.

– Не, разбира се. Полвост не струва.

– Свещеникът ще се оправи – каза Николай на Юри. – Благодаря ти за проявения такт впрочем.

– Постъпих по съвест – каза монахът, по-тих и по-сдържан от всякога, вирнал инатливо брадичка. – Но очаквам някакво обяснение, Ваше Величество.

– Е? – каза Зоя, докато Юри пришпорваше коня си напред, към челото на малката им колона. – Какво ще правим сега?

– Тоест след като ти изпече отвътре навън един безценен източник на информация? – Гласът му прозвуча остро, тон, за който Николай не съжали особено.

Не беше в стила на Зоя да прави такива грешки. Тя изправи гръб.

– Възможно е да съм изгубила временно контрол над действията си. Подозирам, че усещането ти е познато.

Защото не само кергудската атака я беше разстроила, а и споменът за онази нощ в камбанарията, споменът за друго крилато чудовище, което сега отново бе показало ноктите си.

– Бегло – измърмори той.

– А и нямах предвид кергуда, когато попитах какво ще правим – каза Зоя, сякаш да прогони внезапната студенина, появила се помежду им. – Как ще се оправиш с монаха?

– Имам още няколко часа да реша какво ще му кажа. Все ще измисля нещо.

– Определено имаш дарба за нелепото – каза Зоя и срита коня си в галоп. – Цялата тази прокълната страна има вкус към него.

•

Слънцето отдавна беше залязло, когато Николай най-после се измъкна от вечерята и отиде при другарите си.

Стаите, където ги беше настанил кметът, очевидно бяха най-хубавите в къщата. Навсякъде имаше щрихи, свързани със Света Лизбета – подредените като пчелна пита подови плочки, резбованите рози по дървената полица над камината, дори в стените бяха издълбани ниши, така че помещенията да приличат на гигантски кошер. В огнището танцуваха пламъци, къпеха каменните стени в златна светлина и веселото им сияние изглеждаше някак не намясто след случилото се през деня.

Тамар се бе върнала при църквата веднага след залез-слънце да извади труповете на кергудите и да уреди транспортирането им до столицата, където да ги проучат основно. Принципното нежелание на Толя да оскверни телата на паднали в бой войници лесно отстъпи пред спомена за засадата, а Николай нямаше никакви притеснения по въпроса. Личната му стража едва не бе отвлечена. Зоя също. Пък и някъде дълбоко в себе си той си оставаше капер. Щом шуаните искаха да водят такава война, така им се пада. Каквото посееш, това ще пожънеш.

Задачата на Толя бе да следи неотклонно монаха, в случай че на Юри му хрумне да прати съобщение до последователите си за случилото се. Той седеше на пода пред камината и още изглеждаше потресен. Толя и Тамар играеха шах на една ниска масичка, а Зоя бе приседнала на перваза на прозореца, сякаш на свой ред можеше да полети.

Николай затвори вратата след себе си. Не знаеше как да започне. Мислеше си за тялото на шуанския войник, разрязано на масата за аутопсии. Чел беше такива доклади, виждал бе подробните рисунки на фабрикатори и корпоралки. Така ли трябваше да се подходи и към неговия проблем? Някой трябваше да го отвори и да го разглоби на отделните му части? „Аз бих го направил с радост – помисли си той. – Ако това нещо можеше да бъде изолирано и изрязано като тумор, веднага лягам на операционната маса. Даже сам бих насочвал ръката със скалпела.“

Но с чудовището нямаше да се справят толкова лесно.

Юри заговори пръв:

– Той ти е направил това, нали?

– Да – отговори простичко Николай.

Мислил бе какви лъжи да забърка, с какво да утоли страха и любопитството на монаха. Но накрая стигна до извода, че истината – или поне частичната истина – ще е най-полезна. Юри искаше да вярва в светци, а светците ставаха такива чрез мъченичество.

Ала сега, когато моментът да говори бе настъпил, Николай нямаше желание да разкаже историята. Не искаше тази история да е негова. Смятал бе, че войната е останала в миналото, но явно е грешал.

Взе бутилка с ракия от шкафа, придърпа си стол пред камината и седна с изпружени крака. Обичаше да седи така, спокоен, самоуверен. Семо дето сега не се получаваше.

– По време на войната – каза той и свали ръкавиците си – Тъмнейший ме залови. Ти със сигурност си чувал, че твоят Беззвезден светец ме е изтезавал, нали?

Юри впери очи в мрежата от черни жилки по пръстите и кокалчетата на ръцете му.

– Корол Резни – тихо каза той. – Белязания цар. Чувал съм да говорят за това.

– И си решил, че е класическа царска пропаганда? Кампания за очерняне на един паднал герой?

Юри се изкашля.

– Ами…

– Я ми подай ракията – каза Зоя. – Толкова глупост на трезва глава ми идва нанагорно.

Николай си наля, преди да ѝ подаде бутилката. Знаеше обаче, че подигравките няма да му послужат. Нали уж истината освобождавала? Ставало ти по-леко на душата? Неговият опит показваше, че истината е като билков чай – нещо, което добронамерените хора ти препоръчват, когато всички други възможности са се изчерпали.

– Тъмнейший имаше талант да ти вгорчава живота – продължи той. – Знаеше, че няма да ме пречупи с болка или пленничество. Затова използва силата си да ме зарази със своя жив мрак. Наказание, задето помогнах на Призоваващата слънцето да му избяга. Превърнах се във… и аз не знам в какво точно. Отчасти човек, отчасти чудовище. Копнеех за човешка плът. Копнежът бе толкова силен, че едва не изгубих ума си. Едва. Запазих достатъчно контрол да потискам импулсите на чудовището и дори се изправих срещу Тъмнейший в Долината.

По онова време Николай не знаеше дали изобщо има смисъл да се съпротивява, дали някога пак ще върне предишния си вид. Дори не знаеше дали Тъмнейший може да бъде убит. Но Алина бе успяла с помощта на сенчест меч, пропит със силата и кръвта на самия Тъмнейший.

– Преди да загине, Призоваващата слънцето уби Тъмнейший и мракът в мен умря заедно с него. – Николай отпи щедра глътка от ракията. – Или така поне си мислех тогава. – Пропаднал бе към земята и щеше да се размаже на пихтия, ако Зоя не бе призовала ветрове да смекчат удара, както го беше направила и днес. – Преди няколко месеца започнаха да ми се случват случки насън. Нещо поемаше контрол над тялото ми. Има нощи, когато спя що-годе нормално. Така де, само мързеливите монарси се радват на спокоен сън. Но в други се превръщам в чудовище. И тогава звярът ме контролира напълно.

– Не напълно – възрази Зоя. – Не си отнемал човешки живот.

Изпита благодарност, че точно Зоя направи това пояснение, но все пак стисна зъби и добави:

– Поне доколкото знаем. Случва се все по-често, уви, пристъпите стават по-тежки. Приспивателните отвари и дори веригите, с които се оковавам за леглото вечер, са временно решение. Може би е само въпрос на време съзнанието ми да се предаде пред чудовището и неговите импулси. Възможно е…. – Думите излизаха все по-трудно, горчаха като отрова на езика му. – Възможно е звярът да ме надвие напълно и повече никога да не възвърна човешката си форма.

Мълчание натежа в стаята, тишина, каквато съпровожда погребение. Защо да не хвърлим още шепа пръст върху ковчега?

– Днес чудовището взе връх посред бял ден, което не се е случвало преди.

– Нарочно ли беше? – попита Юри. – Тоест, вие ли решихте да…

– Нищо не съм решавал. Просто се случи. Мисля, че дойдох на себе си заради заряда, който Зоя ми пусна. – Отпи отново, голяма глътка. – Само си представи как това нещо ме надвива на бойното поле, по време на тържествена церемония, среща с дипломати или нещо друго от този сорт. Недопустимо е. Равка преживява труден момент, същото важи и за царя ѝ. Хората още не са се съвзели след войната. Нужна им е стабилност и интелигентен водач, а не чудовище, родено от нечий кошмар.

Мир. Шанс за възстановяване, възможност да изградят живота си наново без постоянния страх от сражения и заплахата от глад. По време на това пътуване Николай от първа ръка беше видял прогреса, който родината му бележеше. Равка не можеше да си позволи нова война и той бе направил всичко възможно това да не се случи. Но ако чудовището надвиеше, ако тъмното му присъствие станеше явно за всички, нищо чудно самият Николай да се превърнеше в причината за поредното падение на изтерзаното си отечество.

– Мисля, че трябва да имате повече вяра в народа си – каза Юри.

– Сериозно? – обади се Зоя от прозореца. – Същият народ, който все още нарича гришаните вещици и вещери, нищо че от години именно ние пазим страната от окончателен погром? Същите, които ни забраняват да притежаваме собственост в родните си градове и села…

– Това е незаконно – вметна Николай.

Зоя вдигна чаша за наздравица.

– Непременно ще ги уведомя, че е незаконно, когато прогонят следващото гришанско семейство от дома му посред нощ.

– Когато се случи нещо неприятно, хората винаги търсят кого да обвинят – сериозно каза Юри. – Равка преживя много. Нормално е хората да…

Нищо нормално нямаше в това.

– Юри – каза Николай, – друг път ще говорим за предразсъдъците в Равка. Казах ти, че това пътуване има за цел да проучи случилите се чудеса и да преценим дали Тъмнейший да бъде канонизиран.

– Имало ли е нещо вярно в това?

Николай не смяташе да отговори директно на този въпрос.

– Тъмнейший може би заслужава да заеме своето място сред светците, но не и преди аз да съм се отървал от проблема си.

Юри кимна, после още веднъж. Сведе поглед към кльощавите си ръце.

– Но дали трябва? Да се отървете от проблема.

Зоя се изсмя горчиво.

– Този си мисли, че си бил благословен от Беззвездния.

Юри бутна очилцата по-високо върху дългия си нос.

– Благословия и проклятие са две думи за едно и също нещо.

– Може и да си прав – каза Николай. Дипломацията винаги му бе служила добре, можеше да свърши работа и сега. Ако слушаш внимателно какво казва събеседникът ти, ще разбереш от какво има нужда, какво се крие в сърцето му. – Работата е там, че няма как Тъмнейший да бъде канонизиран, преди мъченичеството му да е приключило. – Видя как Зоя присвива очи, но не ѝ обърна внимание. – Ти неслучайно си се озовал пред портите на двореца. Трябвало е да станеш свидетел на последните отломки от силата на Тъмнейший. Писано ти е било да ни заведеш в трънливата гора. Да освободиш и двама ни.

– Аз? – промълви едва чуто Юри.

Виждаше се обаче, че му се иска да повярва. „А нима не важи за всички ни?“ Кой не би искал да вярва, че съдбата го е избрала за велики дела, че болката и страданията са само пролог към нещо голямо и светло? Как, да речем, един монах се превръща в свещен воин? Или как едно копеле се превръща в цар?

– Аз?! – повтори момчето.

Зоя завъртя очи зад гърба му. Толя и Тамар гледаха навъсено.

– Само ти можеш да завършиш мъченичеството на Тъмнейший – каза Николай. – Ще ми помогнеш ли? Ще помогнеш ли на него?

– Да – кимна Юри. – Разбира се. Ще ви заведа в трънливата гора. Ще построя свещената клада.

– Чакай, чакай – обади се Зоя откъм перваза. – Казваш, че ще положиш царя на Равка върху погребална клада?

Юри примигна.

– Ами, такова, да се надяваме, че ще е обикновена клада.

– Важно уточнение – каза Николай, макар че представата за каквато и да било клада не му допадаше особено. – Това е част от ритуала, така ли? От обисбая?

Толя взе един топ от игралната дъска и каза:

– Не е съвсем ясно, но всички текстове намекват за нещо такова.

– Да – кимна енергично Юри. – Излиза, че Свети Феликс е бил член на попската гвардия, има и един текст, който да бъде прочетен по време на ритуала. С Толя се опитваме да уточним превода.

Николай вдигна вежди.

– Свети Феликс? Този не беше ли, дето го набучили на клон и го опекли като агне на шиш?

Толя остави фигурката на дъската.

– Времето и преводите може да са променили първоначалната история.

– Е, да се надяваме, че промяната е сериозна – каза Николай. – Диаметрална, за предпочитане.

Сега пък Тамар взе топа.

– Клоните на Феликс навсякъде са представени трънливи, покрити с бодли. Не приличат на ябълкови клони. Което звучи донякъде логично – каза тя. – Стига да сме прави за местоположението на трънливата гора.

– И стига нещо от нея да е останало – добави Зоя.

– И стига да е останало достатъчно, за да направим клада от клоните – каза Толя.

– А после остава и дребният въпрос как ще оцелееш в пламъците – подхвърли Зоя.

– Ще оцелеете – каза Юри. – Вие ще оцелеете, а Беззвездния ще довърши своето мъченичество.

– Утре сутрин тръгваме към Долината – каза Николай.

– Хайде, Толя – каза Юри и скочи с възторжено лице. – Имам една идея за превода на третия пасаж. Трябва да бъдем готови.

Толя вдигна рамене и разгъна масивното си тяло.

– Малко е като поезия.

Николай гаврътна останките от ракията.

– Че кое не е?

Тамар тръгна след тях, но на прага се обърна да погледне Николай. На светлината от огъня бронзовите ѝ ръце грееха в кехлибарено, а черният рисунък на татуираните слънца изпъкваше още по-ярко.

– Знам, че каза онези неща, за да привлечеш монаха на наша страна, но с брат ми не вярваме в съвпаденията – каза тя. – Преживели сме много и знаем, че вярата и съдбата имат своята роля. Може би са на сцената и в момента. – Поклони се. – Лека нощ, Ваше Величество.

Зоя се смъкна от перваза, несъмнено за да го упои преди сън, а Николай си призна, че след наситения със събития ден няма нищо против да изпадне в безсъзнание.

– Съдба – каза той, докато отваряше вратата към спалнята си. – Вяра. Май сме нагазили в непознати води, Назяленска. Мислех, че ще възразиш по-енергично на идеята да ме опекат на шиш.

– Че срещу какво да възразявам? – попита Зоя и се наведе да подреди шахматните фигурки в начални позиции. – Ако трънливата гора е изчезнала, с нея ще умрат надеждите ни, ще се върнем в двореца с празни ръце и ще се справим някак с този твой купон, среща на високо равнище или както там го наричаш.

Николай приседна на леглото и изу ботушите си.

– А ако не е изчезнала? Ако още е там и съдбата наистина ни е водила за носа?

Зоя вдигна вежда.

– Тогава ще се надяваме, че съдбата те мисли за добър цар.

Неведнъж беше чувал, че надеждата е нещо опасно, не един и двама го бяха предупреждавали в този смисъл. Но той бе оставал глух за тези предупреждения. За него надеждата бе вятърът, който се поражда от нищото, издува платната ти и те връща у дома. Без значение дали ги водеше съдбата, или чистото отчаяние, стигнеха ли в Долината, поне щяха да получат някакви отговори.

– Царската карета ще поеме към Керамзин – каза той, – а ние ще продължим инкогнито. Ако наистина ще палим голям огън посред Долината, нека не е под флага на Ланцови.

– Дали онези шуани са знаели кои сме, как мислиш? Защото едно нападение над царя…

– Е акт на война, знам – довърши Николай. – Но те не търсеха мен. Едва ли са подозирали кои сме. Били са на лов за гришани и са намерили вас тримата.

– Толкова далече от границите – поклати глава Зоя от прага. – Защо имам чувството, че ни предизвикват?

Николай остави ботушите си до леглото.

– Дължа ти извинение.

– Дължиш ми куп извинения. Защо да започваш сега?

– Имах предвид за онази нощ в Балакриев. На камбанарията. – Отдавна трябваше да повдигне въпроса, но срамът му се бе оказал по-силен от очакваното. – Съжалявам, Зоя. За стореното там…

– Не беше ти – каза тя и махна с ръка. – Не ставай тъп. – Но все така стоеше на прага.

– Няма как да работим заедно, ако се страхуваш от мен.

– Не от теб се боя, Николай.

Само че още колко щеше да е себе си?

Зоя най-сетне влезе в спалнята и седна на ръба на леглото. Приглади плохите на копринения си кафтан.

– Вече те питах как го правиш, но не и защо.

Николай се облегна на таблата и изпружи крака, загледан в профила ѝ.

– Вероятно по същите причини като теб.

– Дълбоко се съмнявам в това.

Той потърка лице в опит да прогони умората. Денят беше дълъг и изпълнен с откровения, но щом Зоя беше решила да поседи сама с него в стаята и ако неговите думи можеха да затворят пропастта помежду им, той за нищо на света не би пропилял тази възможност.

Но как да ѝ отговори? Защо е важно за него какво ще се случи с Равка? Съсипаната, алчна, вбесяваща Равка. Великата дама. Врещящото дете. Удавникът, който ще те повлече със себе си в дълбокото, вместо да се остави в услужливите ти ръце. Страната, която ти вземаше толкова много, а не даваше нищо в замяна. Може би защото знаеше, че с родината му са еднакви. Николай също бе алчен по природа. Винаги искаше още. Още внимание, още обич, винаги нещо ново. Рано или късно всички вдигаха ръце от него – учителите, бавачките, прислугата, собствената му майка. Всички се чудеха какво да правят с палавото дете. Нито кротките думи, нито наказанията вършеха работа. Затрупваха го с книги, а той ги изчиташе на един дъх. Едвам издържаше уроците по физика, а на следващия ден се качваше на покрива на двореца да метне оттам гюле. Разглоби един безценен златен часовник и спретна от него ново устройство, което жужеше и биеше по най-неприятния начин, а когато майка му се разплака заради съсипаната антика, Николай я погледна с широко отворени лешникови очи и каза: „Ама… сега той показва и датата, а не само часа!“

Само от по-големия си брат младият принц имаше страх. Николай боготвореше Василий, който можеше да язди и да върти меч и комуто позволяваха да присъства на бащините съвещания дълго след като пратеха Николай в леглото. Василий беше важен. Един ден Василий щеше да стане цар.

И Николай искаше да прави всичко като него. Василий язди, значи и Николай иска да язди. Когато Василий започна уроци по фехтовка, Николай се тръшка, докато не включиха и него. Щом Василий ще учи държавно управление, география и военни стратегии, значи и Николай е готов за същите уроци. И всичко това – за да спечели одобрението на батко си. Уви, за Василий той беше неприятен придатък, рошаво и капризно мекотело, лепнало се за неговия царски корпус. Случеше ли се да дари брат си с усмивка и някоя приятелска дума, всичко беше наред. Но колкото повече пренебрегваше братчето си, толкова по-ужасно се държеше Николай.

Частните му учители редовно приемаха предложения за работа в най-затънтените краища на Сайбея. „Не съм добре с нервите – казваха те. – Малко тишина и спокойствие ще ми се отразят чудесно.“ Бавачките връчваха предизвестия за напускане, защото трябвало да се грижат за болните си майки някъде по крайбрежието. „Дробовете ме мъчат – обясняваха под сурдинка. – Морският въздух ще ми се отрази добре.“ Слугините ронеха сълзи, царят беснееше, а царицата се затваряше в покоите си с прахчетата против главоболие.

Една сутрин деветгодишният Николай влезе в класната стая дълбоко развълнуван заради мишката в буркан, която смяташе да пусне в чантата на учителя, и за своя изненада видя втори чин и стол, плюс някакво момче, седнало на тях.

– Запознай се с Доминик – каза учителят, а тъмнокосото момче стана и се поклони дълбоко. – Той ще учи заедно с теб.

Николай бе изненадан, но и доволен – нямаше свои връстници в двореца, – но радостта му бързо се изпари, защото Доминик трепваше всеки път, когато се опиташе да го заговори.

– Не се бой – прошепна му Николай. – Миткин не е много забавен, но понякога разказва интересни истории за старите царе с кървави подробности.

– Да, мой царевич.

– Може да ми викаш Николай, ако искаш. Или може да си измислим нови имена. Ти може да си Доминик… Не знам, Доминик Някойси. Вършил ли си някакви героични неща?

– Не, мой царевич.

– Николай.

– Тихо, момчета – каза Миткин и Доминик се сепна отново.

Колкото до Николай обаче, той за пръв път се кротна на мястото си. Зает бе с планове как да разприказва Доминик.

Когато Миткин излезе да донесе друг глобус, Николай притича до катедрата и пъхна под кожената шапка на учителя мишката, която беше хванал в източното крило.

Доминик изглеждаше искрено ужасен, но Николай беше толкова развълнуван, че не му обърна внимание.

– Само чакай да чуеш какви писъци издава Миткин – каза той. – Звучи като скандализиран чайник.

Учителят наистина писна и Николай, въпреки твърдото си намерение да запази каменна физиономия, се разсмя… поне докато Миткин не извика Доминик и не му каза да протегне ръце.

После учителят взе една тънка показалка и за ужас на Николай удари с нея Доминик през дланите. Момчето изскимтя тихичко.

– Какво правиш? – извика Николай. – Спри веднага!

Развика се за стражите, изскочи в коридора да повика помощ, но Миткин не спря. Нанесе десет силни удара по дланите на Доминик, кожата на момчето почервеня болезнено, а лицето му се сгърчи, мокро от сълзи.

После Миткин остави показалката.

– Всеки път, когато ти се държиш лошо, наказанието ще понася Доминик.

– Това не е редно! Не е честно – мен трябва да накажеш! – Само че никой не би вдигнал ръка срещу принца.

Николай се оплака многословно на майка си, на баща си и на куп други хора, но никой не даваше и пет пари.

– Ако слушаш какво ти казва учителят Миткин, няма да има проблеми – рече царят.

– Чух как дребното паленце скимти – каза Василий. – Няколко удара с показалка, голяма работа. Не знам защо се връзваш толкова.

На следващия ден Николай седя кротко на стола си. Наруши мълчанието само веднъж, когато Миткин излезе за малко от стаята.

– Съжалявам за онова вчера – каза той на Доминик. – Няма да се повтори.

– Точно затова съм тук, мой царевич. Не се чувствайте виновен, моля ви.

– Тук си да се учиш да четеш, да пишеш и да смяташ, не да те бият – каза Николай. – А аз ще се държа по-добре. Обещавам.

И изпълни обещанието си. Пазеше тишина в клас. Не се промъкваше в кухнята да краде бадемова паста. Повече не разглоби нищо ценно, не тичаше презглава през залата с портретите, не се опита да подпали пожар. Всички се дивяха на промяната в младия принц и поздравяваха учителя Миткин за гениалното хрумване.

Не знаеха обаче, че сред цялата тази тишина и послушание Николай и Доминик все пак станаха приятели. Измислиха си свой шифър, с който да си приказват в час, сглобиха си малки платноходки и ги пускаха в изоставената водна градина, където никой не стъпваше. Раздаваха си титли, които се сменяха ежедневно, понякога звучаха грандиозно като Доминик Смелия и Николай Справедливия, друг път не толкова – Доминик Пръдльото и Николай Бебето. Скоро научиха, че ако не вдигат шум и не нарушават реда в двореца, никой не дава пукната пара какво правят, че ако си учат уж усърдно уроците, никой не си прави труда да провери дали наизустяват дати, или се опитват да сглобят бомба.

Николай беше на дванайсет, когато помоли за допълнителни материали по химия и история, и всеки следобед се оттегляше в тишината на библиотеката да чете. В действителност книгите му отнемаха малко време и веднага щом приключеше с тях набързо, момчето се преобличаше в груби селски дрехи, измъкваше се от двореца и отиваше в дома на Доминик извън столицата. Работеше на нивата, учеше се как да поправя каруцата и фермерските инструменти, как да дои крави и да укротява коне, а когато стана на тринайсет, за пръв път опита алкохол – домашна ракия от очукано тенекиено канче.

Всяка нощ се гътваше в леглото изтощен, доволен, че има истинска работа за пръв път в живота си, а на сутринта представяше безупречно домашно на учителите си, които скоро решиха, че от принца ще излезе велик учен. В действителност Николай не беше лошо дете. Просто не можеше да кротува.

Беше щастлив, да, но не и сляп. Семейството на Доминик бе получило специални привилегии заради статута на сина си в двореца, но въпреки това трудно се изхранваха от фермата си. А положението на съседите им беше още по-трудно – Николай виждаше как се задъхват под тежестта на данъците, дължими както на царя, така и на едрите земевладелци, които притежаваха нивите им. Видя как плака майката на Доминик, когато мобилизираха най-големия ѝ син в армията, а през една особено люта зима чу семейството да си говори под сурдинка за изчезналото дете на съседката Луша.

– Какво е станало с бебето на Луша? – попита Доминик.

– Самодива го е взела – отвърна майка му.

Но Николай и Доминик вече не бяха деца и не вярваха на приказки за горски духове.

– Луша сама го е удавила – каза Доминик на Николай на следващия ден. – Семейството гладува и кърмата ѝ била спряла.

Нещата сигурно щяха да си продължат по стария начин, ако една вечер Василий не беше хванал Николай да се промъква в двореца. По онова време младият принц беше на петнайсет и вече не се боеше толкова от тайните си приключения. Станал бе невнимателен.

– Вече ходиш по селянки, а? – каза Василий с подигравателна усмивка. – По-лош си и от татко, честно.

– Моля те – удари го на молби Николай. – Не казвай на никого, иначе ще накажат Доминик. Може да го отпратят дори.

Но Василий се разприказва, разбира се, и на следващия ден всички изходи бяха завардени от нови стражи, а Доминик така и не се появи, прогонен завинаги от двореца.

Николай откри Василий в синята дневна.

– Разбираш ли изобщо какво си направил? – попита гневно той.

Брат му само вдигна рамене.

– Приятелчето ти няма да учи с по-висшите от себе си, а ти няма да се шляеш из нивите като последния селянин. Направих услуга и на двама ви.

– Семейството му ще загуби помощта, която получаваше от короната, а без нея трудно ще се изхранят. – Виждаше гневното си лице, отразено в лъскавата, прошарена със златни нишки синя ламперия. – А догодина Доминик ще участва в мобилизацията като всички останали.

– Толкова по-добре. Короната има нужда от войници. Току-виж научил къде му е мястото.

Николай се вгледа в брата, когото бе обожавал и комуто бе подражавал с цената на всичко.

– Как не те е срам!

Василий все още бе по-висок и по-едър от него. Ръгна го с пръст в гърдите и каза:

– Не ми казвай какво да правя, собачка. Аз ще стана цар, а ти ще си останеш нищо и никакъв Николай.

Но докато Василий учеше фехтовка при инструктори, които не го притискаха и винаги оставяха бъдещия цар да победи, Николай от години се млатеше със селянчета, които нямаха представа чий нос разкървавяват. Стисна пръста на Василий и го изви силно. Брат му изписка и падна на пода. И изведнъж му стори много малък.

– Един цар никога не коленичи, братко.

И остави Василий да оплаква изкълчения пръст и наранената си гордост.

Тогава Николай за втори път се закле, че ще се погрижи за Доминик, макар да знаеше, че сега ще е по-трудно. Измисли начини да праща пари на семейството му, но това не беше достатъчно. За да направи нещо повече, му беше нужно влияние, нещо, което брат му притежаваше поради простичкия факт, че се е родил пръв.

Понеже не можеше да промени това, не можеше да стане „важен“, Николай съсредоточи изобретателния си ум върху друго – да стане очарователен. Майка му беше суетна, затова той я засипваше с комплименти. Обличаше се безупречно в любимите ѝ цветове и при всяка среща ѝ носеше малки подаръчета – кутия бонбони, орхидея от оранжериите. Веселеше приятелките ѝ със забавни клюки, рецитираше евтина поезия и имитираше бащините си министри със стряскаща прецизност. Превърна се в редовен гост и когато пропуснеше някое соаре в салоните на царицата, придворните ѝ дами все питаха за „онова сладко момче“.

С баща си Николай разговаряше за лов и коне – теми, които грам не го интересуваха, но бяха любими на царя. Хвалеше остроумието и острата му наблюдателност, научи се да го ласкае така, че баща му да се чувства едновременно мъдър и забавен.

И не спря с родителите си. Запозна се с членовете на кабинета и ги засипваше с ласкателни въпроси за държавното управление и финансите. Пишеше хвалебствени писма на разни военачалници, поздравяваше ги за извоюваните победи и ги разпитваше за приложените стратегии. Пишеше си с майстори оръжейници и корабостроители, започна да учи езици – истината е, че чуждите езици бяха сред малкото неща, които не му се удаваха лесно, – така че да си кореспондира с тях на родния им език. Когато друг от братята на Доминик бе изпратен на фронта, Николай използва всичките си връзки да го преместят на място, където бойните действия бяха в затишие. А по онова време вече имаше стабилни връзки.

Правеше всичко това, защото обичаше да разгадава хората. Правеше го, защото му беше приятно да разбира нещата в дълбочина и влиянието му да расте. Но преди всичко го правеше, защото трябваше да спаси родината. Николай трябваше да спаси Равка от собственото си семейство.

По традиция Василий прие офицерско назначение и пак по традиция отби военната си служба символично. Николай отиде в пехотата. Заедно с Доминик преминаха основно обучение в Полизная, пак заедно потеглиха за първото си назначение. Доминик беше до Николай, когато него го простреляха за пръв път, а Николай беше до Доминик, когато той падна при Халмхенд и повече не стана.

На онова бойно поле, натежало от черен дим и стипчивата смрад на барут, Николай се развика за лекар, за гришански лечител, за когото и да е. Но никой не се притече на помощ. Той не беше царски син там, а поредният глас в клането.

Раненият Доминик го накара да обещае, че ще се погрижи за семейството му, че ще каже на майка му как е загинал, а после добави:

– Знаеш ли историята за Андрей Жиров?

– Кой, революционерът?

Жиров бил радикал по времето на неговия дядо.

Бегла усмивка разтегли окървавените устни на Доминик.

– Когато се опитали да го обесят за държавна измяна, въжето се скъсало и той паднал в ямата, която войниците били изкопали за гроб.

Николай направи опит да се усмихне.

– Не съм чувал тази история.

Доминик кимна.

– „В тая страна даже човек не можете да обесите като хората“, така извикал Жиров.

Николай поклати глава.

– Наистина ли се е случило?

– Не знам – каза Доминик. Трудно си поемаше дъх, гърдите му хриптяха влажно. – Знам само, че след това го разстреляли.

Войниците не плачеха. Принцовете – още по-малко. Това Николай го знаеше. Но не можа да спре сълзите си.

– Доминик Храбрия, дръж се, братле.

Доминик стисна силно ръката му.

– Тая страна рано или късно ти вижда сметката, братле. Не го забравяй.

– С нас няма да стане така – прошепна Николай, но приятелят му вече си беше отишъл. – Ще се постарая – обеща той, точно като в класната стая преди много години. – Ще намеря начин.

Оттогава бе видял хиляди да умират. Безброй бойни полета го навестяваха в кошмарите. Но денем го преследваше именно онова обещание. Само че как да го обясни на Зоя, която все така седеше търпеливо на ръба на леглото му, все така дистанцирана?

Николай вдигна поглед към тавана, който приличаше на пчелна пита, и издиша шумно.

– Мисля, че мога да оправя нещата – каза накрая. – Винаги съм знаел, че Равка е… повредена, виждал съм безброй пъти как поврежда на свой ред своите хора. Войните не свършват. Проблемите нямат край. Но въпреки това вярвам, светците знаят как, че ще намеря начин да се справя по-добре от всички царе преди мен и да оправя тая страна. – Поклати глава и се разсмя. – И това ако не е висша форма на арогантност….

– По-малко не бих очаквала от теб – каза Зоя, но по изключение гласът ѝ не прозвуча жестоко. – Защо отпрати Нина?

– Какво?

Въпросът го изненада, а още повече го изненада тонът, с който беше зададен – бързо и задъхано, сякаш Зоя бе изрекла думите с цената на върховно усилие.

Тя продължи, без да го поглежда:

– Вече едва не я загубихме веднъж. Едва си я върнахме, а ти пак я изпрати на предните линии.

– Тя е войник – отвърна Николай. – Ти я превърна във войник, Зоя. Да се мотае из двореца и да мисли за загубата си не ѝ помагаше.

– Но поне беше на сигурно място.

– Да, и това я убиваше – каза Николай, като я наблюдаваше зорко. – Можеш ли да ми простиш, че я отпратих?

– Не зная.

– Не те моля да ми простиш за случилото се в камбанарията.

– Ти проговори – бавно каза тя. – Онази нощ в Балакриев. Изрече името ми.

– Но…

Николай се надигна в леглото. Звярът никога не беше говорил, нито през първата фаза по време на войната, нито след повторната си поява. След като Тъмнейший го зарази с тази мерзост, дори в периодите, когато Николай уж имаше контрол над чудовището, не бе в състояние нито да чете, нито да общува по какъвто и да било начин. Тази неспособност беше сред най-болезнените елементи на трансформацията. – Може би това е добър знак. Може би съзнанието ми се е опитвало да си пробие път. Днес…

Тя поклати глава.

– Не звучеше като себе си.

– Е, предвид, че не бях в тялото си…

– Звучеше като него.

Николай замълча за миг, после каза:

– Изкушавам се да кажа, че е било плод на въображението ти или на страха… – Тя му се облещи. – Но предпочитам да не ме шамаросват.

– Знам, че в това няма никакъв смисъл. Може наистина да е било от страх, но онази нощ искрено вярвах, че искаш да ме убиеш. Не беше просто гладен. Беше стръвен, Николай. – Зоя сви юмруци върху коленете си. – Беше ти приятно, че треперя от страх.

Прииска му се да ѝ каже, че никога не би я наранил, че е щял да спре онова нещо овреме, но нямаше да обиди и двама им с тази лъжа. Вместо това попита:

– Възможно ли е? Не само силата на Тъмнейший да е оцеляла, а и съзнанието му?

– Дано да не е така. – Зоя отпусна юмруци. – Дано има трънлива гора, която ни чака под пясъците на Долината. Дано тези историйки за вълшебни ритуали и свещени воини не са само детски приказки. Но ако не открием лек и ако онова в теб не е само отломка от проклятието на Тъмнейший, ако той се опитва чрез теб да се върне на белия свят… – Погледна го и сините ѝ очи бяха свирепи на светлината от лампата. Николай долови бездънната загуба в сърцето ѝ, болката, която тя така упорито криеше. – По-скоро ще ти пръсна главата с куршум, Николай. Но няма да го позволя.

Мъжете, управлявали Равка, бяха обичали властта повече от родината и народа си. Това беше болест, зараза. Николай се беше заклел, че няма да е като тях, че няма да се поддаде. И въпреки това се бе питал дали, ако се стигне дотам, би отстъпил трона другиму, дали би могъл да се откаже от властта, за която се е борил със зъби и нокти. А ако се окаже, че чудовището в него е по-силно от човека, това би било най-големият провал. Значи какво… Значи ще се постарае, ще загърби съмненията и ще положи двойно по-големи усилия. А жената, седнала край него сега, щеше да го наблюдава зорко, за да е сигурна, че той слага Равка на първо място, че я защитава с цената на всичко. Дори със себе си.

Взе ръката ѝ в своята и притисна устни към кокалчетата ѝ.

– Моя безмилостна Зоя, аз лично ще заредя пистолета.

13

Нина

НИНА И ХАНЕ СЕ РЕДУВАХА ДА ДРЕМВАТ с по едно отворено око, сгушили се една в друга, уж спят дълбоко, охранявани от своите „пазачи“. Усетеха ли, че изтощението ги надвива, започваха да си задават въпроси – любим сладкиш, любима книга, любимо хоби. Така Нина научи, че Хане обича кифлички с ванилов крем, тайно харесва мрачните кетердамски романчета – колкото по-кървави, толкова по-добре, макар че преводи се откриваха трудно, – както и че обича да… шие.

– Да шиеш? – прошепна невярващо Нина, спомнила си как Хане се появи с коня си на полянката предната вечер с насочена пушка. – Мислех, че обичаш лова, побоищата и… – Смръщи нос. – Знам ли, природата.

– Шиенето е полезно умение – премина в отбрана Хане. – Кой е кърпил чорапите на съпруга ти?

– Е, аз, разбира се – излъга Нина. Елементарните шев и кройка бяха включени във войнишката подготовка, но Нина така и не се научи да държи игла. Просто си ходеше с дупки на чорапите. – Но не ми беше приятно. Изворната майка сигурно одобрява това ти умение.

Хане облегна глава на стената. Косата ѝ беше изсъхнала и се спускаше на гъсти кестеняви вълни с розов оттенък.

– Би трябвало, нали? Обаче бродерията е за благородните дами, а кърпенето на чорапи – за прислугата. Същото явно важи за плетенето и бъркането на сладкиши и курабийки.

– Можеш да печеш сладкиши? – каза Нина. – Сега вече те слушам внимателно.

На сутринта Нина дари със слънчева усмивка мъжете в хижата и настоя непременно да се обадят на Ленарт Бьорд на минаване през Оверют.

– Че що да не дойдем с вас още сега? – попита брадатият.

– О, би било чудесно – каза през зъби Нина.

За нейна изненада Хане се включи на секундата:

– Не ви помолихме, защото ще спрем за покаяние при жените от Извора. Но идеята ви е чудесна! Доколкото знам, сестрите с радост извършват скада на всички посетители от мъжки пол срещу съвсем дребна такса.

Нина беше чела за така наречения скад. Неприятен ритуал и белег за истинско мъжество сред фйерданите, нерядко равносилен на смъртна присъда, уви. Включваше клетва за тримесечно целомъдрие и ритуално очистване с вар.

Брадатият пребледня.

– Ще ви придружим до първите къщи на Гяфвале, но после си имаме задължения… ъъм… другаде.

– Да – каза онзи с бухлатите вежди. – Много задължения.

– Как да намерим къщата на Ленарт Бьорд? – попита друг, докато излизаха от хижата.

Дебел сняг покриваше земята, коричката му се топеше бавно под лъчите на утринното слънце. Свирепият вятър бе утихнал почти напълно, явно уморен от нощните си напъни.

– Тръгвате към централния площад на Оверют – каза Нина. – Неговата къща е най-голямата на булеварда.

– С най-островърхия покрив – добави Хане. – Няма начин да я сбъркате.

– Това ли е конят ви? – каза онзи. – Къде е страничното седло?

– Сигурно е паднало в бурята – каза Нина. Пак добре, че Хане яздеше без седло и не се налагаше да обясняват защо конят е оседлан по мъжки. – Ще вървим пеша до Гяфвале.

Щом се отдалечиха достатъчно от хижата, яхнаха коня.

– Скад? – попита Нина, сложи ръце на тънкото кръстче на Хане, бедрата им се опираха върху хълбоците на добичето.

Хане хвърли поглед през рамо с изненадващо самодоволно усмивчица.

– Религиозното ми образование все трябва да послужи за нещо.

Поеха към бивака и сега, когато снегът бе спрял, лесно различиха жълтия флаг върху палатката на Адрик.

Той им помаха. Нина знаеше, че Адрик искрено се радва на появата ѝ, нищо че се направи на адски възмутен заради панталоните на Хане.

– Мислех, че поне земците не се впечатляват от тези неща – измърмори високата.

– Съпругата му е земка. Той е келец и се тревожи защо си излязла сама. Всъщност… ти накъде беше тръгнала снощи?

Хане вдигна лице към небето и затвори очи.

– Просто имах нужда да пояздя. Най-хубаво е, когато времето се обръща. Тогава навън няма жива душа.

– Няма ли да си имаш неприятности в манастира?

– Писах се доброволка да донеса прясна вода. Изворната майка ще си отдъхне, че се прибирам жива и здрава. Така де, представи си какво би било да обяснява на баща ми, че щерка му е загинала посред буря.

– Ами приятелките ти? Те защо не дойдоха с теб?

Хане не откъсваше поглед от белия хоризонт.

– За тях това е игра. Детински маскарад, дребно предизвикателство към правилата. За мен… – Тя вдигна рамене.

За нея бе въпрос на оцеляване. Нещо самотно имаше в Хане. Това Нина не го разбираше. Самата тя обичаше шумните компании, врявата на пълната стая. Но за момиче като Хане? Какво ли е за нея да бъде затворена в манастира под зоркото око на сестрите, да се обучава по цял ден за благочестива фйерданска жена? Ужас направо. От друга страна, присъствието на Хане в манастира можеше да се окаже добър източник на информация за фабриката. Да, момичето беше обикновена послушница, но сигурно знаеше това-онова за посещенията на сестрите в планината.

– Да продължим заедно още малко? – каза ѝ Нина, след като се качи на своя кон.

Хане май нямаше търпение да пришпори животното си, но и едва ли бе склонна да обиди Нина, като се има предвид колко много зависеше от нейното мълчание.

– Хайде – настоя кротко Нина. – Мъничко само.

Поеха с умерен ход, Адрик ги следваше с шейната.

– Ти на колко години си всъщност? – попита Нина.

Хане стисна зъби, профилът ѝ се очертаваше ясно на ярката белота.

– На деветнайсет. И – да, стара съм за послушница.

Значи Нина е била права – двете бяха кажи-речи на една възраст.

– Не искаш да ставаш сестра – каза тя и Хане тръсна глава отривисто. – Но не можеш и вкъщи да се върнеш. – Нов отрицателен жест. – Тогава какво ти остава?

Хане мълчеше, забила поглед в снега. Или не искаше да говори, или смяташе, че вече е казала твърде много.

Нина я стрелна с кос поглед.

– На бас, че нямаш търпение да пояздиш още малко, преди да се прибереш.

– Толкова ли е очевидно?

– Ми да, личи си. Зяпаш хоризонта, стискаш юздите. – Нина се поколеба, после добави: – Добрата актьорска игра си има номер. За да е правдоподобна лъжата, трябва поне мъничко да ѝ повярваш. И това започва с тялото. Ако искаш да убедиш някого в нещо, започваш с начина, по който се движи тялото ти. То разказва историята, преди още да си отворила уста.

– И каква е моята история?

– Сигурна ли си, че искаш да ти отговоря? – Едно беше да видиш истината за някого. И друго да му я кажеш в очите.

– Да, давай – каза Хане, но ръцете ѝ все така стискаха юздите твърде силно.

– Ти си силна, но се боиш, че другите ще го видят, затова се изгърбваш, правиш се на по-дребна. Свободна си само когато никой не те гледа. Тогава обаче… – Пресегна се и я потупа по бедрото. – Тогава си великолепна.

Хане я стрелна с поглед изпод вежди.

– Зная как изглеждам.

„Сериозно?“ Нина лесно би могла да ѝ каже, че ако се появи в Ос Олта с високия си ръст, с тази невероятна, напоена с ягодов сироп коса и очи като медни монети, стотици равкийски царедворци ще се наредят на опашка да възхваляват в рими красотата ѝ. И Нина ще е сред първите. Но това би породило доста въпроси.

Все нещичко би могла да ѝ каже за повдигане на духа.

– На никого няма да кажа каква си.

– Защо? Ще ти дадат голяма награда. Информацията за Гриша струва колкото теглото му в сребро. Защо би скрила тайната ми? От доброта?

„Не става въпрос за доброта. Опитвам се да спечеля доверието ти. Но ако зависи от мен, никога не бих те осъдила на смърт.“

– Защото се притече да ми спасиш живота, вместо да пришпориш коня си в обратната посока – каза Нина и след кратка пауза скочи в дълбокото: – И защото не вярвам, че гришанската сила те прави лош човек.

– Тя е грях – изсъска Хане. – Отрова. Ако можех да се отърва от нея, отдавна да съм го направила.

– Разбирам – каза Нина, макар възраженията да се трупаха в главата ѝ. – Но не можеш. Значи остава да решиш дали да се мразиш и да рискуваш някой да те разкрие, или да приемеш силата си и да я държиш под контрол.

„Или просто да се махнеш от тази забравена от светците страна.“

– Ами ако… ами ако така стане по-голяма… силата?

– Не мисля, че става така – каза Нина. – Знам обаче, че ако не използват силата си, гришаните рано или късно се разболяват.

Хане преглътна.

– Харесва ми да я използвам. Всеки път се отвращавам от себе си, но пак искам да посегна към нея.

– Има хора, които вярват – каза Нина предпазливо, – че този талант е дар от Дйел, а не е някакво проклятие.

– Това са приказки на еретици и неверници.

Нина не отговори и след малко Хане попита:

– Така и не каза какво е станало със сестра ти?

– Научи се да контролира силата си и сега е щастлива. Живее близо до равкийската граница с красивия си съпруг.

– Наистина?

„Не, не е истина. Ако имах сестра, тя щеше да е сърцеломка и да се бори по един или друг начин срещу вашето неуко и късогледо правителство.“

– Да – излъга Нина. – Помня доста от уроците, които ѝ преподаваха. За известно време имаше съмнения, че и у мен може да дреме тази… развала, затова включиха и мен в обучението. Ако искаш, може да ти помогна да овладееш силата си.

– Защо би поела такъв риск?

„Защото това би било идеалната възможност да те издоя за информация и едновременно с това да ти набия малко здрав разум в главата.“ Така де, Нина вече бе променила възгледите на един твърдоглав фйерданец. Току-виж се оказало, че има талант за това.

– Защото преди време направиха същото за сестра ми – каза тя. – Не ми пречи. Но ще трябва да измислим обяснение защо прекарваме толкова време заедно в манастира. Да научиш земски, примерно. Какво ще кажеш?

– Родителите ми биха предпочели да продължа обучението си по керчки.

– Аз не знам керчки – излъга Нина.

– Не бих искала да съм ти толкова задължена – възрази Хане.

„Страхува се от силата си – помисли си Нина. – Но поне от този страх мога да я освободя.“

– Ще измислим как да ми се отблагодариш – каза тя. – Обещавам. Хайде, тръгвай, поязди на воля, преди пак да е заваляло.

Хане изглеждаше стресната, сащисана чак. Заби пети в хълбоците на коня и отпраши в галоп, приведена ниско над шията му, обърнала лице към вятъра, сякаш с животното бяха едно, хибрид някакъв, роден от дивото. С какво ли неразбиране се е сблъсквала тази млада жена, за да се изненада толкова от дребен жест на съпричастие и щедрост?

„Само дето твоето не е израз на щедрост – напомни си Нина и пришпори своя кон напред. – Нито на доброта.“ Канеше се да използва момичето. Ако успееше междувременно да му помогне, толкова по-добре. Но дългът ѝ бе към изгубените момичета в планината, към жените в гробовете. „Правосъдие и справедливост.“

Можеше да хвърли въже на момичето, да. Но от Хане зависеше дали ще го хване.

•

Час по-късно Нина и Адрик влязоха в конюшнята на манастира. Нямало ги бе само една нощ, а сякаш бе минал цял сезон. Главата ѝ щеше да се пръсне от емоции и нова информация. Матиас. Трасел. Хане. Жените, заровени при фабриката. Раните от ухапването на онзи вълк, които още смъдяха и пулсираха под лакътя ѝ. Нападнали я бяха вълци, да му се не знае! Имаше спешна нужда от гореща вана, пълна чиния с гофрети и дванайсет часа сън.

Леони им махна. Седеше на трикрако столче в едно тъмно кьоше на конюшнята, а няколко от сандъците, които Адрик и Нина не бяха натоварили на шейната, я криеха от любопитни погледи. Напалила бе малка походна печка, а наоколо ѝ се валяха метални съдинки и стъклени епруветки. Явно бе тествала водните проби.

– Много се забавихте – каза тя с усмивка.

Адрик вкара коня си в едно отделение.

– Нина явно е решила да си спретне приключение.

– Поне хубаво ли беше? – попита Леони.

– Информативно – каза Нина. – Ти от колко време се занимаваш с това?

– Цялата нощ – призна Леони.

Не изглеждаше добре.

– Да идем да обядваме в града – предложи Нина. – Писна ми от гнусната каша в манастира.

Леони стана, а после изведнъж опря ръка на стената.

– Аз… – Очите ѝ се подбелиха и тя залитна опасно.

– Леони! – извика Нина, а Адрик се втурна и успя да улови Леони, преди да е тупнала на пода.

Помогнаха ѝ да седне до походната печка. Беше потна, кожата ѝ гореше.

Очите ѝ се отвориха, клепките ѝ запърхаха.

– Това не го очаквах – каза тя и дори се усмихна.

– Не е моментът да демонстрираш вечния си оптимизъм – сгълча я Адрик. – Пулсът ти е ускорен и цялата гориш.

– Да, ама не съм умряла още.

– Престани. Кога се почувства зле?

– Май обърках нещо при тестването – каза Леони с тънък гласец. – Опитвах се да изтегля замърсителите от водата, да ги изолирам. Не е изключено да съм поела някакво количество. Казах ви, че отровите са трудна работа.

– Ще те заведа в спалното – каза Нина. – Ще донеса чиста вода и…

– Не. Сестрите ще заподозрат нещо.

– Може да се погрижим за нея и тук – каза Адрик. – Да я сложим да легне зад шейната. Ще сваря малко чиста вода за чай.

– В чантата ми има тинктура от въглен – каза Леони. – Сложи няколко капки в чая. Въгленът ще поеме токсините.

Нина спретна легло от одеяла зад шейната – мястото не се виждаше от централния двор – и помогна на Леони да легне.

– Има и друго – каза Леони.

На Нина никак не ѝ харесваха сивият оттенък на кожата ѝ и как пърха с клепачи.

– Почивай си. Каквото и да е, може да почака.

– Изворната майка дойде да говорим.

– За какво? – попита Адрик и клекна до нея с чаша горещ чай в ръце. – Ето, изпий това. Да не би някоя от послушниците да се е разприказвала? За срещата ни в гората?

– Не. Обаче едно от момичетата е починало.

Нина се вкамени.

– Онова, дето падна от коня?

– Не мислех, че се е наранило толкова зле – каза Адрик.

– Не е било от падането – каза Леони, като отпиваше на малки глътки от чая. – Според мен виновна е реката. Момичето остана доста време във водата с открита рана.

– Светци – промълви Адрик. – Какви ги вършат в онази фабрика?

– За това не знам, но… – Нина се поколеба, после избълва на един дъх: – Но онова възвишение е пълно с гробове. Зад водохранилището, на цялата територия на фабриката. Усетих ги. Навсякъде.

– Какво? – възкликна Адрик. – Защо не си ни казала? Откъде знаеш?

Леони бе затворила очи. Пулсът ѝ вече не препускаше така. Добър знак.

– Има ли още чиста вода? – попита Нина. – Трябва да ѝ смъкнем температурата. И би ли проверил дали няма фенол в чантата ѝ?

– Защо? – попита Адрик, щом се върна с манерката си и дезинфектанта. – Ранена ли е?

– Не, за мен е. Снощи ме ухапа вълк.

– Че как иначе!

Нина смъкна палтото си и им показа разкъсания си и окървавен ръкав.

– Ама… – заекна Адрик. – Говориш сериозно? – Седна тежко до Леони и разтри с пръсти слепоочията си. – Така, единият ми войник е отровен, а другия са го нападнали вълци. Мисията ни се развива отлично.

Нина измъкна парче памучен плат от шейната и го скъса на две. С едната половина направи компрес на Леони, с другата почисти и превърза раната на ръката си.

– И онова момиче, Хане, те е спасило от вълците, така ли? – навърза нещата Адрик.

– Нещо такова. – Нина не беше готова да говори за Трасел. Точно в момента песимизмът на Адрик щеше да ѝ дойде в повече. – Не е изключено в захапката на вълка да е имало парем.

– Какво?!

Нина погледна към Леони и трепкащите ѝ клепачи.

– Вълците се държаха странно. Не знам как да го обясня, но приличаше на парем.

– Но при твоето пристрастяване…

Нина побърза да поклати глава.

– Добре съм, спокойно.

Не беше вярно докрай. Дори споменаването на парем възкресяваше онзи животински копнеж, но по-слабо от очакваното.

– Светци – прошепна Адрик и се наведе напред. – Ако парем е във водата и Леони е погълнала достатъчно…

– Не се държи като Гриша, изложен на дрогата. Ако беше погълнала парем, сега щеше да дращи по стените и да моли за още. – Нина го знаеше от личен опит. – Но другите симптоми съвпадат, а достатъчно силна доза от дрогата може да убие обикновен човек. Като послушницата.

– Не беше парем – измърмори Леони. – Така мисля.

– Аз пък мислех, че си заспала.

– Заспала съм – каза Леони. – Във водата има нещо корозивно.

– Ще можеш ли да пийнеш още малко чай? – попита Адрик.

Тя кимна и успя да се надигне на лакти.

– Още не съм го изолирала. Защо не ни каза за гробовете преди, Нина? Когато си ги открила.

– Сигурна ли си, че не искаш да поспиш? – попита Нина, после въздъхна и сведе поглед към чистата кърпа в ръцете си. – И аз не знам. Мисля, че… Те ме отведоха при източния вход.

– Кои те?

Нина се изкашля и попи нежно челото на Леони с нагънатия плат.

– Чух мъртвите да… говорят. Чувам ги още от Елинг.

– Добре… – предпазливо каза Леони. – И какво ти казаха?

– Имат нужда от помощта ни.

„От моята помощ.“

– Мъртвите – повтори Адрик – имат нужда от нашата помощ.

– Знам, че звучи налудничаво, но трябва да влезем във фабриката. И май знам кой може да ни помогне.

Преди да е паднала нощта, Нина отведе Леони в стаята им и я сложи в леглото. Температурата ѝ беше спаднала и младата жена се чувстваше по-добре – още едно доказателство, че каквото и да бе открила във водата, не е било парем. Което отново повдигаше въпроса какво не беше наред с онези вълци и какво е усетила Нина в захапката. И какво е убило послушницата.

Отнесе паничка с огризки в гората и я остави до едно дърво с глупавата надежда, че Трасел ще я открие отново. Храната най-вероятно щеше да отиде в коремчето на някой неблагодарен гризач.

Застанала в края на гората, Нина вдигна поглед към фабриката. Прозорците ѝ грееха златни в сумрака – но не и в източното крило. Там беше тъмно. Сети се за кривите корени на свещения явор върху дигата на водохранилището.

„Има някаква отрова на онова място. – Направо я усещаше как нагарча в устата ѝ. – Но колко надълбоко е стигнала?“

•

На следващата сутрин Нина със задоволство откри подпъхната под прага бележка, с която изворната майка я привикваше в кабинета си. С Хане трябвало да отидат там след сутрешната молитва, за да обсъдят евентуални езикови уроци. Значи Хане наистина искаше да научи нещо повече за гришанските си способности, пък било то и само за да ги контролира.

Както можеше да се очаква, Адрик възрази срещу този план.

– По-добре ще е да използваме времето си тук, за да съберем информация из околните градчета – оплака се той. – Фйерда замисля нещо. Да, с наша помощ хората ни биха могли да спрат някой фургон или товар, а дори и да съсипят изцяло фабриката, но това няма да стане, ако фйерданите ни надушат и преместят производството. Нямаш представа колко е лесно да издъниш прикритието си, Нина. Това е опасна игра.

Идеше ѝ да се разкрещи. Беше шпионирала по заръка на Зоя Назяленска на Странстващия остров. Цяла година беше изкарала сама в Кетердам под опеката на Каз Брекер. Вмъкнала се бе в Ледения палат, предрешена като момиче от Менажерията. Да, тази мисия беше нова за нея, но много пъти бе участвала в игра с високи залози.

– Ще се справя, Адрик – каза тя уж спокойно. – Знаеш, че момичето е най-ценният ни актив в момента. Не е нужно да чакаме „нашите хора“. И сами можем да разберем какво се случва във фабриката.

– Ти колко знаеш за това момиче?

– Знам, че е Гриша и че е нещастна. Нима задачата ни тук не е да спасяваме хора като нея?

– Ако правилно съм разбрал, тя не иска да я спасяваме.

– Може пък да променя мнението ѝ. А междувременно ще се сдобия с достъп до останалата част от манастира. – Нина и Леони бяха настанени в стая до кухните встрани от другите сгради и спалните помещения. – Изворните деви са единствените местни, на които е разрешено да ходят във фабриката. Току-виж съм измислила как да влезем там.

– Нищо няма да правиш без мое изрично позволение – каза Адрик. – А и първо ще трябва да преметнеш някак изворната майка.

Нина остави Адрик и Леони в конюшнята, прекоси вътрешния двор и влезе в параклиса през тежката дървена врата с красива резба на преплетени клонки от ясен. Сладкото ухание на дърво я обгърна и тя спря за миг, колкото очите ѝ да се нагодят към сумрака. В параклиса беше студено, няколко фенера и тънки снопове слънчева светлина от тесните прозорци високо в стените огряваха смътно пейките за богомолците. Олтар нямаше, нито рисувани изображения на светци. Вместо това древно дърво се издигаше в предната част на параклиса и корените му се протягаха към първия ред пейки. Ясенът на Дйел, подхранван от Извора.

„Чии молитви стигат до теб? – зачуди се Нина. – Чии думи чуваш – на войниците, или на фйерданските Гриша, заключени в килиите на Ярл Брум?“ Шепотът в главата ѝ сякаш въздъхна. Със съжаление? С копнеж? Не можеше да прецени. Нина приглади полите си и забърза между пейките към кабинета на изворната майка.

– Енке Яндерсдат – каза възрастната жена, щом Нина влезе. „Енке“ беше почтителното обръщение към вдовица. – Хане казва, че си готова да преподаваш уроци по земски. Дано си даваш сметка, че манастирът не може да си позволи никакви такси за обучение.

Хане не продума, облечена със спретната светлосиня престилка и чиста бяла блуза, забила поглед в глупавите си меки пантофи. Прекрасната ѝ коса беше сплетена на стегнати плитки и увита около главата като корона. Униформата не ѝ отиваше. Нина буквално я засърбяха пръстите да измъкне фибите, да разплете глупавите плитки и да разпусне този червеникав водопад.

– Разбирам – каза тя. – Не искам заплащане, а само да ни приютите още известно време в гостоприемния си дом, както и да заемете медна тенджера на работодателите ми, ако имате такава.

Леони смяташе, че ще може да продължи с експериментите си, без да се изложи на опасност сега, когато знаеше с какво си има работа, но медните съдинки щяха да я улеснят.

– Много щедро предложение – каза изворната майка, стиснала подозрително устни.

– Хванахте ме – каза Нина и видя как очите на Хане се разширяват.

Светци, ако момичето смяташе и занапред да живее в тази ужасна страна, трябваше да усвои поне в някаква степен изкуството на измамата. Да изкара година стаж в Кетердам, примерно. Не я бяха хванали в нищо, но изворната майка очевидно смяташе, че Нина има някаква скрита цел, и точно това щеше да ѝ даде тя.

– Истината е, че не мога вечно да бъда водач. Работата е трудна и рано или късно трябва да си потърся друго занятие, с което да си изкарвам прехраната.

– В ордена не наемаме външни…

– Да, да, естествено, разбирам. Но една препоръка от изворната майка на Гяфвале би ми послужила добре пред други фйердани, които търсят учителка за децата си.

Изворната майка вдигна брадичка, видимо поласкана. Само дето не замърка. Суетата явно не беше чужда и на най-благочестивите.

– Е, да. Сигурно си права. Нека видим как ще потръгнат нещата с нашата Хане. Вижда ми се малко късно тепърва да учи нов език, но пък е добре, че проявява интерес към нещо друго, освен езда из горите.

Изворната майка ги заведе в една празна класна стая и каза, че можели да я използват до обяд.

– Това не те освобождава от другите ти задължения, Хане. На баща ти няма да му хареса, ако се превърнеш в тежест за манастира.

– Да, майко – отвърна послушно момичето.

Но щом възрастната жена тръгна към вратата, Хане я изпроводи с отровен поглед и се тръсна на един от чиновете.

– Пак добре, че се съгласи за уроците – каза Нина. – Можеше да е много по-зле.

– Смята ме за пълен провал. Неомъжена на деветнайсет, без ухажори и без призвание да се посветя на Дйел.

– Всички изворни деви ли са призвани? – попита Нина, взе парче тебешир и започна да спряга един земски глагол върху черната дъска, която покриваше стената от край до край.

– Не знам. Някои твърдят, че са имали видение. Но аз не мисля, че Дйел се интересува от момичета като мен. Ти сериозно ли смяташ да се откажеш от тази работа? Като водач?

– Не – каза Нина. Не беше свикнала да пише с тебешир и буквите излизаха криви. – Още не съм готова да се установя на едно място.

И изведнъж си даде сметка, че наистина е така. В Равка се чувстваше на тръни, като затворник. Дали същото нямаше да се повтори и другаде? Извади няколко листа от джоба си.

– Това са начални уроци по земски. Препиши ги в тетрадката си, за да личи, че вършим някаква работа, ако някой реши да погледне.

– Значи наистина ще трябва да уча земски?

– Мъничко. И не е нужно да се справяш добре – Махна към дъската. – Ще започнем с глагола „бес адава“. Вдигни ръце и стъпи стабилно – първата стойка, която научава всеки Гриша. Означава бия се.

•

Урокът продължи два часа. Нина започна така, както бе започнало собственото ѝ обучение в Малкия дворец – обясни на Хане как да използва сърцеломската си сила върху самата себе си.

– Опитвала ли си някога? – попита я Нина.

– Ами, не… не знам. Понякога, ако не мога да заспя, си мисля как сърцето ми забавя ритъма си…

Нина примижа.

– Имаш късмет, че не си припаднала.

А после я преведе през основните техники за дишане и бойни стойки. Накара Хане да забави сърцето си, после да го забърза. Спомена няколко думи за теорията на Гриша и как действат муските, а темата за юрда парем заобиколи отдалече.

– Откъде знаеш всичко това? – попита Хане. Страните ѝ се бяха зачервили от усилието, къдрици се бяха измъкнали от плитките ѝ и лепнеха по слепоочията ѝ. – Научила си всичко това от учителя на сестра си?

Нина се обърна с гръб към нея, уж да изтрие дъската, а всъщност да скрие изражението си. Май се бе поувлякла. „Нямаш представа колко е лесно да провалиш прикритието си, Нина.“ Направо чуваше напевната интонация на Адрик.

– Да – каза тя след миг. – Внимавах много. Но ти си естествен талант. Схващаш много бързо.

Това поне беше вярно. Хане подхождаше съм силата си с нетипична лекота. Но лицето ѝ беше умърлушено.

– Какво има?

– Тази дума. „Естествена.“ – Хане плъзна пръст по тетрадката си, където беше записала спрежението на глаголите. Почеркът ѝ беше трагичен. – Когато бях по-малка, татко ме водеше навсякъде със себе си. Яздехме заедно. Ходехме на лов. Противоречеше на традициите, но татко много искаше да има син, а и сигурно е смятал, че няма да ми навреди. А на мен ми харесваше искрено. Фехтовката, ездата, свободата да препуснеш в галоп. Но когато пораснах и стана време да ме представят в палата… така и не можах да се отърся от старите навици.

„И защо да го правиш?“ – помисли си Нина. Самата тя не обичаше особено конете и определено предпочиташе да не тича където и да било, освен ако не я преследват, но поне бе имала правото на избор.

Хане скръсти ръце, раменете ѝ се изгърбиха, сякаш в опит да се сгъне навътре в себе си.

– Противоестествена, така ме наричаха. Женското тяло трябва да е меко, а моето е кораво. Една дама трябва да върви с малки и изящни стъпки, а аз крача като… Бях за посмешище. – Хане вдигна поглед към тавана. – Татко обвиняваше себе си, задето съм станала такава. Не можех да пея, нито да рисувам, затова пък знаех как да одера елен или да сложа тетива на лък. Знаех как да построя убежище в буря. И само това исках – да избягам в гората и да спя под звездите.

– Това звучи… е, звучи ужасно – призна Нина. – Но иначе разбирам какво искаш да кажеш.

– Опитах да се променя. Наистина опитах. – Хане сви рамене. – Не се получи. И ако сега се проваля отново…

Погледът ѝ се изпразни и Нина се зачуди какво ли нерадостно бъдеще вижда пред себе си момичето.

– Какво ще стане, ако пак се провалиш?

– Пратиха ме в манастира, за да ми огладят ръбовете. Да направят от мен сносен материал за женитба. Ако и изворната майка не успее да ме оправи, никога няма да се прибера у дома и да ме представят в палата. А това трябваше да стане още преди две години.

– И толкова ли ще е лошо да не се върнеш?

– И повече никога да не видя родителите си? Да живея като някаква изгнаница?

– Това ли са единствените възможности?

– Или ще намеря начин да се впиша, или ще кажа клетвите и ще прекарам остатъка от живота си тук, в служба на Дйел сред изворните деви. – Навъси чело. – Ще ми се да бях огнетворец, а не сърцелом.

– Това е нелепо – каза Нина, без да мисли, подведена от гордостта си. Защо някой би искал да бъде призоваващ вместо корпоралник? „Всички знаят, че ние сме най-добрият орден.“ – Тоест… защо изобщо някой би искал да е огнетворец?

Очите на Хане грейнаха предизвикателно.

– За да стопя Ледения палат отвътре навън. И да го хързулна право към морето.

Опасни думи. Сигурно трябваше да се престори на възмутена, но вместо това Нина се ухили.

– Ще е най-голямата локва в света.

– Именно – каза Хане и усмивката ѝ се върна.

А на Нина изведнъж ѝ се прииска да ѝ разкаже всичко. „С приятелите ми взривихме дупка в крепостната стена на Ледения палат! Откраднахме фйердански танк!“ Светци, сериозно ли искаше да се изфука? Нина поклати глава. „Това е отлична възможност да спечелиш доверието ѝ – каза си тя. – Не я изпускай.“

Седна на чина до Хане и я попита:

– Ако можеше да отидеш където си поискаш и да правиш каквото си поискаш, къде би отишла?

– В Новий Зем – отвърна без колебание момичето. – Сама ще си изкарвам прехраната, ще се хвана на работа като стрелец.

– Толкова ли си добра в стрелбата?

– О, да – отвърна Хане моментално. – Всеки път си мисля за това, щом изляза с коня. Просто да изчезна. Всички ще решат, че съм загинала в буря или ме е отнесла реката.

„Каква ужасна идея! Просто ела в Равка.“

– И защо не го направиш? Защо просто не си тръгнеш?

Хане я погледа сащисана.

– Не бих могла да го причиня на родителите си. Как ще ги посрамя така!

Нина едва се сдържа да не завърти очи. „Фйерданите и тяхната чест.“

– Да, разбира се, права си – побърза да каже.

Но истината бе, че не можеше да се отърси от спомена как Хане се появява на онази поляна с вдигната пушка и разпуснати плитки, роден боец. Злато имаше в нея, виждаше се как мъжди под налепа на внушенията, че има нещо сбъркано в нея. И този просвет към истинската Хане, такава, каквато е родена да бъде, разсейваше Нина. „Не си тук да се сприятеляваш, Зеник – смъмри се тя. – Идеята е да измъкнеш информация.“

– Ами ако изворната майка те прогони? – попита тя.

– Няма. Баща ми е щедър.

– А ако те хване как се развяваш в мъжки панталони? – настоя Нина.

– Няма да ме хване.

– Ако с приятелите ми не бяхме толкова разбрани, вече да те е хванала.

Хане се облегна назад и се усмихна самоуверено. „Така те искам, момиче“ – помисли си Нина.

– Щеше да е вашата дума срещу моята. А аз щях да съм се прибрала в манастира и да съм облякла спретнатата си униформа, преди вие да почукате на кабинета ѝ.

„Интересно.“ Вложи пренебрежение в тона си и каза:

– Щом така мислиш.

Хане изправи гръб и заби показалец в плота на чина.

– Познавам това място като петте си пръста, знам как скърца всяка дъска по пода. Знам къде готвачката крие ключа от западната врата на кухнята, а резервни престилки съм скрила навсякъде, от параклиса до покрива. Няма да ме хванат.

Нина вдигна умиротворително ръце.

– Исках само да кажа, че трябва да внимаваш повече.

– Казва момичето, което ме учи на гришански трикове под покрива на Дйел.

– Може би имам по-малко за губене от теб.

Хане вдигна вежди.

– Или смяташ, че дързостта ти се удава по-добре.

„Идея си нямаш“ – помисли си Нина, но на глас каза само:

– Стига сме дрънкали. Пробвай да ускориш моето сърце.

14

Зоя

ЗОЯ РЯДКО БЕ ИДВАЛА В КРИБИРСК след войната. Нямаше причина да се задържа тук, а и градът носеше твърде много лоши спомени. По времето, когато Долината на смъртната сянка делеше Равка от западното ѝ крайбрежие, Крибирск беше последното безопасно място, град, където търговци и дръзки пътешественици правеха последните приготовления за прехода си през Безморие, а войниците имаха една последна нощ да удавят страховете си в алкохол или да потърсят платена утеха в нечии обятия, преди да се качат на пясъчен сал и да се гмурнат в неестествения мрак на Долината. Мнозина така и не стигаха до другия бряг.

Преди Крибирск беше своеобразно пристанище, но сега Безморие беше изчезнало и градът се беше стопил до поредното малко поселище с тъжна история.

Тук и там още се виждаха следи от прежното величие – затворът и казармите, сградата, където преди отсядаха офицерите от Първа армия и където Триумвиратът се беше срещнал за пръв път с новия цар на Равка. Но гигантския лагер, пълен с палатки, коне и войници, вече го нямаше. Говореше се, че в прахоляка още се намират патрони и по някое парченце коприна от черния павилион на Тъмнейший.

Макар мракът и чудовищата на Долината да ги нямаше вече, пясъкът беше останал и затрудняваше прехода с фургони и каруци. Търговците още спираха на сухите докове да наемат пясъчни салове, но сега наемниците охраняваха товарите от мародери и крадци, а не от хищните волкри, които тормозеха навремето пътниците. Сега чудовищата ги нямаше, останал бе само дълъг и пуст участък от сивкав пясък, зловещ и празен. Нищо не растеше в безжизнената земя, която Тъмнейший беше поразил със силата си.

Препитанието в Крибирск не се беше променило – основно пивници, бордеи и дребни търговци, просто се беше свило като обем. Виж, църквата бе претърпяла промяна – простичката варосана сграда със синия купол преди беше посветена на Свети Владимир, а сега над входа ѝ висеше златно слънце – знак, че молитвеният дом вече е под покровителството на Света Алина от Долината.

Зоя дълго време бе смятала Алина за своя съперница. Негодуваше срещу талантите на сирачето, завиждаше му заради близостта с Тъмнейший. По онова време не разбираше какво означава властта, нито каква цена ще платят за нея. След войната Алина бе избрала живот в мир и анонимност, осигурени чрез мнимата ѝ смърт, но името ѝ и легендата около него не бяха забравени, тъкмо напротив – влиянието им растеше с всеки изминал ден. Зоя с изненада установи, че ѝ е приятно да вижда името на Алина върху църкви, да го чува прошепнато в молитви. Равка бе похабила твърде много от любовта си по мъже като Тъмнейший, Аппарат и дори царете Ланцови. Добре бе хората да насочат част от тази любов към едно сираче с лош вкус за дрехи.

Макар символът над вратата на църквата да се бе променил, отвън стените ѝ си бяха същите – покрити с имената на загиналите, жертвите на Тъмнейший от клането в Новокрибирск, побратим на Крибирск, градчето, което по онова време се намираше от другата страна на Безморие. Написаното беше избеляло от слънцето и годините, почти нечетливо за онези, които не пазеха имената на загиналите в сърцето си.

„Един ден тези имена ще избледнеят напълно – мислеше си Зоя. Хората, които скърбяха за мъртвите, също щяха да си отидат. – Аз ще си отида. Кой ще ги помни тогава?“ Знаеше, че ако отиде при югозападния ъгъл, ще намери там името на Лиляна Гарина и нейната повереница. Но нямаше да отиде там, нямаше да плъзне пръсти по надписа.

Минало бе толкова време, а скръбта ѝ още бе тук. Беше като дълбок кладенец, ехтящо място, където Зоя бе хвърлила камък с надеждата той да удари дъното и с това мъката ѝ да свърши. Но камъкът продължаваше да пада. Понякога, за дни и дори за седмици, Зоя забравяше за камъка и за кладенеца. А после се сещаше за името на Лиляна или погледът ѝ попадаше върху малката лодка, нарисувана върху стената в спалнята ѝ, лодката със звездния флаг, застинал в безвремие. Или сядаше да напише писмо и си даваше сметка, че няма на кого да пише, а тишината наоколо се израждаше в тишината на кладенеца и падащия камък.

Не, нямаше да отиде при онзи ъгъл на църквата. Нямаше да плъзне пръсти по имената. Днес поне. Зоя смушка с пети хълбоците на коня и потегли назад към града.

Зоя, Тамар и Николай се бяха настанили в един пансион на име „Крушението“, построен така, че да наподобява заорал в брега кораб. Зоя помнеше пивницата на приземния етаж, пълна с войници и търговци, помнеше и ужасния акордеонист, който свиреше от сутрин до вечер на верандата с нелепата идея да привлече клиенти. Поне той беше изчезнал отдавна.

Толя се бе настанил с монаха в хан от другата страна на улицата. Заедно близнаците правеха впечатление, а тази спирка по царския маршрут трябваше да остане в тайна. Голямата позлатена карета и лъскавият ескорт бяха потеглили за Керамзин. Там щеше да ги посрещне двойката, която управляваше сиропиталището, доверени хора, които щяха да запазят тайната за себе си.

Ваната се оказа недостатъчно гореща, а вечерята от катериче месо и варена ряпа – безвкусна, но Зоя беше толкова уморена, че дори нямаше сили да се оплаче. Заспа веднага и сънува чудовища.

На сутринта събуди Николай с помощта на стимуланта в червеното шишенце и двамата седнаха в стаята му да обсъдят задачите за деня. По-късно може и да намереха трънлива гора под пясъците на Безморие, но Равка изискваше постоянно внимание и държавните въпроси не чакаха никого.

Зоя преглежда кореспонденцията си с часове. Изпрати на Женя и Давид кодирано писмо с подробности за атаката на кергудите и инструкции да удвоят наблюдението на небето над Ос Олта. Столицата беше уязвима за въздушни атаки, а не ѝ се мислеше какво би станало, ако крилати войници нападнеха гришанското училище. Всяка атака срещу Малкия дворец би била открито враждебно действие и шуаните едва ли биха рискували по този начин, но Зоя предпочиташе да играе на сигурно.

Подобни писма изпрати на гришани из цяла Равка с указания да си отварят очите, както и молби към офицерите за свръзка с Първа армия да разположат допълнителни часовои в кули и по високите места. По-бързо би било гришаните лично да отправят тази молба към местните командири, но протоколът си беше протокол. Този глупав танц я дразнеше и до ден днешен, макар да си даваше сметка, че дребните жестове имат за цел да запазят достойнството на колегите им от Първа армия. Ако това щеше да осигури повече сигурност за нейните гришани, Зоя нямаше нищо против да се подмаже на когото трябва.

След като Николай закуси, двамата се хванаха на работа.

– Според източник на Тамар имало слухове, че офицер от шуанската кралска гвардия иска да предаде своите – каза Зоя, отворила папката, която Тамар ѝ беше оставила.

– Офицер от Тавгарад? Би било голям успех за нас.

Зоя кимна.

– Празненствата биха били отлична възможност да се свържем с него.

– Да не би да казваш, че моят фестивал на есенната глупост все пак е гениална идея?

– Нищо такова не казвам. Ти ще имаш много време да флиртуваш с шуанската принцеса, докато Толя и Тамар осъществят контакт с кандидат-предателя от гвардията.

– Срещу такъв източник на безценна информация току-виж съм развил страст към катуурата.

– Дори да е само с дванайсет струни вместо с осемнайсет?

– Ще се опитам да прикрия презрението си.

Зоя остави папката настрани и каза:

– Дали Пенски да не изпрати допълнително войници в Аркеск? – Пенски беше генералът от Първа армия, с когото Зоя работеше най-често. – Струва ми се, че там са най-уязвими за кергудски атаки.

– Защо не му пишеш лично?

– Защото за последния месец два пъти го молих да прехвърли войници тук и там. Предпочитам този път заповедта да дойде от теб.

Николай изсумтя с писалка между зъбите, после я извади оттам и каза:

– Добре, ще пиша на Пенски. Чудя се дали да не преместим гришаните от Халмхенд в тази връзка? Би ли ми прехвърлила една салфетка, моля? Разлях чай по писмото си до келския посланик.

Зоя подхвана две салфетки от нощното шкафче със струя насочен въздух и ги прехвърли върху плота на масата до лакътя на Николай. Приятна ѝ беше тихата атмосфера на рутината.

В часове като този, когато се трудеха рамо до рамо, двамата влизаха в ритъм с такава лекота, че подсъзнанието ѝ се превръщаше в предател. Зоя хвърляше поглед към рошавата му златна грива, приведена над поредното писмо, спираше го на дългите пръсти, които отчупваха парче от кифлата, и неволно се питаше какво ще стане, когато Николай се оженеше, когато друга жена получеше правата над тези мигове на покой.

Зоя още щеше да е неговият генерал, но всичко друго щеше да се промени. Николай щеше да подкача друга, да разчита на друга, да спори с друга за херингата. Зоя неведнъж беше завъртала главите на мъжете – когато беше по-млада, по-жестока и обичаше да изпробва властта си над тях. Тя никога не търсеше мъжкото внимание – мъжете отчаяно търсеха нейното. И точно така ѝ харесваше. Ядосваше се, че не е докрай сигурна дали може да завърти главата на Николай, а още повече се ядосваше, задето някъде дълбоко в себе си копнееше да си опита късмета с него, да провери дали наистина е толкова сляп за красотата ѝ, колкото изглежда на пръв поглед, да разбере дали човек като него, така пълен с надежда, светлина и неуморен оптимизъм, може да обича човек като нея.

Но дори когато умът ѝ се заиграваше с тези глупави мисли, Зоя никога не прекрачваше границите на благоразумното. Обтегнатите ѝ отношения с Първа армия и отговорността ѝ към гришаните в цялата страна я бяха научили на едно – че дори Николай да виждаше в нея нещо повече от способен командир, Равка никога не би приела една гришанска царица. Алина беше различна, светица, обожавана от народа, символ на надежда за бъдещето. За хората на Равка обаче Зоя винаги щеше да си остане чернокосата вещица, която владее бурите. Опасна. Неблагонадеждна. Никога не биха дали своя безценен златен син на момиче, родено от мълнии, ветрове и обикновена кръв. „А и самата аз не бих приела друго.“ Нищо лошо нямаше в короната като реквизит в театрални мелодрами, но Зоя бе научила от първа ръка каква власт има в страха.

На вратата се почука рязко, Зоя се отърси от мислите си и стана да отвори – на прага стояха Толя и Тамар, скрили униформите си под широки палта. Юри стоеше между тях, сериозното му лице – скрито наполовина под шал. Всички щяха да тръгнат към Долината дегизирани – палта с високи яки и грубо тъкани наметала.

– Защо никога не се дегизираме като богаташи? – оплака се Зоя, взе ужасното палто, което Тамар ѝ подаде, и го облече върху кафтана си.

– Търговец на коприна и неговата великолепна манекенка? – попита Николай.

– Да. Ако искаш, може аз да съм търговецът. А ти ще си красивата ми муза.

– Зоя, да не би да ме нарече красив?

– Всичко е част от представлението, Ваше Величество.

Той притисна ръка до сърцето си в пристъп на комично отчаяние и се обърна към другите.

– Няма да бързаме. Знаем ли изобщо къде точно отиваме? В Долината е трудно да се ориентираш.

– Следовниците на Беззвездния светец ще ни чакат – каза монахът, който само дето не танцуваше от нетърпение. – Те знаят къде е паднал. Помнят.

– Сериозно? – сопна се Зоя. – Не помня да са били там. Ако са били, щяха да помнят имената на всички загинали, а не само на безценния ви Тъмнейший.

– Сутринта ходих на сухите докове – побърза да каже Тамар. – Говори се, че на петнайсетина километра западно се е появил нов лагер.

– Казах ви – рече Юри.

Явно доловил желанието на Зоя да счупи всяка костица в тялото на монаха, Николай застана помежду им и каза:

– Тогава ще започнем оттам. Юри, ти ще стоиш с нас през цялото време и няма да говориш с поклонниците.

– Но…

– Не искам да те познаят. Не искам да познаят никого от нас. Не забравяйте какво е заложено на карта. – Сложи ръка върху рамото на Юри и добави безсрамно: – Самата душа на един народ.

Е, поне ако повърнеше, помисли си Зоя, ще е връз това ужасно палто.

На сухите докове ги чакаше сал – широк и плосък съд върху широки плъзгачи, с каквито местните прекарваха товари по пясъка. Тези стари превозни средства бяха тихи, защото всеки шум привличаше вниманието на волкрите, и евтини, защото често затъваха в Безморие. На практика салът беше платформа с платно.

Двама младши вихротворци чакаха при мачтата, нетърпеливи и нелепо млади в сините си кафтани. Беше лесна задача за абитуриентите – далече от бойните действия и добра възможност да упражнят научените чужди езици и да свикнат да изпълняват заповеди. Толя застана на носа. Зоя и Юри стояха от двете страни на Николай при кърмата. Тамар беше на пост от другата страна на монаха, в случай че му хрумнеше да помаха на съратниците си фанатици.

Зоя се беше увила в шала и следеше с поглед младите вихротворци, които насочваха с вдигнати ръце въздушните потоци към платното. Мислеше за първите си дни във Втора армия, за дълбокия страх при първия си преход през Долината, как чакаше със затаен дъх писъците на волкрите и плясъка на крилете им.

– Ще се килнем наляво, ако не внимават – промърмори на Николай тя, щом салът се юрна напред.

– Стараят се, Зоя.

„Това не е достатъчно“ – идеше ѝ да се заяде.

– Приятелите ми загинаха тук. А тези младоци дори полупразен сал не могат да прекарат през пясъците като хората.

Светци, какво не би дала да се махне оттук! Минали бяха почти три години, откакто Долината беше унищожена, но границите ѝ още се бележеха от странна тишина, зловещия покой на бойно поле, където са паднали добри войници. Стъклените салове на Тъмнейший отдавна бяха плячкосани и разглобени, но отломките им още се валяха по пясъците. Някои смятаха скършените мачти и продънените корпуси за светилища на падналите. Но други бяха отмъкнали от тях всичко що-годе ценно – дървесина, платна и каквото бе оцеляло от товара им.

Но щом навлязоха сред сивите пясъци, Зоя започна да се пита дали почтителната тишина по границите на Безморие не е била плод на въображението ѝ, дали призраците от миналото не са замъглявали взора ѝ. Защото колкото пӝ на запад отиваха, толкова повече оживяваше Долината. Навсякъде имаше олтари на Призоваващата слънцето. Паянтови дюкянчета бяха изникнали като едра шарка по пясъците. Не само дюкяни при това, а странноприемници, кръчми и параклиси, амбуланти, които продаваха всякакви лекове, парченца от костите на Алина, перли от украшението ѝ за глава, ивици от кафтана ѝ. От всичко това на Зоя ѝ се догади.

– Винаги са ни предпочитали мъртви – каза тя. – Не знаят какво да правят с жив светец.

Но Николай гледаше към хоризонта.

– Онова там какво е?

Далеч напред се виждаше някакво черно петно. Приличаше на сянка, хвърлена от тъмен облак, само дето небето беше чисто.

– Езеро? – предположи Зоя.

– Не – каза Юри. – Чудо.

Зоя сериозно се замисли дали да не го бутне през парапета.

– Ако посоча капещ чучур, и за него ще кажеш, че е чудо.

Но щом наближиха, Зоя видя, че черното петно не е воден басейн, а каменен диск, идеално кръгъл и лъскав като огледало, с диаметър повече от километър. Тук нямаше олтари на Слънчевата светица, нямаше позлатени икони с бялата коса и еленовата муска на Алина. Имаше само черни знамена с двата кръга, символизиращи слънце в затъмнение. Символът на Тъмнейший.

– Ето тук е паднал Беззвездния – прошепна Юри със страхопочитание.

Сериозно? Не беше в състояние да прецени. За нея онази битка беше спомен за виолетови пламъци и страх. Харшо кърви на земята, небесата са пълни с волкри.

– Преди столетия – продължи Юри – Беззвездния стоял на същото това място и предизвикал законите, които държат вселената в едно. Единствен той дръзнал да повтори експериментите на Иля Морозов. Единствен той погледнал звездите и поискал нещо повече.

– Дръзнал, да – каза Зоя. – И се провалил. А от провала му светът се разцепил.

– Долината на смъртната сянка – каза Николай. – Единственото място, където силата му губеше съдържанието си. Светците наистина си падат по драматичната ирония.

Зоя размаха ръка с раздразнение.

– Светците нямат нищо общо. Онова не е било божествено възмездие.

Юри я погледна умолително.

– Защо си толкова сигурна? Откъде знаеш, че Долината не е била предизвикателство, което светците са отправили на Тъмнейший?

– Ти сам го каза. Той е предизвикал законите, които държат вселената в едно, които управляват и нашата сила. Нарушил е естествения ред.

– Но кой е създал естествения ред? – настоя Юри. – Кой е отговорен за сътворението в сърцето на света?

Как завиждаше Зоя на това момче за самочувствието, за твърдите му представи, за нелепото убеждение, че болката не е случайна, че светците имат някакъв план.

– И защо трябва да е „някой“? – попита тя. – Може би просто светът така си функционира, така работи. Въпросът е, че когато Гриша прекрачат ограниченията си, винаги има цена. Тази поука я има във всичките ни митове и легенди, дори в приказките, които бабите разказват на малките дечица като теб.

Юри поклати инатливо глава.

– Черният еретик неслучайно е избрал това място. Имало е причина.

– Може да му е харесала гледката – отвърна тя.

– И все пак… – започна Николай.

Зоя сложи ръце на кръста си.

– Хайде и този.

– Такива места има из цяла Равка – продължи той спокойно. – Места, които са служили на старите богове и на новите светци, места строени, разрушавани и строени наново, защото хората упорито са се връщали там, за да отдават почитание. – Николай сви рамене. – Може би някаква сила ги е привличала към тези места.

– Да, или хубаво време и евтини строителни материали – каза Зоя, без да крие раздразнението си.

Идваше ѝ нанагорно. Скочи през парапета веднага щом салът спря.

– Гледайте Юри да не хукне нанякъде – каза Николай на близнаците, преди да скочи след нея.

– Добре дошли, приятели поклонници! – каза някакъв тип с черно расо и блажена усмивка.

– Благодарско – рече Зоя. Николай я стрелна с предупредителен поглед, на който тя категорично не обърна внимание. – Ти ли си шефът тук?

– Аз съм само един сред верните.

– И вярваш в Тъмнейший?

– В светеца без звезди. – Поклонникът посочи лъскавия черен камък. Беше съвършен, без ни едно петънце или щръбка, по-черен от най-черната нощ. – Вижте знаците за неговото завръщане.

Зоя пренебрегна ледените тръпки, полазили по гръбнака ѝ.

– И ще ми кажеш ли защо по-точно го почитате?

Мъжът се усмихна отново, видимо доволен от възможността да го удари на проповед.

– Той обичаше Равка. Искаше да ни направи силни и да ни отърве от слабите царе.

– Слабите царе – каза замислено Николай. – Звучи почти толкова неприятно, колкото слаб чай.

Но Зоя не беше в настроение за глупости.

– Обичал Равка, казваш. И какво е Равка? Кой е Равка?

– Всички ние. И селяните, и принцовете.

– Че как! А обичаше ли Тъмнейший леля ми, която загина заедно с безброй невинни хорица в Новокрибирск, за да покаже той мощта си на света?

– Остави ги на мира – прошепна Николай и сложи ръка на рамото ѝ.

Тя се отърси.

– Обичаше ли момичето, което той принуди да извърши онези убийства? А момичето, което набута в леглото на стария цар, защото така му беше изгодно, а после го обезобрази, защото дръзна да му се опъне? Или жената, която ослепи, защото отказа да му се подчинява сляпо?

Кой щеше да говори от името на Лиляна, на Женя, Алина и Багра, ако не тя?

„Кой ще говори от мое име?“

Но поклонникът не реагира изобщо, усмивката му си остана влудяващо кротка и нетрепваща.

– Великите хора често стават жертва на лъжите, които техните врагове разпространяват. Всички светци са срещали препятствия по земния си път. Учат ни да се боим от тъмнината…

– Урок, който ти явно не си научил.

– Но в тъмнината всички сме еднакви – продължи невъзмутимо поклонникът. – Богати и бедни ведно.

– Богатият може да си позволи свещи до сутринта – вметна кротко Николай.

После стисна Зоя за ръката и решително я повлече към сала.

– Пусни ме! – изсъска тя. – Къде е светилището, посветено на леля ми? На свети Харшо? На Сергей, на Мари или на Фьодор? Кой ще почита тях и ще пали свещи в тяхна чест?

Усети сълзи да гъделичкат неприятно гърлото ѝ и побърза да ги преглътне. Тези хора не заслужаваха сълзите ѝ, заслужаваха единствено гняв.

– Зоя – прошепна Николай, – ако продължаваш така, като нищо ще ни познаят.

Прав беше. Зоя знаеше, че е прав. Но това място и символът на черните знамена…

Завъртя се да погледне Николай.

– Защо го обичат, защо?

– Обичат силата – каза той. – Живели са в страх от време оно. Така е в Равка. А той им даде надежда.

– Значи ние трябва да им дадем нещо повече.

– Така и ще направим, Зоя. – Николай кривна глава настрани. – Не обичам, когато ме гледаш така. Сякаш си спряла да вярваш.

– Толкова хора загинаха, толкова усилия положихме, а тези глупаци са готови да пренапишат историята – каза тя и поклати глава. Искаше ѝ се да прогони спомените, да ги изкорени завинаги. – Ти не знаеш, Николай. Битката при Чекръка. Откъснаха ръката на Адрик пред очите ми, а кръвта му… беше навсякъде. Навсякъде. Хората, които загубихме тук. На тези пясъци. Ти не го помниш. Тогава демонът беше взел превес. Но аз помня всичко.

– И аз помня достатъчно – каза Николай с острота, която Зоя не беше чувала в гласа му преди. Той сложи ръце на раменете ѝ и ги стисна силно. – Помня, Зоя, и се кълна, че светът няма да забрави. Аз няма да му позволя. Но искам да се върнеш при мен. Имам нужда от своя генерал сега.

Зоя си пое треперливо дъх в опит да намери някакъв покой, да спре връхлитащите образи. „Махайте се. Махайте се.“ Видя чашата чай на Лиляна върху тезгяха в магазинчето ѝ, усети топлия му аромат.

Не можеше да диша. Главата ѝ тежеше, мислите ѝ се блъскаха, почти не усети как Николай я издърпа обратно на сала. Младите вихротворци бяха напуснали местата си, за да погледнат отблизо черния камък. Никаква дисциплина.

Николай даде знак на близнаците.

– Толя, Тамар, върнете хлапетата, после тръгнете в противоположни посоки по периметъра на тая лъскава грозотия. Разберете кога се е появила и колко души идват тук ежедневно. Ще трябва да се оправим някак с тях, ако искаме да копаем наблизо. Със Зоя и Юри ще се отдалечим на запад със сала. След час ще се съберем да обсъдим следващата си стъпка.

– Аз мога да помогна – взе да протестира Юри, щом Толя и Тамар скочиха на пясъка. – Мога да говоря с поклонниците…

– Ти оставаш с нас. Ще се отдалечим малко и ще решим какво да правим. Не знам как ще копаем тук, без никой да разбере.

Юри избута очилцата си върху дългия нос, а на Зоя ѝ се прищя да ги счупи на две.

– А може би не трябва да го пазим в тайна – каза Юри. – Може те да ни помогнат или да кажем, че търсим реликви за музея…

– Това само ще налее масло в огъня – каза Николай. – В първия случай ще заявят, че мястото е свещено и не бива да се осквернява, а във втория ще искат сами да копаят и да извадят реликви за олтарите си.

Зоя пет пари не даваше какво искат поклонниците. Блажените им мутри и черните знамена… Ако не се махнеше оттук в най-скоро време, като нищо можеше да изгуби контрол окончателно.

Нави ръкавите си, усети тежестта на муската върху ръката си.

– Дотук с дипломацията и игричките. Искат тъмнина? Ще им дам тъмнина.

– Зоя… – предупреди я Николай.

Но гневът ѝ вече бе счупил оковите си, а бурята се зараждаше. Зоя завъртя едва доловимо ръце и пясъците се разместиха, разляха се на вълни, после на дюни, все по-високи. Видя Женя, увита в шала си, ръцете ѝ – в белези. Видя Харшо мъртъв на пясъка, червената му коса като паднало знаме. Усети тежкия мирис на кръв и бергамот. Вятърът виеше като яростен глас.

– Зоя, престани – изсъска Николай.

Поклонниците си подвикваха, търсеха убежище, гушеха се на групички. Този страх ѝ допадна. Оформи силуети с пясъка, слънце и лицето на жена – лицето на Лиляна, макар че никой тук нямаше да я познае. Вятърът нададе оглушителен вой, а пясъците се издигнаха в приливна вълна, скриха слънцето и потопиха лагера в мрак.

Поклонниците хукнаха да бягат накъдето им видят очите.

– Ето го вашия светец – каза тя с мрачно доволство.

– Стига, Зоя! – каза Николай в мрака, който нейната сила беше създала. – Това е заповед.

Тя се отдръпна от пясъците. Догади ѝ се, главата ѝ се завъртя, за миг светът примигна и се извъртя наопаки. Коленете ѝ се подгънаха и тя тупна тежко на палубата, уплашена от внезапния световъртеж.

Николай я улови за ръката.

– Какво ти е?

А после залитна на свой ред, очите му се подбелиха.

– Николай?

Юри повърна през парапета.

– Какво стана? – каза тя и се надигна. – Защо… – Но думите запряха на устните ѝ.

Завъртя се бавно в кръг. Поклонническия лагер го нямаше, палатките и лъскавия каменен диск – също. Синьото небе бе изкървило до сивкав сумрак.

– Къде са Толя и Тамар? – попита Николай.

Толя, Тамар, вихротворците, всички близо до сала бяха изчезнали.

– Къде са? – писна Юри. – Какво е станало с тях? Какво направи?!

– Нищо не съм направила! – извика Зоя. – Малка буря. Никой не би трябвало да пострада.

– Аз ли получавам пристъп? – каза Николай, втренчил поглед в далечината. – Или и вие го виждате?

Зоя се завъртя на запад. Там се издигаше палат, направен от същия светъл пясък като Долината. Не точно палат, по-скоро голям град, масивна структура с арки и кули, най-високите се губеха в завихрени облаци. Нещо в структурата му и в самия му немислим мащаб ѝ напомни за моста в Иветс.

Някъде в далечината се чу писък. „Волкри“ – помисли си Зоя, макар да знаеше, че е невъзможно.

Още един писък, и още един, гръмотевица изтрещя, сетне тъмни силуети се отделиха от двореца град и се устремиха право към тях с умопомрачителна скорост.

– Това не е чудо – каза Николай и посегна към револверите си. – А капан.

ВЕЩИЦАТА

В ГОРАТА

15

Николай

НИКОЛАЙ БЕ ВИЖДАЛ много удивителни неща – мъгливите понита от земската граница, които уж били толкова бързи, че ставали невидими. Виждал бе морска змия да разсича северните ледове. Самият той бе летял с демонски криле и светът се бе разгъвал под него като карта. Сега обаче гледаше и не вярваше на очите си.

Юри бе паднал на колене и се молеше. Зоя стоеше с вдигнати ръце и пясъкът около сала се надигаше под поривите на силен вятър.

Още щом чу писъците, Николай бе изтеглил револверите си, готов да се изправи лице в лице с волкрите. Очаквал бе сенчести чудовища или някакво друго проявление на силата на Тъмнейший. Добре де, донякъде бе очаквал самият той да се появи, Беззвездния, да се възправи от мъртвите и да ги облъчи с чара и злобата си.

Вместо това… гледаше пчели, гигантски рояк от пчели, придвижващ се на скорост в небе с цвят на попара, роякът се менеше, сгъстяваше се в някакъв силует, на жена сякаш. Зад рояка някаква гротеска летеше с гигантски подскоци по пясъка, масивно тяло, което се променяше в движение – две глави, после три; стотици ръце; извит гръб с релефни прешлени; десет, двайсет, трийсет дълги тънки крака, които се движеха в тандем. Приличаше ту на човек донякъде, ту на животно – покрито с козина и оголило зъби. А високо горе кръжеше трето чудовище с широко разперени криле и лъскави люспи…

– Зоя, кажи нещо гадно.

– Защо? – прошепна тя.

– Защото съм почти сигурен, че халюцинирам, а в сънищата ми ти си необичайно мила.

– Ти си идиот, Николай.

– Била си и по-гадна, честно.

– Извинявам се за бедния си речник, но явно съм парализирана от страх.

Гласът ѝ трепереше, а щом безмилостната и несломима Зоя се страхуваше, значи всичко това беше истинско – пчелите, гротеската и да, колкото и да е невъзможно, гигантският дракон с исполинските кожести криле и люспите, които лъщяха в черно, зелено, синьо и златно под монотонната сива светлина.

– Зоя, не знам как си ни пренесла тук, но сега е моментът да ни върнеш обратно.

– Щях, ако можех – изръмжа тя и запрати силен вятър нагоре.

Пчелите се удариха във вятъра и се разделиха на два потока като вода покрай голям камък в река. Жуженето им бе оглушително.

– Направи нещо! – каза Зоя.

– Какво например?

– Имаш пистолети!

– Няма да стрелям по пчели.

– Стреляй по онова тогава.

Николай откри огън по гротеската. Куршумите се забиваха в менящото се тяло – глава, ръка, друга ръка, в широката разкривена гръд. Вече беше по-близо и Николай различи хищни нокти, пълна с дълги зъби паст и гъста кафява козина като на мечка. Куршумите му потъваха в тялото на гротеската, а миг по-късно изпадаха от него, сякаш гърчещата се плът ги е изплюла.

Драконът в небето изрева и разгъна още гигантските си криле. Огнен фонтан изригна от устата му и се устреми право към тях.

Зоя вдигна ръце и купол от въздух ги захлупи. Пламъците се удариха в купола, стана толкова горещо, че да ти се опърлят веждите.

А после пламъците се разсипаха, драконът изврещя отново и закръжи над тях.

– Противникът очевидно ни превъзхожда – призна Николай.

– Свалете ръце – каза гротеската с хор от гласове, излизащи от стотици усти.

– След мъничко – отвърна Николай. – В момента вдигнатите ръце ми вдъхват кураж. Юри, стани, да ти се не знае, и поне се опитай да изглеждаш като боец.

– Вие не разбирате – каза Юри през сълзи.

– Това е съвсем вярно.

– Ще вдигна отново пясъците – каза Зоя. – Ако предизвикам достатъчно силна буря, тя ще ни скрие, докато отидем… някъде. Ще трябва ти да се оправяш с платната. Няма как хем да контролирам бурята, хем да насочвам сала.

– Направи го – каза Николай и плъзна поглед по такелажа.

Няколко примитивни въжета, но пък той бе оцелявал и в по-бурни води.

Откри огън, за да спечели няколко секунди на Зоя. Тя вдигна рязко ръце и пясъците на Долината – или където се намираха всъщност – се вдигнаха като вълна. Този път Зоя не се щадеше, не се прикриваше – нямаше нужда да крие действията си от поклонниците. Бурята се разрази рязко, като човек, който се буди от лош сън, внезапна стена от сила, която изтласка чудовищата и скри отстъплението на сала.

Николай прибра револверите в кобурите им, грабна въжетата и разпъна платното. Брезентът се изопна под въздушния напор и ги повлече на изток, там, където би трябвало да минава границата на Долината. Николай нямаше представа какви са тези създания, но искрено се надяваше, че силата им е закотвена към това място.

А после земята под тях се изгърби, замята се. Салът се наклони опасно към десния борд, левите плъзгачи увиснаха в празния въздух. Зоя и Юри залитнаха и паднаха, но дори по гръб Зоя не загуби концентрацията си – ветровете, които контролираше, не се поколебаха и за миг. Николай държеше здраво въжетата, опитваше да улови с тях напорите на вятъра, за да изправи сала. Но земята се мяташе като диво животно, сякаш пясъците бяха оживели.

Наклониха се още по-силно, левият плъзгач се вдигна високо във въздуха.

– Ще се обърнем! – извика Николай.

Имаше зловещото усещане, че някакъв гигант си играе с тях.

Изпопадаха на купчина. Николай веднага скочи на крака и посегна към другите двама да ги издърпа на безопасно място, преди салът да ги е захлупил. Но вместо да се преобърне, салът тупна безобидно върху левия си плъзгач, а пясъците рязко се укротиха.

Укротила се бе и Зоината буря, а без нея небето бързо се прочисти. От пясъка пред тях се появи силует, после още един и още един – цял полк от пясъчни войници. Безлики, но с униформи, изработени до най-малкия детайл. Сякаш бяха излезли от картина на древна равкийска войска, армията на Яромир Решителния, облечени в кожи и бронз, само дето всичко това беше направено от пясък. Зоя вдигна ръце и запрати силен вятър към редиците им, но воините не трепнаха, не помръднаха.

– Какви са тези?! – извика Зоя.

Войниците все така се появяваха като разплискана вълна, цяла армия, докъдето поглед стига, чак до двореца в далечината.

– Мисля, че ни показват численото си превъзходство – отвърна Николай.

– Кой ни го показва?

Пясъчните войници направиха крачка напред едновременно и звукът беше като трясък на оръдие. Зоя и Николай стояха гръб в гръб, обкръжени. До тях Юри още беше на колене, лицето му – сгърчено в маниашки възторг.

– Не знам как да се бия с това нещо – каза Зоя. Звучеше що-годе нормално, но Николай разпозна страха в гласа ѝ. – Това ли е моментът, в който умираме героично?

Драконът кръжеше над тях. Ако тези създания искаха смъртта на Николай, значи бяха избрали доста сложен начин да го убият. Явно целта беше нещо друго и дано това друго му дадеше шанс да преговаря за живота на Зоя и Юри.

– Не, това е моментът, когато царят на Равка се предава, а любовта ни, която никога не я е имало, разцъфва в балади и песни.

– Да не си посмял – тросна се Зоя.

– Дай друга идея, Назяленска. Поне един от нас трябва да оцелее. – После сниши глас: – Върни се в столицата и събери Гриша за бой.

Ако изобщо можеше да стигне до Ос Олта оттук.

Метна револверите си на пясъка и вдигна ръце. Плъзгаше поглед по строените войници, дракона в небето и гигантското тяло на гротеската на заден план.

– Не знам на кого точно се предавам…

Драконът свърна рязко и се стрелна право към тях. Добре де, може би наистина искаха да го убият.

– Зоя, залегни! – извика той и се хвърли към нея.

– Как ли пък не! – измърмори тя, събори го на пясъка и застана пред него с вдигнати ръце.

Драконът даде воля на огъня си, а Зоя – на своята буря. За миг застинаха в равновесие – златна каскада от пламъци срещаше стена от вятър. А после Зоя завъртя ръце и ги разпери встрани като диригент пред оркестър. Николай не разбра какво стана, но след миг пламъците угаснаха, а драконът се сурна назад задавен. Зоя бе откраднала дъха му, отнела бе въздуха от огъня, лишавайки го от гориво, и сега драконът се давеше.

Николай се метна към револверите си – не искаше да изпусне шанса, осигурен му от Зоя, – но още не се бе прицелил, когато драконът изрева оглушително. После летящият звяр раззина паст и пламъкът изригна отново. Син този път, по-ярък и по-жежък отпреди, достатъчно горещ да разтопи камък… и пясък.

– Зоя! – извика Николай, но тя вече бе вдигнала свити в юмруци ръце и леден вятър посрещна огнената буря на дракона.

Син огън огря лицето ѝ. Косата ѝ се издигна като черна корона около главата, очите ѝ пламтяха кобалтови, сякаш и тя гореше с огъня на създанието.

Плам и лед се бореха за надмощие, Зоя изкрещя. Изскърца със зъби, капчици пот избиха по челото ѝ. Николай откри огън по дракона, но куршумите се топяха, преди да го наближат. Лед се образуваше по сала, по ръцете на Николай и по първите редици на строените пясъчни воини.

А после Зоя се срина. Падна на колене, зимната буря замлъкна, останаха само тънки корици лед, които бързо се топяха.

Николай се втурна към нея, сигурен, че огънят всеки миг ще я погълне. Но драконът затръшна пастта си, пламъците угаснаха. Чудовището кръжеше във въздуха, гледаше ги.

Николай се смъкна на колене до Зоя. Улови я, преди да се е сринала на пясъка. Кожата ѝ грееше заруменяла от гришанската сила, но носът ѝ кървеше, тръпки я побиваха цялата.

Драконът кацна пред тях и сгъна гигантските си криле. Сигурно искаше да си поиграе с храната.

– Назад! – извика Николай, макар че не би могъл да го спре по никакъв начин.

Оръжията му не вършеха работа. Юри още бе на колене и се клатушкаше като пияница, който се чуди дали има смисъл да става изобщо.

– Невръстното царче – каза драконът и се примъкна напред, опашката му разравяше бразди в пясъка. Гласът му беше ниско громолене като далечна гръмотевица. – Героят от войната. Принцът с демон в сърцето.

Николай не знаеше кое го стряска повече – че драконът говори или че знае защо са дошли на това прокълнато място.

Драконът се наведе напред. Очите му бяха големи и сребърни, зениците – черни цепки.

– Ако исках да я нараня, отдавна щеше да е на пепел, момче. И тя, и вие.

– Определено изглеждаше, че не си поплюваш – каза Николай. – Или вие така си се поздравявате?

Драконът изгромоли, май се смееше.

– Исках да видя на какво е способна.

Стон се откъсна от устните на Зоя и Николай изтръпна. Звукът бе така отчаян и уплашен, че нямаше начин да излиза от устата на неговия генерал.

– Какво, какво има? – прошепна умолително той и я притисна по-силно в обятията си, оглеждаше я за рани, за кръв.

Но тя го блъсна, зарови ръце в пясъка и нададе нов писък от ярост и болка.

– Светци, Зоя, какво става?!

Тя измъкна нещо от пясъка, нещо лъскаво, и го притисна към гърдите си, плачеше и хълцаше, останала без дъх. Николай напразно се опитваше да разтвори пръстите ѝ. Накрая успя и го видя да грее в шепата ѝ – сребърната гривна, счупена на две. Муската ѝ.

– Не – плачеше тя. – Не.

– Да – изсъска драконът.

– Юрис, престани – каза някаква жена и се появи измежду войниците. Облечена бе в цъфнали рози, които се разпукваха и увяхваха, обвили тялото ѝ като тога. Златната ѝ коса беше жужащ покров от пчели, които се сгъстяваха и разлитаха около прекрасното лице. – Получи си битката. Вече знаят пред какво са изправени.

– За пръв път от години ни е забавно, Елизавета, а ти пак гледаш да скапеш настроението. Браво.

Драконът вдигна плещи, а после пред сащисания поглед на Николай се сгъна навътре в себе си и се превърна във висок мъж с прекрасна плетена ризница, която лъщеше като черни люспи. Пясъчните войници се разстъпиха пред гротеската, чието тяло все така се менеше, този път цялото покрито с очи, сякаш да ги огледа най-подробно.

– Какво става? – настоя Николай. – Кои сте вие?

– Нима хората не се молят за светци? – попита мъжът на име Юрис.

– Най-после! – разрева се Юри, все така коленичил. – Най-после!

– Елате – каза Елизавета и протегна ръка. Пчелите жужаха нежно около нея със звук, почти утешителен. – Ще ви обясним всичко.

Но умът на Николай вече бе направил нужния гигантски скок, отвел го в тази нелепица. Света Лизбета, получила своето мъченичество в поле от рози. Свети Юрис, който…

– Ти си убил дракона – каза Николай. – Това го има във… във всички легенди.

– Понякога легендите не са съвсем точни – каза Юрис с грейнала усмивка. – Хайде, царче. Време е да си поговорим.

16

Исак

ИСАК ПОЛАГАШЕ НЕИСТОВИ УСИЛИЯ да не се поти в униформата, но от усилията се потеше още повече. Не го притесняваше толкова болката от промяната, колкото близостта на Женя Сафина, която стоеше плътно до него и прокарваше ръце по носа и челото му. Вече два дни, откакто се бяха заключили в тази стая за упражнения на корпоралките. Прозорци нямаше, а единствената врата се охраняваше неизменно от близнаците Батаар. Светлината за фината работа на Женя идваше от голяма капандура на тавана – стъклото ѝ беше толкова прозрачно, че можеше да е единствено гришанска направа.

Понеже нямаше какво друго да прави, освен да седи неподвижно и да зяпа Женя, Исак се връщаше мислено назад към поредицата от събития, довела го тук. Кога беше започнало – с кончината на баща му? Или с мобилизацията? Или по време на северната кампания, докато служеше под командването на Николай Ланцов? Тогава принцът беше на осемнайсет, само няколко месеца по-голям от него, и Исак съвсем скоро изпита възхищение към младия командир не само заради смелостта му, а и заради бързата мисъл, която ги измъкваше от трудни ситуации. Принцът никога не забравяше име, не пропускаше да попита за роднините на войниците, нито как заздравява тази или онази рана.

След битката при Халмхенд принцът бе дошъл в лазарета да види ранените. Стоя там с часове, приказваше с войниците, очарова сестрите, повдигна духа на всички. А когато приседна на неговото болнично легло, наля му вода и даже вдигна чашата пред устните му, Исак толкова се сащиса, че за миг забрави как се преглъща.

Заприказваха се за детството на Исак, за сестрите му и скоро Исак се усети, че разказва на принца за баща си, който приживе работеше като частен учител в имението на барон Велчик. Исак от години не беше говорил с никого за кончината на баща си, нито как се бе променил животът му след онази трагедия, как семейството му бе принудено да напусне имението на барона и да заживее в малка стая под наем над едно шивашко ателие, където майка им с мъка изкарваше по нещичко, колкото да изхрани децата си.

Принцът го похвали, че лесно учи чужди езици, и дори го поощри да култивира този свой талант сега, когато му предстоеше да напусне фронта.

– Не мисля, че семейството ми може да си позволи такъв лукс – призна засрамено Исак. – Но непременно ще си помисля, Ваше Височество.

Прибра се у дома и веднага започна да си търси работа. Месеците минаваха, Исак се хващаше да помага тук и там срещу мизерно заплащане и чакаше тялото му да оздравее достатъчно, за да се върне на активна служба и да получава войнишката заплата, от която семейството му така отчаяно се нуждаеше. А после една вечер се прибра и завари майка си да го чака с писмо в ръката. Цял ден бе ринал тор срещу шест яйца, които бе донесъл, прихванати грижливо в пешовете на ризата му. И едва не ги изпусна на пода, щом видя, че писмото е запечатано с бледосиния восък и двуглавия орел на принца.

„Скъпи Исак,

Радвам се, че и двамата оцеляхме след моето командване. Ако решиш да напуснеш своето село и да дойдеш в далечна Ос Олта, знай, че тук те чака служба в царската гвардия на Великия дворец. От теб ще се иска да стоиш мирно с часове, да търпиш крайно скучни събития, да отваряш врати на този и онзи, да лъскаш редовно копчетата на униформата си, така че не бих те винил, ако предпочетеш друго професионално занимание, честно. Но ако откриеш в себе си куража да застанеш лице в лице с гореспоменатите тегоби, знай, че моите учители с радост ще ти помогнат да научиш каквито езици си избереш. Надявам се да избереш шуански, керчки и земски, защото те са най-полезни за един принц или цар, но искрено ще се радвам, ако подновиш интереса си към келската поезия. Аз го направих и оттогава страдам от стомашни болки.

С най-искрени поздрави,

Николай Ланцов,

велик дук на Удова,

принц на Равка и т.н.“

Майка му и сестрите му се струпаха около него да пипнат хубавата плътна хартия и синия восъчен печат. А после майка му се разплака – от мъка, че синът ѝ заминава, и от гордост, че принцът го е удостоил с такава чест. Местата в царската гвардия обикновено се пазеха за герои от войната и синове на дребни благородници.

Исак остана още няколко дни да закърпи дупките по покрива, които хазяинът им отказваше да поправи, а след това целуна за сбогом майка си и сестричките си и обеща да им пише често. Обу армейските си ботуши, облече кърпения шинел и пое към столицата.

Работата в двореца му хареса много, харесваше му спокойствието на Ос Олта след хаоса на войната и затрудненията у дома, приятно му беше да учи езици в свободното си време. Благодарение на парите, които пращаше на майка си, семейството му се премести в уютна къщичка с градина, където да отглеждат зеленчуци, и със светъл прозорец, където майка му да шие на слънце.

Невинаги беше лесно. Отраснал в малко градче и свикнал с армейската рутина, Исак не знаеше от кое по-напред да се плаши – от посудата със златен филигран, от накичените с бижута дами или да припада при вида на войниците от Втора армия с техните кафтани в червено, синьо и пурпурно, които се разхождаха преспокойно из парка на двореца. Но с времето посвикна, нагоди се към ритъма и изискванията на дворцовия живот. Когато Тъмнейший се опита да направи преврат, Исак вдигна оръжие в защита на Ланцови. А когато принц Николай стана цар Николай, Исак стоя мирно в новоиздигнатия параклис и гледа с гордост как коронясват неговия цар.

Дните минаваха. Исак овладя отлично шуански, земски, керчки и сулийски. Докарваше си пари отгоре като преводач за короната и въпреки предупреждението на царя разви вкус към всякакъв вид поезия.

А после го повикаха. Стоеше на пост при входа на южното крило, когато Тамар Кир-Батаар дойде да го търси. Исак се смути, притесни се. Не всеки ден те призовават пред гришанския Триумвират. Пак добре, че Зоя Назяленска още пътуваше с царя и нямаше нужда да се гърчи под презрителния ѝ поглед. Тази жена можеше да ти спаружи топките с едно вдигане на вежда.

Рядко бе ходил в Малкия дворец и никога отвъд залата със златния купол, но ето че Тамар го преведе през голямата двойна врата с емблемата на Триумвирата – наръч стрели – и нататък по лъкатушни коридори до една малка стая с множество красиви карти на Равка и света.

Там бяха Женя Сафина и Давид Костик, както и близнакът на Тамар, Толя, който беше толкова висок, че перчемът му опираше в тавана, и с когото Исак разменяше от време на време книжки с поезия. Изненада се да види двамата близнаци на едно място – поне единият винаги придружаваше царя.

– Капитан Андреев, седнете, моля – покани го Женя Сафина.

После му сервира чай, поинтересува се от здравето му, след което произнесе думите, които щяха да променят драматично живота му:

– Царят изчезна.

Историята, която му разказаха, бе повече от странна, а и той знаеше, че далеч не му казват всичко – цар Николай и командир Назяленска пътували с близнаците Батаар, но внезапно изчезнали в пясъците на Безморие. И макар близнаците да провели дискретно разследване, не открили и следа от тях.

– Още не знаем дали царят има нужда от помощта ни и дали изобщо ще сме в състояние да помогнем – каза Женя. – Знам обаче, че ако враговете на Равка научат за изчезването му, несъмнено ще се възползват от уязвимостта ни. Равкийският трон няма пряк наследник и е изключително важно никой да не разбере, че царя го няма, докато не го открием или не измислим някаква по-дългосрочна стратегия.

– Разбирам – измърмори Исак, като си мислеше за паниката, която такава новина би предизвикала сред народа на Равка.

Женя си пое дълбоко дъх.

– Работата е там, че след две седмици седемнайсет принцеси, благородни дами и богати госпожици ще пристигнат в Ос Олта с все свитите и прислугата си, всяка с надеждата да се запознае с Николай Ланцов и да стане следващата царица на Равка. Точно затова имаме нужда от теб.

– От мен?

– Да изиграеш ролята на царя.

Исак се усмихна, понеже не знаеше как иначе да реагира. Така де, не разбираше шегата, но човек трябва да бъде учтив. Само дето Женя Сафина не отвърна на усмивката му.

– Това беше резервен план, измислен от самия цар, в случай че бъде ранен или… в друга невъзможност – мило каза тя, – макар никой от нас да не подозираше, че ще се наложи толкова скоро да прибегнем към него и с толкова кратко предизвестие. Ти беше в списъка му с кандидати. На височина сте почти еднакви. Ти говориш много езици. Вярвам, че мога да те прекроя така, че да заблудиш дори стражите, които са го охранявали с години.

– Стига да седи на едно място – подхвърли Толя.

– Така е – кимна Женя. – Приликата с Николай ще е едва първото предизвикателство. Да говориш като него, да ходиш като него и така нататък… това ще зависи от теб.

– Аз… вие сериозно ли искате да мина за царя? – възкликна Исак.

Беше немислимо. Пълен абсурд.

– О, да, искаме – каза Толя, скръстил масивните си ръце. – Точно това искаме от теб.

– А не може ли да отложите празненството? Така де, не мога да избера царица вместо царя…

– Това с потенциалните невести може да се отложи – каза Тамар. – Но има други въпроси, свързани с националната сигурност, които не търпят отлагане. До нас стигна информация, че една гвардейка от Тавгарад е готова да предаде своите. Тържествата са отлична възможност, а вероятно и единствената, да осъществим контакт с нея и да научим местата на шуански военни активи от първостепенно значение.

„Тавгарад.“ Буквално се превеждаше като „онези със стоманените юмруци“ и обозначаваше елитната гвардия, която охраняваше шуанското кралско семейство. Ако член на Тавгарад наистина бе склонен на предателство, информацията можеше да се окаже безценна.

Точно тогава Тамар Кир-Батаар го погледна със златните си очи и каза:

– Твоята родина има нужда от теб.

Но не тези думи, а казаното от Женя с обезобразеното лице наклони везните:

– Както и твоят цар.

Исак се съгласи. И как иначе. Беше негов дълг като войник, а и бе лично задължен на царя, който бе сторил толкова много за него и семейството му.

И се започна – уроци по красноречие, произношение, стойка, как да сяда и да става правилно. Трябваше да се престори не просто на богат човек с благородно потекло; трябваше да се престори на цар. И не просто на цар, а на млад цар, който се е превърнал в легенда. Двамата бяха толкова различни. Николай беше самоуверен и космополитен. Единственото качество на Исак бяха езиците, а дори и това се превърна в проблем, защото той владееше шуански по-добре от царя, а земски говореше с по-слаб акцент.

Но най-странно от всичко бяха часовете, които прекарваше тук, под стъклената капандура, и се потеше в присъствието на Женя Сафина с нейното кехлибарено око и коса като слънце по залез. Исак знаеше, че за нея това е просто задача, но пак имаше чувството, че младата жена го изучава, затрупва го с вниманието си, затова никак не беше чудно, че започна да се влюбва в нея. Което си беше пълна глупост, разбира се. Женя очевидно обичаше Давид Костик, гениалния фабрикатор, който присъстваше мълчаливо на повечето им сеанси, четеше свитъци и си записваше нещо на голяма купчина листове. Но очевидният ѝ вкус към обикновени мъже правеше Женя още по-привлекателна в очите на Исак. Един от белезите по лицето ѝ издърпваше устата надолу в крайчето и Исак често се размечтаваше как я целува точно там. Но тя бързо го връщаше в реалността – ръчкаше го с пръст в рамото и му казваше да изправи гръб или да не ѝ закрива светлината.

Случваше се, докато Женя работи, другите да идват в стаичката и да му четат от книга за историята на Керч или да го изпитват за търговски маршрути. Друг път си говореха за стратегия, а той седеше там като глупаво парче глина.

– Може да го измъкнем от двореца по тъмно през тунелите – каза Тамар и развъртя една от брадвичките си, от което Исак се изпоти още повече. – А на следващата сутрин царят уж ще се върне от поклонничеството си. Всички ще решат, че просто се е отбил в имението на Киригин.

– А как ще обясним отсъствието на Зоя? – попита Толя.

Женя отстъпи крачка назад да провери докъде е стигнала с брадичката на Исак.

– Ще кажем, че е заминала за Ос Кърво – каза тя, разтърка очи и посегна към чашата с чай. – Не мога да го разбера. Никой не изчезва така.

– Е, Николай е склонен да прави невъзможни неща. Няма да му е за пръв път – каза Толя.

– Може пък да е решил, че му трябва отпуск – подхвърли Тамар.

Толя изпръхтя.

– Или на Зоя най-после ѝ е писнало от него и го е заровила под купчина пясък.

Но Женя не се засмя.

– Или е дело на Аппарат, който се е върнал към любимото си занимание – превратите.

– Ако е така – вметна Давид, – ние ще сме следващите в списъка му.

– Благодаря ти, любов моя. Това е много окуражително.

Тамар най-после спря да върти брадвичката.

– Ако беше дело на Аппарат, досега щеше да е направил нещо. Да разкрие пред всички изчезването на царя, не мислите ли?

– При всички случаи – каза Толя – трябва да държим попа далече от Исак. Аппарат е умен и веднага ще усети, че царят… не е себе си.

Женя се тръсна на един стол и отпусна глава в шепи. Исак никога не я бе виждал така обезкуражена и сърцето му се сви.

– Кого заблуждаваме? Няма да се получи – и толкова.

– Ще се получи – каза Тамар. – Трябва да се получи.

– Вече много прилича на царя – каза Давид, вперил поглед в лицето на Исак. – Справяш се чудесно.

Женя махна с ръка, глуха за комплимента.

– Въпросът не е само в елементарната прилика. А в начина, по който Николай използва лицето си, одухотворява го. Как кривва глава, вдига вежди. Да, сигурно ще заблудим гостите и дори част от царедворците, но прислугата? Министрите от кабинета? Хората, които го виждат всеки ден, които са сядали с него на една маса, танцували са с него? Забравете. Безнадеждно е.

– Съжалявам – каза Исак.

Сърцето му се свиваше при мисълта, че е такова разочарование не само за страната и царя си, а и за талантливата млада жена.

Женя вдигна ръце.

– Ето това имам предвид. Николай никога не би навел глава по този начин, нито би се извинил така искрено.

– Съжалявам – каза отново Исак, без да мисли, и веднага примижа.

– Нямаме голям избор – каза Тамар. – Или ще отменим тържествата с риск тайната да излезе наяве, или ще поемем този риск.

– И ако ни разкрият? – попита Толя.

– Дори не съм сигурен в какво биха могли да ни обвинят – каза замислено Давид. – Действията ни минават ли за държавна измяна, щом сме пробутали самозванец, за да направим услуга на царя?

Исак преглътна с усилие. Държавна измяна. Дори не се беше сетил за това.

– Аппарат не би пропуснал възможността с един удар да отстрани гришанското командване – каза Тамар.

Женя въздъхна издълбоко.

– Исак, знам, че правиш всичко по силите си, но няма да се получи. Изобщо не трябваше да те молим. Това е пълна лудост.

Ужасно бе да гледа как тези смели хора губят надежда. Спомни си как Николай Ланцов седи на болничното му легло, сети се за майчината усмивка и пълните бузки на сестрите си – така ги беше заварил последния път, когато се прибра у дома.

Облегна се назад, отпусна ръка върху облегалката на стола и каза небрежно, бавно и арогантно:

– Женя, любов моя, звънни за бренди, ако обичаш. На трезва глава това ми идва нанагорно.

Всички го зяпнаха.

Давид потупа с пръст устните си.

– Не е зле.

– Не е зле ли?! – извика Женя и плесна с ръце. – Беше идеално! Направи го пак.

Исак се паникьоса за миг, после вдигна високо вежда.

– Какво, вече ти ли раздаваш заповедите? Ми аз да си подремна тогава.

Тамар се ухили. Толя издюдюка. Женя се наведе и лепна сочна целувка на бузата му… а Исак направи нещо, което Николай Ланцов никога не би направил.

Изчерви се.

17

Николай

ЗАРЯЗАХА САЛА И ПЯСЪЦИТЕ ГИ ОТНЕСОХА – Николай, Зоя и Юри – до гигантския палат. Дюните се пързаляха под краката им, а стомахът на Николай се обръщаше. Умееше да се адаптира, дори се гордееше с това си качество, но едно беше да въведеш нова технология, да използваш ново гориво или да се появиш на официална вечеря по риза, че и без жилетка дори. И съвсем друго да видиш как в рамките на един следобед цялото ти разбиране за естествения свят става на пух и прах.

– Нещо пребледнял ми се виждаш, царче – изгромоли Юрис, който отново бе приел драконовата си форма.

– Много иновативен начин за транспорт. Едва ли ще се навиеш да ни качиш на гърба си, нали?

Драконът изпръхтя.

– Само ако ти се навиеш да ми върнеш услугата.

Николай проточи врат – само така можеше да види палата в цялото му великолепие. Толкова голяма структура не беше виждал в живота си. Цял полк инженери можеха да се трудят стотици години, без да довършат чертежите на това чудо, какво остава да го построят. Дворците и куполите бяха струпани около три централни кули – една от черен камък, друга от нещо като кехлибар и още една, която определено беше от кост. Полазиха го тръпки – и не само от красотата или величието на това място. Имаше нещо… нередно. Нямаше никакви признаци на живот, не пееха птички, безбройните прозорци зееха празни, никой не минаваше по множеството мостове. По форма приличаше на град, но се усещаше като некропол.

– Само ние ли сме тук, други няма ли? – попита той.

– Няма никой – отвърна менящата се гротеска с глас като хор от баритони плюс мечешки рев. – От почти четиристотин години.

„Четиристотин години?“ Николай погледна към Зоя, но тя се беше отвяла, гледаше в празното и стискаше голата си лява китка.

Пясъкът ги издигна на гребена на поредната вълна и Николай видя, че трите кули обграждат здание с куполи и множество тераси, по-малки дворци и пясъчни водопади, които трептят под сивкавия сумрак.

Минаха под гигантска арка и се озоваха в просторна кръгла зала, стените ѝ – облицовани със слюда. Пясъкът под краката им преля в камък, от пода се издигна кръгла маса, а в центъра ѝ се кипреше млечен камък. Елизавета им махна да седнат на каменните столове, които изникнаха край масата.

– Боя се, че не можем да ви предложим храна или нещо за пиене – каза тя.

– Ще се задоволим и с отговори – каза Николай.

Юри коленичи на каменния под с наведена глава, мърмореше нещо на църковноравкийски – това трябва да е, помисли си Николай, макар че хващаше само по някоя дума: обетован, предсказан, тъмнина.

– Престани, моля те – каза Елизавета и пчелите ѝ се разжужаха по-силно. – И седни, ако обичаш.

– Остави го. Явно му е приятно да се кланя – каза Юрис. Прибра крилата си и седна на пода, далече от Юри. – Откъде да започнем?

– Нека е традиционно – кои, да му се не знае, сте вие?

– Мислех, че вече сме изяснили това, царче.

– Да. Обаче за да станеш светец, първо трябва да си умрял мъченически. А вие ми се видите съвсем живи. Освен ако това не е задгробният живот, но като си гледам дрехите – едва ли. Би трябвало да съм по-наконтен. Или пък съвсем гол. Е, това сигурно зависи от индивидуалната представа за рай.

– Винаги ли говори толкова много? – обърна се Юрис към Зоя, но тя не му отвърна, само гледаше безцветното небе отгоре.

– Всички ние умряхме по едно или друго време, а след това се преродихме – каза Елизавета. – В някои случаи не съвсем каквито бяхме преди. Може да ни викате… знам ли, светци, Гриша…

– Реликви – вметна Юрис.

Елизавета стисна устни.

– Този термин не ми харесва.

Юри измрънка в екстаз и се разбъбри:

– Както бе обещано… точно на каквото се надявах, каквото ми бе…

Елизавета прати една лиана да обгърне утешително раменете му.

– Стига вече – нежно каза тя. – Вече си тук и е време да се успокоиш.

Юри сграбчи лианата, притисна лице в листата и се разрева. Дотук с великия схолар.

– И къде по-точно се намираме? – попита Николай.

– В Долината на смъртната сянка – отвърна една от устите на гротеската, която се беше представила като Григорий. Свети Григорий. По спомените на Николай, Григорий е бил разкъсан на парчета от мечки, макар че това не обясняваше докрай сегашното му състояние. – В една нейна версия, от която не можем да избягаме.

– И какво значение има всичко това? – каза умърлушено Зоя. – Защо ни доведохте тук? Какво искате?

Юрис обърна към нея очи със зеници като цепки, дългата му опашка забърса пода.

– Виж я пък тази как страда. Сякаш знае какво е загубила и какво ще спечели.

Николай очакваше в очите ѝ да пламне гняв, но Зоя само вдигна отново глава да погледне унило небето. Да я види такава, изгубила трънливата си и опасна енергия, го плашеше повече от всички странни гледки наоколо. Какво ѝ ставаше? Нима муската е означавала толкова много? И без нея Зоя беше силна. Силна би била с вързани на гърба ръце и с торба олово на врата.

– Ще ми се да ви бяхме завели другаде, млада Зоя – каза Елизавета. – Ние имахме сила още преди да се роди думата „Гриша“, в далечни времена, когато хората все още наричаха необичайните неща „чудо“ и „магия“. Живели сме толкова дълго, че пред нашия живот историята на Равка бледнее. Но това място, тази точка в Долината винаги е била свещена, специално място, където силите ни са най-големи, където сме най-дълбоко свързани със сътворението в сърцето на света. Тук всичко беше възможно. И пак тук попаднахме в капан, когато Тъмнейший създаде Долината.

– Какво? – възкликна Зоя и в очите ѝ най-сетне грейна искра на любопитство.

– Ние сме втъкани в платното на света много по-здраво от другите Гриша, нишките са се втвърдили от годините и използваната сила. Когато Тъмнейший се заигра с естествения ред, това място ни привлече, а когато експериментът му с мерзост се провали, Долината се превърна в наш затвор.

– Не можем да напуснем това място – каза Григорий. – Само тук можем да придобием физическа форма.

– Физическа форма – изсумтя Юрис и удари с опашка. – Не се храним. Не спим. Вече не помня какво е да се изпотиш, да огладнееш, да сънуваш. Бих отрязал лявото си крило, за да чуя как стомахът ми къркори, да вкуся капка вино или да се изпикая през прозореца.

– Непременно ли трябва да си толкова вулгарен? – попита уморено Елизавета.

– Да – каза Юрис. – Това е единственото ми забавление – да те ядосвам.

Григорий се слегна във формата на огромен човек с три мечешки глави и скръсти на гърдите си два чифта ръце.

– Изтърпяхме постоянния здрач, защото вярвахме, че това чистилище ще свърши със смъртта на Тъмнейший. Той имаше много врагове и ние се надявахме това да съкрати живота му. Но той все не умираше.

– О, да, бая си поживя – изгромоли Юрис.

– Оцеля и стана могъщ почти колкото нас – каза Григорий.

Драконът изпръхтя.

– Чак пък.

– Добре де, колкото нас, когато бяхме още млади – призна Елизавета. – А сетне най-после дойде жадуваният миг – Долината бе унищожена, а Тъмнейший убит. Само че нашият затвор си остана. Още сме пленници. Защото силата на Тъмнейший още живее. В теб.

Николай вдигна вежди.

– Значи трябва аз да умра. Разбирам аргументите ви, но ако сте искали смъртта ми, да ме бяхте убили по време на битката.

Юрис изпръхтя отново и пара блъвна от гигантските му ноздри.

– То пък една битка!

– Добре де, тогава по време на онзи приятен коктейл, докато ти ни гонеше и многократно се опита да ми подпалиш косата.

– Не можем да те убием, царче. Първо, знаем какво ще причини това на страната ти, а не искаме още хора да загинат без нужда. Освен това силата на Тъмнейший може да оцелее и след твоята смърт. Не, единственият начин е да те очистим от нея.

– Обисбая – каза Николай. – Горящият трън.

Елизавета кимна.

– Чувал си за този стар ритуал?

– Значи е вярно – извика Юри. – Всичко е вярно. Това е мястото на трънливата гора, където се е родила попската гвардия.

– Поздравления, Юри – каза Николай. – Явно все пак ще се сбъдне мечтата ти да ме качиш на клада.

– Клада ли? – попита Григорий.

– Не става въпрос за никаква клада – каза Елизавета. – Трънливата гора е по-стара от всички нас, по-стара е от първата магия. От тази гора са направени всички олтари, както и стените на Малкия дворец. Мога да я призова от корените, които са оцелели под Долината, и това ще даде начало на ритуала, но после ти сам ще трябва да извадиш чудовището и да го убиеш.

– Вие сте създали онези чудеса – каза Зоя. – Моста, розите, земетресението, кървящите статуи, черния диск, всички тях, за да ни доведете тук.

– Ерата на светците – обяви Юри. – Точно както той обеща.

Лианата на Елизавета се стегна едва доловимо върху раменете на монаха.

– Силата ни все още стига извън Долината, но само на места, където ни почитат.

– Гришанската сила не разчита на вярата – възмути се Зоя.

– Сигурна ли си, малка вещице? – попита Юрис.

Зоя го погледна право в очите, несъмнено планираше как точно да го накаже. Погледът ѝ обещаваше мъст и от това на Николай му олекна.

Но сега не му беше времето за теологични спорове.

– Казвате, че трябва да призова чудовището – прекъсна ги Николай, – но то не изпълнява заповеди.

– Значи трябва да го дресираш – каза Юрис.

Елизавета плесна с ръце, около китките ѝ разцъфнаха рози и плъзнаха по пръстите.

– Щом тръните поникнат, ще пронижат тялото ти. Ако не унищожиш сянката в себе си, те ще те изгорят отвътре навън.

Почти като Свети Феликс и ябълковите клонки. Кладата изведнъж му се стори примамлива идея.

– Пак добре, че нямам гъдел.

– Какви са шансовете да оцелее? – попита Зоя.

Рози се разстлаха по раменете на Елизавета.

– Както каза Юри, ние не искаме да съсипем Равка.

– Това не е отговор.

– Ритуалът е… опасен – призна Елизавета. – Можем да улесним малко нещата, да те подготвим, но няма гаранция, че ще излезеш от него непокътнат.

– Нито че изобщо ще излезеш – вметна Юрис.

Елизавета въздъхна.

– Непременно ли трябва да си толкова черноглед?

– Редно е да знаят какви са рисковете.

Николай се размърда на каменния стол. Никак не беше удобен.

– Тъй, и след като ме набучите на шиш и ме опечете жив, и ако аз успея да се преборя с демона си, после какво?

– После силата на Тъмнейший ще изчезне напълно. Границите на Безморие ще се разсипят. Животът в Долината ще се завърне, а ние ще бъдем свободни.

– Свободни да правите какво? – попита Зоя.

Добър въпрос. Може да скърбеше за съсипаната си муска, но си оставаше генерал. За разлика от Николай – нима толкова отчаяно се надяваше да намери лек, че бе спрял да мисли като цар? Защото силата, на която бяха станали свидетели… Какви биха били последиците, ако се развихреше на воля?

– Нима не знаеш, малка вещице? – каза Юрис. – Великата сила винаги си има цена.

Елизавета кимна отривисто.

– Когато напуснем границите на Долината, отново ще станем смъртни.

– Смъртни? – ахна Зоя.

– Отказатся, както бихте се изразили вие. Без гришанска сила. Обикновени хора, които живеят кратко и умират завинаги.

Зоя присви очи.

– Защо бихте се отказали от силата си?

– Изборът не беше лесен, уверявам те – каза Елизавета и горчивина се промъкна в гласа ѝ. – Разисквахме го стотици години. Но така не може да продължава. А това е цената, която вселената изисква, за да се освободим от този полуживот.

– Една вечност стига – заяви Юрис. – Искам да тръгна отново по света. Да се върна на родното крайбрежие. Може би да се влюбя отново. Искам да плувам в морето и да се излежавам на слънце. Искам да остарея, да умра и да премина в селения, които не познавам.

– Важно е да разбереш – намеси се Григорий, – че на карта е поставен не само твоят живот, а и оцеляването на страната ти. Ако се провалим, ако ти не издържиш ритуала, може да се появи нова пробойна в света и това прокълнато място да прелее през бреговете си.

– Но това може да се случи и без наше участие – добави Елизавета. – Всичко е свързано пряко със съзиданието в сърцето на света. Силата в теб расте и никой не знае каква поредица от събития може да предизвика.

– Сигурно ще искате да го обсъдите – каза Григорий. – Но не се бавете с решението. Мерзостта е непредсказуема, а чудовището в теб пуска все по-дълбоки корени.

– Няма какво да обсъждаме – каза Николай. Получили бяха нужните отговори, а времето ги притискаше. – Кога започваме?

18

Нина

НИНА ОСТАНА БУДНА ПРЕЗ НОЩТА, заслушана в дишането на Леони, все по-дълбоко и равномерно. Спеше ѝ се ужасно, но тя чакаше упорито, сплиташе и разплиташе косата си в мрака и се ослушваше с надежда да чуе някакъв шум през тясното прозорче над леглото. И ето, малко след полунощ чу тихи гласове и поскърцване на каруца, която товарят. Скочи от леглото, застана на пръсти пред прозорчето и видя запалени фенери в пералното. Изворните деви мъкнеха овързани в хартия пакети, вероятно пране.

Нина тръгна бързо към столовата на манастира – тук се спазваше строг график и в определени часове помещението беше празно, както Хане без съмнение знаеше от опит. И ако една бунтарски настроена послушница искаше да скрие някъде кат дрехи за преобличане, то столовата би била идеалното място за тази цел. Нина се смъкна на колене и тръгна покрай стените, като почукваше с кокалчета по подовите плочи. Почти бе изгубила надежда, когато поредното почукване издрънча на кухо.

Подпъхна ръце под плочата и ги извади – ботуши, панталони от войнишка униформа, две шапки, кобур за кръста и – слава на светците – бяла блузка и дълга светлосиня престилка. Нина ги навлече върху дрехите си, уви плитките си около главата и набързо ги прикрепи с фиби, после притича в кухнята и след дълго търсене откри ключа на готвачката под една тенекиена кутия с брашно. Докато отключи вратата на кухнята и излезе на двора, изворните деви вече затваряха вратичките на фургона и потегляха.

Нина знаеше къде отиват, затова не ги последва по пътя, а тръгна напряко през гората към централния вход на старата крепост. Даваше си сметка, че поема голям риск. Поне да беше включила Леони и Адрик в плановете си. Или да бе почакала ден-два, докато събере още информация. Само че не можеха да останат в Гяфвале още дълго, без да породят подозрения. Жените от манастира имаха достъп до фабриката, да, но това всеки миг можеше да се промени. А и откровено казано, нямаше търпение да направи нещо, да действа. Трябваше да разбере защо шепотът я е довел на това място и какво се е случило на онзи хълм. Мъртвите не бяха проговорили на Адрик или на Леони. Бяха призовали Нина и тя нямаше да остане глуха за гласовете им.

Вървеше бързо през храсталака под дърветата, ориентираше се за посоката по далечните светлинки на фабриката.

Дошла бе във Фйерда тъжна и гневна, но трябваше да признае, че ѝ е приятно да пътува из тази страна. Намираше някаква утеха в ежедневието на обикновените хора с обикновените им радости и тегоби, напомняне, че не всички фйердани са чудовища, че повечето мечтаят за добруване и мир, за вкусна храна и топло легло нощем. В същото време познаваше предразсъдъците им, знаеше, че за повечето от тях гришаните са чудовища, които заслужават мъчителна смърт. А никога нямаше да забрави на какво са способни фйерданските управници, нито какво бе преживяла в ръцете на дрюскеле в трюма на онзи кораб, нито кошмарните килии за гришани в Ледения палат, където Ярл Брум се опитваше да превърне хора като нея в оръжие срещу собствения им вид.

Стигна до канарите, от които се виждаше централният вход. След миг-два фургонът се появи по пътя и портите се отвориха. Нина пое предпазливо по нанадолнището към пътя, хързулна се и едва не падна. Още усещаше чуждо тялото, което Женя ѝ беше дала, а и промъкването не беше сред силните ѝ страни.

Мушна се в сенките на дърветата край пътя и видя как последните изворни деви влизат през портата, натоварени с обемистите пакети. Чак тогава стъпи на пътя и притича задъхана.

– Извинявам се – каза тя. – Изостанах.

– Това си е твой проблем – каза пазачът. – Знаеш ли колко са тежки тези врати? Изчакай сестрите си тук.

– Ама… ама… вие не разбирате… аз такова… трябваше да отида по… – прошепна измъчено Нина.

– Какво?

– Трябваше да… се облекча – каза тя и онзи моментално се изпружи. Благословена да е фйерданската превзетост. – Трябваше да уринирам – уточни Нина с ударение на последната дума. – Зад дърветата.

– Това… това не ме засяга – измънка онзи.

Нина изстиска една-две сълзици от очите си.

– Ама трябваше да отидааа – разрева се тя. – Сега ще ми се к-к-карат.

– Ох, в името на Дйел, не плачи, ма!

– М-м-много с-с-съжалявам – хълцаше Нина. – Не ща пак да ми к-к-крещят.

– Влизай, влизай! – разбърза се пазачът, махна резето на портите и напрегна мишци да ги отвори. – Само млъкни!

– Много благодаря – каза Нина, кланяше се и подсмърчаше, докато вратата не се захлопна след нея.

Изтри носа си и се огледа. Фабриката тънеше в тишина, явно работният ден беше приключил. Мъжете сигурно играеха карти някъде в сградите или си лягаха да спят. А други стояха на пост.

Нина притича през преддверието и се озова в голям цех, пълен с тежки машини, изгърбени и зловещи във воднистата светлина, която се лееше през прозорците. В следващото помещение имаше големи резервоари, само светците знаеха с какво. Нина опря длан до единия – още бе топъл на пипане. Метали ли топяха? Бъркаха бои?

Откри отговора в следващото помещение – безкрайни сандъци, подредени в спретнати редички, пълни с цилиндри. Цилиндри с формата на патрони и големи колкото тиквички, амуниции за танкове. Само това ли правеха тук – снаряди? Възможно ли бе отровите в реката да са някакъв страничен продукт от производството? И ако беше така, защо ухапването на вълка я беше пронизало като мълния? Не, нещо не се връзваше.

Нямаше представа къде да отиде сега. Отвътре фабриката ѝ изглеждаше много по-голяма. Прииска ѝ се да имаше таланта на Иней за събиране на информация или поне бързата мисъл на Каз, но май имаше само таланта на Йеспер да взема грешни решения. Знаеше, че източното крило е празно и неподдържано, значи изворните деви вероятно бяха тръгнали към западното, където бяха настанени войниците, където спяха, хранеха се и вероятно провеждаха строева подготовка, когато не работеха в цеховете. Ако беше Иней, сигурно би се покатерила на гредите под тавана и оттам би видяла всичко необходимо. Уви, Нина не беше мъничка безшумна сянка, нито майстор в хвърлянето на нож.

Не беше твърде късно да се върне. Потвърдила бе, че това е фабрика за муниции, отлична мишена за равкийските бомбардировки, ако се стигнеше до война. Но шепотът не млъкваше, не ѝ даваше да си тръгне просто така. Нина затвори очи, вслуша се и пое надясно към изоставеното източно крило.

Вървеше по коридора, макар здравият ѝ разум да крещеше, че само си губи времето. В тази част на фабриката нямаше жива душа. Не беше видяла светлинки в прозорците, а в единия край покривът беше пропаднал под тежестта на снеговете и никой не си беше направил труда да го поправи. Но гласовете я водеха натам. Близо си, шепнеха те, гласове стари и млади. Звучаха по-различно сега, по-ясно, по-силно, а спомен за болка трептеше във всяка прошепната дума.

Беше толкова тъмно, че Нина плъзна пръсти по грапавата тухлена стена – надяваше се, че няма да се спъне в някоя изоставена машина и да тупне по задник. Замисли се пак за пропадналия покрив. Дали не бе станала някаква злополука и затова са изоставили източното крило? Така ли се бяха появили гробовете? Жени са работили във фабриката, а после са загинали при злополуката и са ги погребали тук, в планината? Ако беше така, значи нищо полезно нямаше да открие тук, само старо нещастие.

А после го чу – висок, тъничък писък, от който косъмчетата по ръцете ѝ настръхнаха. В първия момент не можа да прецени дали писъкът е в главата ѝ, или е долетял някъде от недрата на източното крило. Познаваше мъртвите отблизо и не вярваше в призраци.

„Има ли значение откъде идва?“ – помисли си тя, сърцето ѝ препускаше. Какво ще прави дете в изоставеното крило на една стара фабрика? Събра кураж и продължи покрай стената, ослушваше се, глуха за накъсаното си дишане.

А после видя тънка струя светлина под прага на една врата напред. Спря. Ако от другата страна на вратата имаше войници, как щеше да обясни присъствието си тук? Никак. Беше твърде далече от централната сграда, за да се е изгубила.

Чу шум зад себе си и видя светлина на фенер. Някой идваше. Притисна гръб към стената. Очакваше да види войник в униформа, вместо това светлината на фенера улови профила на жена с престилката на изворните деви и с увити около главата плитки. Защо беше дошла тук, толкова далече от посестримите си?

Изворната дева мина през вратата и Нина зърна за миг пореден коридор, също тъмен, ако не броим фенерите, закачени на големи разстояния. Нина събра кураж и влезе след сестрата. Следваше я отдалеч, пулсът блъскаше в главата ѝ, но скоро различи и други звуци, долитащи от мрака напред – тих шепот на женски гласове, някой сякаш пееше люлчина песен, а после висок и сладък писък на радост. Смях на бебе.

Шепотът в главата на Нина надигна глас, не така гневен този път, а изпълнен с копнеж. „Тихо – шепнеха гласовете, – шшш.“

Изворната дева мина под една арка и се озова… в спално помещение. Нина се скри в сенките при входа и зяпна с невярващи очи.

Жени и момичета лежаха на тесни нарове, а помежду им се движеха изворни деви. Покрай задната стена имаше редица от плетени бебешки люлки. Иначе помещението беше празно, старите машини явно бяха изнесени от порутеното и прашно крило. Прозорците бяха облепени с черна хартия, несъмнено за да не пропускат навън издайническа светлина.

Едно момиче на не повече от шестнайсет вървеше напред-назад по коридора, подкрепяно от изворна дева. Краката му бяха боси, а светлосивата роба се издуваше върху огромния му корем.

– Не мога – проплака момичето.

Изглеждаше крехко, недохранено чак, а издутият корем беше като залепен за кльощавото тяло.

– Напротив, можеш – каза изворната дева с твърд глас.

– Трябва да хапне нещо – каза друга жена от манастира. – Пропусна закуската.

Изворната дева цъкна недоволно с език.

– Знаеш, че не трябва да пропускаш хранене.

– Не съм гладна – изпъшка задъханото момиче.

– Или ще се разхождаме, за да улесним бебето, или ще те сложа да седнеш и да хапнеш малко семла. Захарта ще ти даде сила за раждането.

Момичето захлипа.

– Не искам захар. Знаеш какво искам.

Нина свърза точките и ледени тръпки полазиха по гръбнака ѝ. Познаваше това отчаяние, дълбокия глад, който впива зъби в теб, докато всичко друго не изгуби значение. Познаваше отлично нуждата, която превръща всички скъпи твои неща – приятели, храна, любов – в пепел, докато не забравиш всичко, освен копнежа по дрогата. Слабото тяло, тъмните сенки под очите – момичето беше пристрастено към парем. А това означаваше, че е Гриша.

Нина се вгледа в редицата от легла. Жени и момичета, най-младото на петнайсетина години, най-голямата – прехвърлила трийсетте, всички изтощени и погрознели от дрогата. Някои бяха скръстили ръце върху малки издутини под одеялата, други придържаха големи кореми. Имаше и няколко, които не изглеждаха бременни или просто още не им личеше.

Цялото ѝ тяло се разтрепери, сърцето ѝ се качи в гърлото. Какво беше това място? Кои бяха тези жени?

„Помогни ни.“ Дали техните гласове е чувала? Но нито една от жените не гледаше към нея. Не, бяха я призовали мъртвите. „Правосъдие.“

Вратата зад Нина се отвори отново и жените завъртяха глави едновременно като цветя, които търсят слънцето.

– Тя е тук! – извика една от тях, щом игуменката влезе в помещението.

Буташе количка. Жените започнаха да се надигат от леглата, но изворната майка ги смъмри с едно строго „Кротувайте!“. Те се отпуснаха послушно на възглавниците си.

– Никакво бутане и бързане – продължи изворната майка. – Ще мина по леглата и всяка ще си получи инжекцията, без да става.

Нина втренчи поглед в редичката спринцовки върху количката, пълни с някаква червеникава течност. Дори не беше сигурна, че е парем, но пак усети притеглянето, можеше да се закълне, че надушва дрогата. Преди година би се влачила по корем към количката, без да ѝ пука, че ще се разкрие. Положила бе неимоверни усилия да се откъсне от дрогата, научила бе, че новата сила ѝ помага. И сега се съсредоточи върху тази сила, върху течението на онази студена и тиха река. Непременно трябваше да запази спокойствие, да остане с ясен разум, защото всичко това изглеждаше в най-висша степен безумно.

Под влиянието на парем Гриша ставаха могъщи. Силата им нарастваше неимоверно, правеха неща, които биха били невъзможни и с най-могъщата муска. Ярл Брум провеждаше експерименти с надеждата да превърне пристрастените Гриша в оръжия срещу Равка, но поне го правеше в строго контролирани условия. Гришанските му пленници обитаваха специално изградени килии, които им пречеха да използват силите си, а дрогата беше смесена със седатив, за да не буйстват.

А тези жени дори не бяха оковани.

Игуменката се движеше покрай леглата и даваше спринцовки на изворните деви, които на свой ред инжектираха червеникавата течност в ръцете на нетърпеливите жени. Тук-там се чуха хлипове, доволно пъшкане, други мрънкаха, че игуменката винаги започвала от другия край на помещението.

Бременното момиче, което разхождаха, го удари на молби:

– Моля ви. Мъничко само.

– Бебето идва. Ако ти дадем сега, може и двамата да пострадате.

Момичето се разплака.

– Но след като бебетата се родят, повече не давате на майките.

– Значи пак ще трябва да забременееш, нали така?

Момичето ревна с пълен глас и скри лице в шепи – дали от копнеж по дрогата, или заради намека на изворната дева, Нина така и не разбра.

Жените се отпускаха доволно назад, мърдаха пръсти. Огънят във фенерите подскочи. Повей на вятър премести купчина нагънати чаршафи. Над едно от момичетата се събра мъгла – явно бе вълнотворка. Но извън това всички кротуваха, не казаха и една дума на недоволство, на възмущение. Дрогираните с парем Гриша не се държаха така. Дрогата беше мощен стимулант. Дали не я бяха комбинирали с друга субстанция? Това ли беше натровило вълците? И ако Нина успееше да свие някоя спринцовка, дали Леони не би открила какво ново безумие са забъркали фйерданите? И как тези жени бяха оцелели толкова дълго, че да износят дете… или повече от едно?

Бебе се разплака откъм люлките. Една от изворните деви взе шише с биберон от долния рафт на количката, гушна бебето и му даде да суче.

– Ето, миличко, замълчи – припя тя.

Нина притисна гръб към стената, коленете ѝ се подгъваха. Това беше невъзможно. Щом даваха парем на майките, значи дрогата бе стигнала и до бебетата. Раждаха се пристрастени към дрогата. Съвършените гришански роби.

Потръпна. Това дело на Брум ли беше? Или нечия друга идея? Дали провеждаха този експеримент и на други места? „И защо изобщо съм решила, че тези кошмари свършват в Ледения палат? Защо съм била толкова наивна?“

Погледът ѝ се спря върху една жена, която лежеше замаяна, а лицето ѝ беше бяло почти като възглавницата. На съседното легло лежеше младо момиче. Нина се притисна още по-силно в стената. Познаваше ги. Майката и дъщерята от пристанището в Елинг. Явно Биргир ги е изпратил тук. Да го беше убила по-бавно, помисли си гневно тя.

Това ли бе сполетяло и гришанките, които така и не се появиха в тайната квартира в Елинг? И те ли бяха тук, в това помещение? „В Кейерут изчезват момичета.“ Не какви да е момичета. Гришанки.

Някъде във фабриката прозвуча камбана. Игуменката плесна с ръце и няколко от изворните деви се стекоха при нея.

– Е, приятна ти нощ, Марит – каза игуменката на една от униформените жени, преди да излезе. – Утре вечер ще те сменим.

Нина се плъзна след тях на излизане от спалното. Придържаше се към сенките и се опитваше да мисли за предстоящата си задача – как да се измъкне от фабриката. Но мислите ѝ се блъскаха и разбягваха, образите от онази стая не ѝ даваха миг покой.

„Помогни ни.“ Гласовете на мъртвите. Болката на живите.

Изворните деви пред нея вече наближаваха пазачите при централния вход.

– Закъснялата намери ли ви? – обърна се един от мъжете към изворната майка.

– Каква закъсняла?

– Де да знам. С плитки и престилка. Като вас.

– Какви ги приказваш? Уморени сме и…

– Подредете се да ви преброя.

– Налага ли се? Сериозно?

– Подредете се.

Нина не изчака да чуе останалото. Хукна обратно по коридора към източното крило, като се стараеше да не вдига шум. През централния вход не можеше да излезе. Ако пазачите откриеха, че изворните деви са с една повече…

Заби камбана, различна от предишната – тази звучеше пронизително. Камбана за тревога.

Заля я ослепителна светлина.

Нямаше начин да стигне до източната порта през спалното.

Нина се мушна зад някаква изоставена машина и само след миг двама въоръжени пазачи притичаха край нея.

Вдигна поглед. Имаше счупени прозорци, но как да стигне до тях? А и какво имаше от другата им страна?

Нямаше време за сложни планове. Явно стражите и изворната майка вече знаеха, че непокорна монахиня или някоя външна, предрешена като тях, се е вмъкнала във фабриката. Нина трябваше да се върне в манастира по най-бързия начин, преди някой да е открил, че леглото ѝ е празно. Покатери се върху някаква изоставена машина и протегна ръце към перваза. Напипа с крак пролука между две тухли, избута се нагоре и вмъкна снага в счупения прозорец. Видя блещукащите светлинки на градчето в далечината, а доста под нея се белееха преспи сняг.

Чу стъпки и видя нов отряд въоръжени войници да трополи през източното крило.

– Затворете периметъра – казваше единият. – Ще претърсим в мрежа по посока на централния коридор.

– Може да няма никой – оплака се друг.

Ако само вдигнеха поглед…

Но те си продължиха по пътя и гласовете им постепенно утихнаха.

Нина погледна за последно през прозореца.

– Никакви оплаквачки – прошепна тя и се хързулна през счупеното стъкло.

Падна бързо и тежко. Усети остра болка в рамото и хълбока, но стисна зъби и се запремята без звук по склона, неспособна да убие инерцията. Стигна до дърветата, удари се в един дънер, изсъска и успя да се изправи.

Изчака миг да си поеме дъх и да се ориентира, после хукна между дърветата, вдигнала ръце да се предпази от ниските клони въпреки болката в хълбока. Трябваше да стигне до манастира и да се мушне в леглото си, преди изворната майка да е пристигнала там. Закъснееше ли, Леони и Адрик щяха да се окажат в небрано лозе, а прикритието им щеше да отиде по дяволите.

Стигна до един поток, нагази в плитката вода, обувките ѝ жвакаха. Оттам продължи на бегом по нанадолнището.

Най-после видя манастира – прозорците бяха тъмни, но в конюшните грееха лампи. Ето го двора с параклиса, ето я и паничката с огризки, която беше оставила за Трасел.

Затича се, кракът ѝ поддаде, тя залитна, но успя да стъпи стабилно, преди да е тупнала на земята. Стигна до края на дърветата и забави крачка, тръгна на юг, за да заобиколи конюшните.

Чу звук на копита и надникна към пътя. Видя фургона, кочияшът налагаше здраво конете. Изворната майка се връщаше от фабриката и без съмнение щеше най-напред да претърси стаите.

Нина изу калните си ботуши, вмъкна се в кухнята, заключи вратата и пъхна ключа под тенекията с брашно. Затича към спалнята си, като събличаше в движение престилката.

– Какво става? – попита сънено Леони, щом Нина влетя в стаята и затвори вратата.

– Нищо – прошепна тя. – Преструвай се, че спиш.

– Защо?

Откъм входа на манастира се чуха гласове и звук на затръшнати врати. Нина съблече дрехите си, избърса що-годе лицето и ръцете си с ризата, после набута всичко в сандъка до леглото си.

– Била съм тук цялата нощ.

– Ох, Нина – изпъшка Леони. – Не ми казвай, че си ходила да крадеш сладкиши от кухнята посред нощ.

– Да – каза Нина и намъкна нощницата си. – Страшни сладкиши, повярвай ми.

Мушна се под завивките миг преди вратата да се отвори широко и светлина да залее стаята.

Нина се стресна, уж са я събудили от дълбок сън.

– Какво има?

Две изворни деви нахлуха в стаята с шумолящи престилки. В спалните помещения на горния етаж звучаха гласове, врати се тръшкаха, момичета се будеха. „Поне не сме единствените заподозрени – помисли си Нина. – Току-виж решили, че някоя девойчица се е измъкнала за среща с войник в казармите на фабриката.“

– Какво става? – попита Леони.

– Тихо – сопна се една от изворните деви. Вдигна фенера си и огледа с подозрение стаята.

Нина го видя едновременно с нея – кално петно на пода в долния край на леглото.

Изворната дева връчи фенера на дружката си, после вдигна капака на сандъка и разрови съдържанието му. След миг измъкна влажните и окаляни дрехи.

– Защо имаш униформа на послушница? – попита безцеремонно монахинята. – И защо е кална? Ще ида да повикам изворната майка.

– Няма нужда. – Игуменката стоеше на прага със строго лице, скръстила ръце върху тъмносинята вълнена престилка. – Обясни, Яндерсдат.

Нина отвори уста, но преди да е казала и дума, Хане се появи зад игуменката.

– Дрехите са мои.

– Какво?

– Мои са – повтори Хане, пребледняла и уплашена, косата ѝ – разпусната на гъсти червеникави вълни по раменете. – Излязох да пояздя и паднах от коня.

Изворната майка присви очи.

– И защо си скрила дрехите тук?

– Знаех, че ще ги намерят, ако ги оставя в своята стая, а исках да ги изпера преди това.

– И незнайно как вдовицата Яндерсдат не е забелязала купчина кални дрехи в сандъка си?

– Тя се съгласи да ги скрие за малко.

Изворната майка претегли с поглед мръсната униформа.

– Калта изглежда прясна.

– Ходих да яздя тази сутрин. Ето, вижте, дрехите са с моя размер. Твърде големи са за Мила. Вината е моя, не нейна.

– Вярно ли е? – обърна се игуменката към Нина.

Нина погледна към Хане.

– Е?! – настоя изворната майка.

Нина кимна.

Игуменката изсумтя с раздразнение.

– Продължете претърсването – каза тя на изворните деви. – Хане, много съм разочарована. Принудена съм незабавно да пиша на баща ти.

– Разбирам, изворна майко – каза умърлушено Хане.

Не беше преструвка. Момичето беше рискувало бъдещето си в манастира заради Нина.

Леони се тръсна на възглавницата си.

– Кажи ми, че наученото във фабриката си е струвало. Моля те.

Нина се отпусна на свой ред, адреналинът още беснееше във вените ѝ.

– Струва си.

Но беше видяла очите на Хане, докато майката я отвеждаше. Замисли се за наказанието, което щяха да ѝ наложат, и какви биха били последствията от писмото до баща ѝ. Задължена беше на Хане… Дължеше ѝ живота си в някакъв смисъл. И със сигурност ѝ дължеше истината.

„Помогни ни.“

Само че не би могла да ѝ я каже – никога.

19

Зоя

ВМЕСТО ДА ГИ ЗАВЕДАТ в някакви други стаи, където да пренощуват, Юрис и Григорий просто си тръгнаха, а Елизавета махна с ръка, при което масата и столовете се стопиха в пода. След миг наоколо им се издигнаха нови стени. Пясъкът се сгърчи и изви, а накрая оформи три врати около една централна стая и всичко това в безжизнения, избелен от слънцето цвят на стара кост.

Зоя не знаеше още колко ще издържи. Имаше чувството, че някой чисто и просто е разкъсал света.

– Съжалявам, че не можем да ви предложим повече удобства – каза Елизавета, – но това място е сурово. Починете си, доколкото е възможно.

Стаята на Зоя приличаше на спалня в някакъв замък от древни времена – заострени в горния край прозорци, тежки кожени кресла пред голяма камина и огромно легло с балдахин от кадифени завеси. Само дето прозорците нямаха стъкла, нямаше кожа, нито кадифе. Всичко беше направено от все същия ситен пясък, всеки предмет, всяка повърхност грееше в същия убит оттенък. Огънят в камината синееше като пламъците на онзи ужасен дракон. Призрачна стая. Ръката на Зоя се плъзна към китката ѝ. Трябваше да говори с Николай.

Отвори вратата, макар че ѝ беше трудно да я възприеме като врата, при положение че допреди миг не беше там нито тя, нито стената.

Николай стоеше на прага на стая, която приличаше досущ на нейната.

– Напомня ми за чертеж на нещо великолепно – каза той, като се обръщаше бавно и оглеждаше новата си квартира. Влезе и прокара ръка по сивата пясъчна лавица над камината. – Всичко е изпипано до най-малката подробност, а в същото време е лишено от топлина и уют.

– Това е грешка – каза Зоя.

Главата я болеше. Сърцето я болеше. Пръстите ѝ постоянно посягаха към голата китка. А трябваше да мисли ясно. На карта бяха заложени големи неща, много по-важни от загубената муска. Защо имаше чувството, че винаги има нещо по-важно от личните ѝ проблеми?

– Къде е Юри? – попита Николай.

– Сигурно се кланя някъде. Николай, сериозно ли смяташ да приемеш тази сделка?

– Дойдохме да търсим лек и го намерихме.

– Може да умреш.

– Този риск сме го приели отдавна. Даже ако не греша, самата ти предложи да ми пуснеш куршум в главата.

– До тържествата в Ос Олта остават по-малко от три седмици – възрази тя.

– Значи ще трябва бързо да се оправя с демона.

– Видя на какво са способни тия. Какво ще стане, ако ги освободим от Безморие и те се развилнеят из цяла Равка? Готов ли си да поемеш този риск?

Николай прокара пръсти през косата си.

– Не знам.

– Не знаеш, ама прие поканата за танц от първия път като пъпчив младок на селска вечеринка.

– Вярно е.

И не личеше грам да съжалява, проклет да е.

– Не знаем кои са, какви са – продължи Зоя. – Как може да им имаме доверие?!

– Това го разбирам. Точно както ти разбираш, че нямаме друг избор. Защо се съпротивяваш, Зоя?

Тя опря глава в касата на прозореца и се загледа в пустошта навън. Дали и светците бяха гледали същата празнота стотици и стотици години?

– Ако това наистина са светците – каза накрая, – тогава на кого сме се молили през цялото време?

– Ти пък откога се молиш? – попита Николай, без да крие изненадата си.

– Преди се молех, като малка. Те нито веднъж не ми отговориха.

– Ще ти намерим друга.

– Друга?…

В първия миг не разбра за какво говори Николай. После осъзна, че лявата ѝ ръка отново гали китката на дясната, там, където преди я обгръщаше муската. Дръпна ръка.

– Не можеш да ми намериш друга – каза тя пренебрежително. Много пренебрежително. Пак по-добре от самосъжалението. – С муските не става така. Носех тази костена гривна от тринайсетгодишна.

– Зоя, аз не вярвам в чудеса. Не знам кои са в действителност тези светци. Знам само, че са последната ни надежда.

Тя стисна силно очи. Елизавета се държеше гостоприемно и прочее, но това не променяше факта, че ги бяха отвлекли.

– Ние сме пленници, Николай. Не знам какво ще поискат от нас.

– Първото ще е да стъпчете гордостта си.

Николай и Зоя подскочиха. На прага стоеше Юрис. В човешката си форма, макар нещо от дракона да се долавяше в силуета му.

– Хайде, Зоя Назяленска, малка буреносна вещице. Време е.

– За какво? – изсъска Зоя.

Гневът се разпали в гърдите ѝ, гняв познат и добре дошъл, и много по-полезен от скръбта.

– За първия ти урок – каза той. – Така де, няма само царчето да учи нови неща.

•

Зоя неохотно последва дракона по лъкатушните коридори на това налудничаво място. Повтаряше си, че така ще научи нещо повече за ритуала, на който щяха да подложат Николай, както и за истинските мотиви на светците. Но едно значително по-силно гласче ѝ нашепваше, че ако опознае Юрис, ще знае как най-добре да го накаже за счупената муска. Усещаше пулса си на голата китка. Усещаше я гола, уязвима, сбъркана.

И все пак, макар отмъщението да я мамеше неустоимо, Зоя си даваше сметка, че ситуацията изисква пълното ѝ внимание. Дворецът беше огромен и макар някои стаи да имаха известна индивидуалност, по-голямата част от коридорите, стълбищата и проходите бяха изградени от все същия лъскав и безцветен пясък. Още по-объркваща бе вездесъщата гледка, която се откриваше пред погледа ѝ през всеки прозорец в тази гигантска структура – безкрайна празна шир.

– Усещам гнева ти, буреносна вещице – каза Юрис. – Направо въздухът пращи.

– Това обръщение е обидно – каза тя на гърба му, като се утешаваше с мисълта, че лесно би могла да го бутне надолу по високото стълбище.

– Ще ти викам както си искам. По моето време вещици наричаха жените, от които мъжете е добре да се пазят. Определението ти пасва като ръкавица.

– Ми вслушай се в собствения си съвет тогава и стой далече от мен.

– Не мисля – каза Юрис. – Опасността е сред малкото останали ми забавления, а Долината не предлага много възможности за това.

Щеше ли изобщо да се търколи, ако го бутне, или просто щеше да разпери криле и да се спусне изящно към следващата площадка?

– Ти на колко години си всъщност?

– Не помня.

Изглеждаше на четирийсет. Едър като Толя, по-едър дори, хубав мъж, когото Зоя лесно можеше да си представи с тежък меч в ръка. По обръснатата му глава се различаваха следи от люспи, сякаш нещо от дракона е пролазило в човешкото му тяло.

Любопитството я надви.

– Човешката форма ли предпочиташ?

– Нямам предпочитания. Винаги съм и двете – човек и дракон. Когато ми се прииска да почета, да споря или да пия вино, приемам човешката форма. Когато искам да полетя и да се освободя от човешките дребнавости, ставам дракон.

– А когато се биеш?

Той я стрелна с поглед през рамо, очите му припламнаха сребърни, зениците се издължиха в цепки, а когато се усмихна, зъбите му бяха една идея твърде дълги и хищни за човешкото му лице.

– Ще те надвия и в двете си форми.

– Съмнявам се – заяви тя с увереност, която не чувстваше.

Ако още имаше муската си, нямаше да се колебае така.

– Не забравяй, че в първия си живот бях воин.

Зоя вдигна пренебрежително вежда.

– Свети Юрис, който убил дракона, всъщност е бил Гриша, който си е търсел животно за муска?

Знаеше легендата отлично като всяко равкийско дете – воинът, който отишъл да се пребори със звяра и се борил с него три пъти, преди най-после да го надвие. Започваше да се пита колко истина има в легендата.

Юрис свъси вежди и продължи надолу по стълбите.

– Муска. Като онази жалка гривничка, дето ти е толкова скъпа? Когато убих дракона, приех неговата форма и той прие моята. Сляхме се. Така ставаха нещата по онова време. Вашето е жалка имитация, най-слабата форма на съзиданието в сърцето на света.

„По онова време.“ Значеше ли това, че има истина и в историите за пламтящия трън? Възможно ли бе онези монаси да не са били обикновени хора, а Гриша, приемали формата на зверове, за да се борят срещу враговете на Равка? Нима теоретиците на Гриша и религиозните схолари са сгрешили в тълкуванията си? Зоя нямаше отговори на тези въпроси. Изтощеният ѝ мозък не беше в състояние да обработи новата информация.

Влязоха в гигантска каверна, която приличаше хем на пещера, хем на велика зала в стара крепост, цялата от черен камък. От едната страна имаше камина, толкова висока, че Зоя да застане права вътре, а над нея – герб с три шестолъчни звезди. Гербът приличаше на келските фамилни гербове, макар че Зоя не познаваше иконографията им достатъчно добре и не можа да определи към коя фамилия сочи. Едната стена беше изцяло открита към стихиите и ширналия се хоризонт от мъртъв пясък. Назъбените скали при тавана засилваха впечатлението, че се намират в пещера. Или в пастта на исполински звяр, където Зоя се е озовала по невнимание.

– Какво искаш от мен? – попита тя.

– Когато премина в света на смъртните, когато умра там, магията ми ще умре заедно с мен. Но не е задължително и знанията ми да умират. Ти ще ги носиш.

– Каква чест – каза тя без ентусиазъм.

– Всички правила, създадени и спазвани от Гриша, дори цветовете, които носите. Въобразявате си, че обучението има за цел да ви направи по-силни, но истината е друга. Така само ограничавате силата си.

Зоя поклати глава. Не стига че този гигантски гущер ѝ беше отнел муската, която беше спечелила с цената на собствената си кръв, а сега обиждаше обучението, на което бе посветила живота си. Отнесла се бе сериозно към подготовката си в Малкия дворец, към теорията, която четеше в библиотеката, към стойките и техниките, усвоени в крайезерната къщурка на Багра. Упражнявала се бе до пълно изтощение, превърнала бе суровия си талант в оръжие. Имаше други етералки, по-надарени от нея в началото на подготовката, но никой не се беше трудил колкото нея.

– Говори каквото си искаш, но аз знам, че обучението ме направи по-добра вихротворка.

– Да, но дали те е направило по-добра Гриша?

– Не казах ли същото току-що?

– Не съвсем. Но и аз бях невеж като теб в началото, и аз нямах друго освен дивия вятър в ръцете си.

– Бил си вихротворец? – попита тя с изненада.

– Нямаше име за същността ми.

– Но си можел да призоваваш? – настоя тя.

– Можех. Правех го. Това беше поредното оръжие в арсенала ми.

– В коя война?

– В безброй войни. За някои бях герой. Други ме наричаха нашественик, варварин, осквернител на храмове. Опитвах се да постъпвам правилно. Така поне го помня.

Мъжете и техният навик да се хвалят с подвизите си.

– Не всички сме толкова благородни като твоето царче – добави Юрис.

Зоя вървеше по периметъра на залата. Нямаше много за гледане. Ако не броим колекцията от оръжия върху едната стена, всичко друго беше от черен камък – лавицата над гигантската камина, в която танцуваха сини пламъци, украшенията върху нея, гербът на стената.

– Ако очакваш да критикувам Николай за добротата му, въоръжи се с търпение.

– А ако ти кажа, че Равка има нужда от по-безмилостен владетел?

– Ще отвърна, че това звучи като извинение на безмилостен мъж.

– Кой е споменал нещо за мъже?

Каква игра играеше това създание?

– Намекваш да открадна трона на своя цар? Нямам такива амбиции.

Юрис се засмя гръмовно.

– Да бе. Наистина ли вярваш, че ти е писано да прекараш живота си в служба? Не ми казвай, че не си мислила какво би било да си царица.

Зоя взе един мъничък ахатов кон от лавицата над камината, един от стотиците, подредени там. Така ли убиваше времето си Юрис? Използваше огън да оформи мънички сувенири от един предишен живот?

– То пък сякаш царицата не служи. Аз служа на Гриша. На Равка.

– Равка – повтори той и изръмжа. – Служиш на народ от призраци. Всички, които си разочаровала. И които ще разочароваш и занапред, докато не се превърнеш в онова, което ти е писано да бъдеш.

„Всички, които си разочаровала.“ Какво ли пък разбираше този тъп дракон? Зоя остави ахатовото конче и потърка зиморничаво ръце. Не ѝ харесваше как говори светецът. Думите му отекваха неприятно в нея, насочваха мислите ѝ към онзи падащ камък, към празния кладенец, към бездънния пропад. „Не поглеждай назад – беше ѝ казала преди време Лиляна. – Не поглеждай към мен.“ Тогава Зоя не я беше послушала и вече знаеше, че е допуснала грешка.

– Има ли край тази твоя история, старче? Уморена съм и ако приключваш, ще ида да потърся чаша вино и поспя.

– Тук вино няма да намериш, малка вещице. Нито сън. Тук няма почивка от забвението.

Зая махна с ръка.

– Тогава ще си потърся по-интересна компания.

Юрис сви рамене.

– Историята е към края си. В земята ни се появи кръвожаден звяр, опожаряваше всичко по пътя си, убиваше всеки, дръзнал да се изстъпи пред него.

Зоя докосна разсеяно топката на един боздуган, закачен на стената. Юрис явно е носел тези оръжия със себе си, когато са попаднали в капана на Долината.

– Винаги съм смятала, че драконът е метафора.

Юрис сякаш се засегна.

– Метафора на какво?

– Знам ли, на някаква ерес, на чужди нашественици, на опасностите, които носи със себе си модерният свят.

– Понякога драконите са просто дракони, Зоя Назяленска, а и никоя метафора не е убивала толкова много хора, уверявам те.

– Защото никога не си чувал Толя да рецитира поезия. И какво, юнакът отишъл да сгащи дракона в леговището му?

– Много точно казано. Можеш ли да си представиш страха ми?

– Имам известна представа. – Никога нямаше да забрави първия миг, когато видя Юрис с разперени криле… а и искаше да разбере как е надвил звяра. – Ти какво направи?

– Каквото правят всички уплашени хора. В нощта, преди да се изправя пред дракона, паднах на колене за молитва.

– И на кого се моли един светец?

– Никога не съм твърдял, че съм светец, Зоя. Това е просто име, с което ме наричат отчаяните. Онази нощ аз бях просто уплашен човек, още момче всъщност, едва навършило осемнайсет. Помолих се на бога на небето, който пазеше семейството ми, на бога на бурите, който напояваше нивите и се хранеше с невнимателни моряци. Може би този бог все още се грижи за мен. Знам само, че нещо ми отговори. Когато се изправих пред дракона и той ме заля с огън, ветровете се подчиниха на командата ми. Успях да му отнема дъха точно както ти се опита да направиш с мен. Сблъскахме се два пъти и два пъти се оттеглихме да изцерим раните си. Но при третия сблъсък аз му нанесох фаталния удар.

– Триумфиращият Юрис – измърмори тя.

Нямаше да го четка с излишен ентусиазъм. Но той успя да я изненада със следващите си думи:

– Сигурно е трябвало да се възторгна от победата, от триумфа си. Вярвах, че точно това ще почувствам, но щом драконът падна, усетих единствено съжаление.

– Защо? – попита тя, макар открай време да ѝ бе мъчно за дракона от легендата, звяр, подвластен на природата си.

Юрис облегна широки плещи на стената.

– Драконът беше първото истинско предизвикателство за мен, единственото създание, с което да се сражавам на равна нога. Изпитвах уважение към него. Когато впиеше зъби в мен, знаех, че двамата изпитваме едно и също. С дракона бяхме еднакви, свързани в сърцето на съзиданието, родени от стихиите и различни от всички останали.

– Краставите магарета през девет баира се подушват – тихо каза тя. Познаваше това усещане за родство, за свирепост. Ако затвореше очи, можеше да усети леда по бузите си, да види кръвта в снега. – Но накрая все пак си го убил.

– И двамата умряхме в онзи ден, Зоя. Аз имам неговите спомени, той има моите. Изживели сме стотици животи заедно. Същото е при Григорий и великата мечка, при Елизавета и нейните пчели. Никога ли не си се питала как така някои Гриша са муски сами по себе си?

Никога не се беше замисляла. Тези гришани – родени муски – бяха много редки и обикновено служеха като изпитващи, използваха таланта си да тестват деца за наличие на гришанска сила. Тъмнейший беше муска, майка му – също. На теория това беше едно от обясненията за гигантската му сила.

– Не съм – призна тя.

– Те са свързани със съзиданието в сърцето на света. Във времето, преди думата Гриша да се спомене за пръв път, границите, делящи ни от другите създания, не бяха толкова непреодолими. Ние не просто отнемахме живота на създанието, а отдавахме нещо от себе си в замяна. А после гришаните започнаха просто да убиват и да си присвояват частица от мощта на сътворението, без да дават нищо от себе си. Това е жалката традиция на вашите муски.

– И какво? Да се чувствам засрамена, че съм си спечелила муска? – каза Зоя.

Юрис нямаше право да я съди. Колко пъти бе плакала? Колко безполезни молитви беше изрекла, неспособна да се отърси от упоритото и глупаво убеждение, че някой ще ѝ отговори?

– Сигурно е лесно да разсъждаваш за вселената тук, в сигурното убежище на този дворец, далече от човешките тегоби и дребнотемие. Ти може и да не помниш какво е да си безсилен. Аз помня.

– Може и така да е – каза Юрис. – Но ти все пак плака за тигъра.

Зоя се вкамени. Той нямаше как да знае това. Никой не знаеше какво бе направила през онази нощ, какво беше видяла.

– Какво имаш предвид?

– Когато си свързан с всички неща, няма ограничения за знанието ти. Щом онази гривна падна от китката ти, аз видях всичко. Младата Зоя, която кърви на снега със смело сърце. Зоя от изгубения град. Зоя от градината. Не можа да ги защитиш тогава, не можеш да ги защитиш и сега, нито ти, нито твоят обладан от чудовище цар.

„Не поглеждай към мен.“ Кладенецът в нея нямаше дъно. Зоя хвърли камък в мрака и пропадна заедно с него надолу и надолу. Трябваше да се махне от тази зала, да се махне от Юрис.

– Приключихме ли?

– Още не сме започнали. Кажи ми, буреносна вещице, когато уби тигъра, нима не усети как духът му се сляга в теб, как приема формата на гнева ти?

Зоя не искаше да говори за онази нощ. Драконът знаеше неща, които не би трябвало да знае. Засмя се насила.

– Какво, казваш, че съм се превърнала в тигър?

– Може би. Но си слаба, така че е трудно да се разбере със сигурност.

Зоя стисна устни. Запази самообладание, макар гневът в нея да заклокочи.

– Искаш да ме ядосаш, така ли? Постарай се повече, защото обидите на един старец не вършат работа.

– Ти показа смелост по време на нашата битка. Бърза мисъл, самообладание. И въпреки това загуби. И ще продължиш да губиш, докато не отвориш вратата.

А после се завъртя изведнъж и се метна към нея, тялото му се уголеми, крилете се разпериха и блокираха светлината. Раззина паст и пламък изригна от недрата му.

Зоя вдигна ръце над главата си и се сви.

Пламъците угаснаха внезапно. Юрис стоеше и я гледаше, възвърнал човешката си форма.

– Нима съм си избрал слабачка? – каза той с отвращение.

Но беше ред на Зоя да се усмихне.

– Или си избрал момиче, което знае как да се преструва на слабачка.

Изправи снага и протегна ръце пред себе си. Бурята се устреми към него, директен удар от вятър и гняв, който го подкоси през коленете, събори го и го помете по лъскавия под право към отворената стена. „Слаба работа.“ Стократно по-слаба сега, без муската. Но Юрис въпреки това се претърколи през ръба и изчезна, а изненаданата му физиономия беше като балсам за душата ѝ.

Миг по-късно драконът се издигна на могъщи криле.

– Нима съм прекършил и волята ти, когато скърших онази твоя глупава дрънкулка?

Беше ли? Без муската всяко посягане към силата беше като на едноок човек, който още не се е научил да преценява разстоянията, който посяга и улавя единствено въздух. Зоя беше силна поначало, но истинската сила бе дошла със смъртта на тигъра. А сега тази сила не ѝ беше достъпна. Какво беше тя, коя беше тя без нея? И ако някога се измъкнеха от това място, как щеше да се върне към задълженията си на командир?

– Избери си оръжие – каза Юрис.

– Няма да стане. Уморена съм.

– Нека кръстосаме шпаги достойно, пък после се скрий и в миша дупка, ако щеш. Избери си оръжие.

– Аз съм оръжието! – Или поне беше такова преди. – Не ми трябва сопа или нож.

– Добре – каза Юрис и бавно преля в човешката си форма. – Нека аз ти избера тогава. – Грабна един меч от стената и го метна към нея.

Зоя го улови несръчно с две ръце. Беше твърде тежък. Но време за мислене нямаше. Юрис вече тичаше към нея с още по-тежък меч в ръце.

– Какъв е смисълът на всичко това? – попита Зоя, след като блокира първия му удар, толкова силен, че ръцете ѝ изтръпнаха до раменете. – Не съм добра във фехтовката.

– Цял живот си избирала само неща, в които можеш да изпъкнеш. И това те е направило мързелива.

Зоя изкриви лице в гримаса и парира неумело. Помнеше ли нещо от отдавнашното си обучение при Боткин? Упражняваха се с ножове и рапири, имаше и малко стрелба по мишени с пистолет. Беше ѝ приятно по онова време, особено ръкопашната борба, но отдавна не бе упражнявала уменията си. Какъв беше смисълът да се бие с юмруци, щом бурите се подчиняваха на волята ѝ?

– Не е зле – каза той, след като се наведе под един неин удар. – Станало ти е лесно да използваш силата си. Но когато се биеш по този непривичен за теб начин, концентрираш цялото си внимание върху ударите и спираш да мислиш за друго. Нямаш време да се тревожиш за случилото се преди и за бъдещето, какво си загубила и какво може да спечелиш. Има го само този миг и желанието ти да оцелееш.

– И какво предимство ми дава това? – каза Зоя. – Нима не е по-добре да предусещаш предстоящото?

– Когато умът ти е свободен, вратата се отваря.

– Пак тая врата.

– Вратата към съзиданието в сърцето на света.

Зоя направи фалшив заход надясно и скъси разстоянието, за да отнеме предимството на Юрис с неговите по-дълги ръце.

– Правя го, когато призовавам – каза тя. Пот се стичаше от челото ѝ. – Правят го всички Гриша, когато използват силата си.

– Така ли? – попита той и замахна от горе надолу. Мечовете се сблъскаха с оглушителен звън. – Бурята все още е извън теб, нещо, което ти едновременно приемаш и отблъскваш. Вие пред прага ти. Дрънчи в прозорците. Иска да я пуснеш вътре.

– В това няма никакъв смисъл.

– Пусни бурята, Зоя. Не я призовавай. Не посягай към нея. Пусни я да дойде при теб. Нека тя води движенията ти. Нека с теб се сблъскаме достойно.

Зоя парира поредния удар и изпъшка. Едва си поемаше дъх, ръцете я боляха от тежестта на меча.

– Не съм достатъчно силна физически, за да те победя така.

– Иска ти се да използваш силата си? Точно там грешиш. Ти не я „използваш“. Двете сте едно. Бурята е в костите ти.

– Спри… да дрънкаш… глупости – озъби се тя.

Не беше честно. Принуждаваше я да участва в игра, която не можеше да спечели. А Зоя печелеше винаги.

Добре тогава. Щом този тип искаше да се бият, без Зоя да призовава, така да е. И така щеше да го надвие. И тогава Юрис щеше да сведе голямата си бръсната тиква от срам. Зоя нападна, предаде се на възторга от двубоя, на предизвикателството, въпреки болката в ръцете, когато мечовете им се сблъскаха отново. Отново и отново. Тя беше по-дребна и по-лека, затова танцуваше безспир около него.

Острието му закачи ръката ѝ, раната заболя като изгаряне. Зоя знаеше, че кърви, но не ѝ пукаше. Важното бе да докаже, че и противникът ѝ може да кърви.

Атака. Блок. Атака. Контраатака. Контраатака. Контраатака. Сърцето ѝ биеше гръмовно. Вятър ревеше в кръвта ѝ. Тялото ѝ се движеше по своя воля, въздухът свиреше покрай нея, през нея. Кръвта ѝ бе заредена с мълнии. Замахна отново и в удара усети силата на неудържим ураган, който изкоренява всичко по пътя си.

Мечът на Юрис се скърши.

– Ето това е – каза той с драконовата си усмивка.

Зоя се тресеше цялата, очите ѝ щяха да изскочат. Усетила бе как силата ѝ се удвоява, утроява, вихрушка виеше в крайниците ѝ. Не би трябвало да е възможно, ала беше факт – не можеше да отрече как се е почувствала, нито какво е направила. Доказателството беше в краката ѝ – скършеният меч. „Бурята е в костите ти.“

– Е, явно най-после привлякох вниманието ти – каза драконът.

Тя вдигна глава да го погледне. Беше строшил муската ѝ, пречупил бе нещо в нея. Тя щеше да го накаже, при това с негова помощ.

– Още ще има ли?

– О, колкото искаш – отвърна Юрис.

Зоя приклекна в бойна стойка и вдигна оръжието си, леко като перце.

– Вземи си нов меч тогава.

20

Нина

АДРИК БЕШЕ БЕСЕН – пак посърнал, но и бесен в добавка. Все едно ти крещи влажен пешкир.

– Къде ти е бил умът? – възмути се той на следващата сутрин. Отишли бяха пешком до южните части на градчето с Леони и шейната, уж да предложат стоката си на местни ловци и трапери, обаче спряха при една стара щавачница, колкото Адрик да ѝ обясни насаме колко безразсъдно е постъпила. – Дадох ти изрична заповед да не вършиш глупости, особено сама. Ами ако те бяха хванали?

– Не ме хванаха.

Леони се облегна на шейната.

– Ако Хане не се беше намесила, щяха да те разкрият. И сега си задължена на момичето.

– Бях ѝ задължена и преди това. А и забравихте ли, че Хане е Гриша? Няма да каже нищо. Противното би изложило и нея на опасност.

Адрик обърна глава към фабриката в долината.

– Най-добре да унищожим това място до основи. Ще е проява на милост.

– Не – каза Нина. – Все има някакъв начин да освободим жените.

Адрик я погледна с тъжно изражение.

– Ти най-добре от всички знаеш какво причинява парем. За онези жени няма връщане назад. Все едно са мъртви.

– Стига и ти – тросна се Нина. – Аз се върнах, нали?

– Да, след една доза. А тези момичета явно ги дрогират от месеци.

– Не използват обикновен парем. Фйерданите тестват нещо ново, нещо различно. Точно затова Леони се почувства зле, но картината на симптомите ѝ не беше пълна, а собственото ми пристрастяване не се прояви отново.

– Нина…

Тя го стисна силно над лакътя.

– Сега Втора армия знае за дрогата много повече, отколкото когато се случи на мен, Адрик. Имат напредък с антидота. Фабрикаторите и лечителите в Малкия дворец ще измислят начин да им помогнат.

Адрик издърпа ръката си.

– Изобщо ли не разбираш какво си направила, Нина? Дори да отдадат снощната случка на някакво недоразумение, пак ще подсилят охраната на фабриката. А може да докладват за пробива на началниците си. Трябва да се махнем от това градче овреме, иначе рискуваме фйерданите да разбият цялата ни мрежа, а събраната дотук разузнавателна информация да отиде на вятъра. Поне да беше взела проба от тази нова дрога.

Не беше взела, вярно – не ѝ се удаде възможност, а и бе толкова потресена, че не разсъждаваше ясно. Но нямаше намерение момичетата в планината да платят за нейната грешка.

– Няма да си тръгна, Адрик. Вие вървете. А на царя кажи, че съм дезертирала.

– Онези жени са обречени. Каквито и планове да измъдриш, за тях няма да има щастлив край и ти го знаеш. Не искай от мен да жертвам надеждата за живите заради покоя на мъртвите.

– Значи какво, задачата ни тук се изчерпва с набирането на войници за…

Адрик я прекъсна, сините му очи я приковаха гневно.

– Тук сме по заповед на царя. Тук сме заради бъдещето на страната си. Равка няма да оцелее без достатъчно войници, а гришаните няма да оцелеят без Равка. Видях как Тъмнейший унищожи Втора армия. Знам какво изгубихме и какво тепърва може да изгубим. Трябва да съхраним мрежата. Дължим го на всеки Гриша, който живее в страх.

– Не мога да ги зарежа, Адрик. Няма да го направя.

„Те ме доведоха тук.“ Благодарение на тях най-после бе събрала сили да положи Матиас в земята. Гласовете на мъртвите със своята нужда я бяха върнали към живот. Нямаше да ги разочарова.

– Леони – обърна се умолително Нина към младата жена, – ако ти беше във фабриката или някой, когото обичаш…

Леони приседна на едно повалено дърво и вдигна поглед към стария форт.

– Леони – каза Адрик, – имаме мисия. Не бива да я излагаме на риск.

– Я млъкнете и двамата – каза Леони. – Не ща да ме дърпате насам-натам с аргументите си. – Затвори очи и обърна лице към зимното слънце. Дълго мълча, а накрая каза: – Казвала съм ви, че едва не умрях като дете, но не и защо. Пих вода от отровен кладенец. Зовата, която ме спаси, плати с живота си. Умря, докато изтегляше отровата от моето тяло. – Леони отвори очи с тъжна усмивка на лице. – Както вече споменах, отровите са трудно нещо. Затова сега нося два камъка – каза тя и вдигна ръка да докосне двете златисти камъчета, вплетени в косата ѝ отляво. – Топаз за сила – за майка ми, която ме роди и ме отгледа като боец. – А после завъртя леко глава и светлината се отрази в трите лилави камъчета, вплетени отдясно. – И аметисти за Адити Хили, фабрикаторката, която ми върна живота, когато едва не го загубих заради собствената си глупост.

– Хили? – каза Адрик. – Били сте роднини?

– Не. Приех фамилното ѝ име и се заклех да направя нещо смислено с живота си в чест на нейната саможертва. – Кимна по посока на фабриката. – Ако не помогнем на момичетата там, защо изобщо сме тук?

Адрик въздъхна.

– Знаете, че аз командвам мисията. Решенията не се вземат с гласуване.

Леони се усмихна широко с онази усмивка като стотина слънчеви изгрева, а Адрик си пое шумно въздух, като че го бяха фраснали в стомаха.

– Знам – каза тя. – Но знам също, че си се сражавал рамо до рамо с Алина Старкова. Че сенчест демон ти е откъснал ръката, а ти не си спрял да се биеш. Не си дошъл в тази страна да играеш на сигурно, Адрик.

– Леони – обади се Нина, – някога опитвали ли си керчки гофрети?

Леони вдигна вежди.

– Не.

– Е, ще ти направя толкова висока купчина, че ще трябва да се катериш по нея.

– Не знаех, че можеш да готвиш.

– Не мога. Изобщо. Но пък с лекота убеждавам други хора да сготвят вместо мен.

Адрик подръпна закарфичения си ръкав.

– Вие двете сте невъзможни. И не се подчинявате на заповеди.

Усмивката на Леони се разшири още повече.

– Прекрасни сме и ти го знаеш.

– Добре – изпъшка Адрик. – Щом твърдо сте решили да съсипете мисията, да ви питам нещо друго. Как точно смятате да изведем куп врещящи бебета и бременни жени от това прокълнато градче и да ги транспортираме до някое пристанище посред нощ?

Нина вдигна поглед към планинското възвишение, към пътя до фабриката, провиснал като дълъг и ненаситен език, към караулката при входа на стария форт. И си спомни уроците, научени в Кетердам, когато се движеше в компанията не на войници, обвързани с представата си за чест, а с лъжци, побойници и крадци. „Винаги удряй там, където мишокът не гледа.“

– Лесно – каза тя. – Ще го направим посред бял ден. И то така, че да ни видят отдалече.

•

Нина нямаше представа дали Хане ще се появи за следващия им урок, било защото изворната майка ѝ е забранила, било защото самата Хане ѝ е сърдита и не иска да я вижда. Но реши въпреки това да отиде в класната стая.

Пътьом мина през кухнята за пресни огризки и тръгна към гората да остави паничката за Трасел. Остана там минутка-две да си събере мислите на спокойствие под дърветата, вдишваше дълбоко уханието на борова смола и студения въздух, чист от новия сняг. Склонна бе да признае, че набегът ѝ във фабриката е бил катастрофа, но това не променяше кошмарните неща, които се случваха там, нито отменяше предоставилата се възможност. Имаше чувството, че е на крачка от нещо по-голямо, нещо отвъд ужасите в източното крило, че ѝ е писано да направи нещо повече.

– Какво обаче? – измърмори тя.

– Енке Яндерсдат?

Нина едва не се метна на най-близкия клон. Млада жена стоеше в края на дърветата и подръпваше нервно полите на бледосинята си престилка. Чак сега Нина си даде сметка, че и преди е виждала послушницата – преоблечена като фйердански войник на брега на реката. Дали момичето я е чуло да говори на равкийски?

– Да?

– Не исках да ви стресна.

– Малко вълнение няма да ме убие – каза Нина, сякаш предната нощ не беше изскочила през прозорец и не бе се търкулнала по склона с риск за живота си.

Момичето беше русо, кожата му имаше цвета на млада прасковка. Беше изнервено, но не личеше да я подозира в нещо нередно.

– Исках да ви благодаря – на вас и на земските търговци, че не казахте нищо за… онова при реката. Дори след случилото се с Грете.

Грете… сигурно говореше за момичето, починало заради отровите във водата.

– Истинска трагедия – поклати глава Нина.

Момичето потръпна, сякаш смъртта е надникнала иззад рамото му.

– Майка ѝ дойде да прибере тялото. Ужасно беше. Но ако семейството ѝ знаеше как се е наранила? Такъв срам…

– Разбирам – каза Нина, после попита: – Ще яздите ли пак?

– Не, разбира се – каза момичето сериозно, умолително почти. – Няма да се повтори, никога.

Звучеше напълно искрено.

– Я ми кажи – рече Нина, – Хане ли ви даде идеята да откраднете униформите?

Хане беше ключов елемент от плана на Нина. Колкото по-добре я разбираше, толкова по-умело щеше да я манипулира. А и беше любопитна освен това.

Момичето прехапа устна.

– Аз… тя…

– Няма да кажа на изворната майка. Така де, ако си отворя устата сега, ще има да се чуди защо не съм казала по-рано. Няма да има полза за никого.

Тази мисъл сякаш поуспокои момичето.

– Хане… Хане поема излишни рискове. – Малка усмивка подръпна устата ѝ. – Но някак ни увлича след себе си.

– Често ли излизате да яздите с нея?

– Само когато тя ни позволи.

– Доста голям риск поемате за малко свобода.

– Не е само това – каза момичето. – Хане… Понякога хората търсят помощ в манастира, но изворната майка им отказва – с основателна причина, без съмнение.

– Без съмнение. Какви хора?

– Семейства, които имат нужда от помощ, защото някой се е разболял. – Момичето се изчерви. – Неомъжени жени, които… са си създали неприятности.

– И Хане отива при тях? – попита Нина с изненада.

Това диво и напрегнато момиче с пушка на гърба и кама на колана? Не беше за вярване.

– О, да – закима момичето. – Има дарба. Неведнъж е връщала хора от ръба, дори помага при израждането на бебета – сещате се, когато са се завъртели лошо в корема на майката.

„Тя е лечителка – осъзна Нина. – Използва силата си, без да го знае.“ Спомни си какво беше казала Хане за другите послушници. „За тях това е игра. Детински маскарад, дребно предизвикателство към правилата.“ И Нина бе сметнала, че разбира… но явно бе пропуснала доста неща.

– Ако ни изкажете – продължи момичето, – Хане ще трябва да спре. А изворната майка…

– И дума няма да обеля – побърза да я успокои Нина. – Дйел едва ли гледа с лошо око на такава доброта.

– Да, и аз така мисля – каза момичето обнадеждено.

– Съжалявам за приятелката ти Грете.

– И аз. – Момичето откъсна малка чепка иглички от един клон. – Понякога… понякога си мисля, че Гяфвале не ни иска тук.

– Кое не иска, манастира?

Девойката поклати глава и сведе очи.

– Момичетата… всички нас.

Нина искаше да я разпита още, но откъм параклиса долетя звън на камбана.

Момичето се сгъна в лек реверанс.

– Дйел да ви пази, Енке Яндерсдат – каза то и хукна за началото на часовете.

Нина пое на бърз ход след него. Ако Хане бе решила да се появи в клас, по-добре да не закъснява. Адрик вече бе пратил вест на мрежата Хрингса в Хайар да подготвят кораб… стига да успееха да изведат жените от фабриката. Но ако Хане не дойдеше днес, Нина трябваше да я издири и да я прикотка някак на своя страна. Имаше нужда от нея за плана си, а и откровено казано, не ѝ допадаше мисълта, че Хане ѝ се сърди.

Изписала бе дъската със земски думи и тъкмо започваше да си мисли, че е било напразно, когато Хане най-сетне се появи на вратата. Въпреки предчувствията си Нина се оказа неподготвена за гнева, който се излъчваше от момичето. Хане стоеше на прага и едвам сдържаше яда си, а Нина стисна силно тебешира и се опита да измисли нещо помирително. Медните очи на Хане приличаха на въгленчета, страните ѝ бяха поруменели, но Нина от опит знаеше, че фрази от сорта „гневът ти отива“ не са добро начало за разговор като този.

– Мислех, че няма да дойдеш – каза тя накрая.

– Изворната майка рече да си продължа уроците, за да се намирам на работа.

– Това е чуд…

– Не казах, че аз искам да продължа с уроците – прошепна яростно Хане. – Какво си правила във фабриката? Кажи ми истината.

„Иска ми се да ти я кажа. Цялата истина.“ Но въпреки думите на момичето в гората все още не можеше да се довери до такава степен на Хане. Не още.

Нина ѝ махна да влезе и затвори вратата. Облегна се на нея. Цяла нощ беше мислила как да отговори на въпросите на Хане.

– Помниш ли какво ти разказах за сестра си? – започна тя. – Онази, която се омъжи и живее на юг? – Хане кимна. – Заловиха я.

Хане стисна ръце в юмруци.

– Но ти каза…

– Не знам как точно е станало, но я хванали да използва гришанската си сила и дрюскеле я заловили.

– А съпруга ѝ?

– Заловили и него. Екзекутирали го, задето укривал гришанка. Имам основания да вярвам, че са довели Тира тук.

– Довели са сестра ти във фабрика за муниции?

– Фабриката е само прикритие. В едно изоставено крило на сградата държат гришанки. Провеждат експерименти с тях. Изворната майка им помага заедно с част от монахините.

Хане скръсти ръце.

– Не биха направили такова нещо. Когато разкрият някой Гриша, го водят за процес в Ледения палат.

Съдебни процеси, които неизменно намираха Гриша за виновни и ги осъждаха на смърт. Само дето присъдите рядко се изпълняваха. Вместо това Ярл Брум държеше осъдените гришани в килии и ги тъпчеше с парем.

– Не се прави на глуха и сляпа, Хане. Знаеш на какво са способни мъжете. Кажи ми нещо – момичета и жени изчезват ли от Кейерут? От Гяфвале? От всички речни градчета?

– Изчезват – изпръхтя Хане.

– Защо, как обясняват отсъствието им? – настоя Нина. – Болест? Внезапно са заминали на пътешествие? Диви животни? Разбойници?

– Случват се такива неща. Те са част от живота ни тук. Фйерда е сурова страна.

В гласа ѝ имаше едновременно отбрана и гордост. Но имаше и нещо друго, което Нина едва ли си беше въобразила – едва доловимо колебание, припламнал страх.

– Виждала си Ледения палат, Хане.

– И какво общо има това?

– Сериозно ли вярваш, че е дело на човешки ръце? Ами ако е издигнат с гришанска сила? Ами ако Фйерда има нужда от Гриша толкова, колкото се бои от тях?

Едва изрекла думите, Нина се сети за новите оръжия, които фйерданите разработваха, за внезапния скок във военната им промишленост. Сякаш работеха с фабрикатори. Може и да не бяха превърнали парем в оръжие, но определено бяха открили нови начини да експлоатират гришанските си роби.

Хане прехапа устни и се загледа през прозореца. Имаше лунички в основата на носа си, не златни като на Адрик, а розови, с цвета на зряла райска ябълка.

– Имаше едно момиче тук – каза след дълго колебание Хане. – Елинор, послушница. Кротка и затворена такава. Една сутрин просто изчезна. Сестрите казаха, че ѝ е уреден брак и е заминала за Дйерхолм. Но същия ден аз се промъкнах в гората да пояздя и видях изворната майка да гори нещата ѝ.

Нина потръпна. Дали и Елинор беше в онова отделение? Или вече лежеше в някой гроб на склона на възвишението?

– И една жена, която живееше на пътя за Кейерут – продължи Хане бавно, сякаш се бореше с всяка дума. – Силви Уинтер. Тя… тъкмо се бе възстановила от тежка болест. Вече беше добре, а после със съпруга ѝ си събрали нещата и заминали, без да се обадят на никого.

Една от жените, на които Хане тайно бе помагала? Дали не е отишла в някой студен следобед да почука на вратата ѝ и никой не ѝ е отворил?

– Знам, че са те учили да мразиш Гриша, Хане… да мразиш себе си. Но нещата, които изворната майка и войниците правят с онези жени, са непростими.

Хане вече не изглеждаше ядосана. Изглеждаше уплашена и болна.

– И какво можем да направим ние?

Нина си помисли за Матиас, кървящ в ръцете ѝ. Сети се за момичетата, подредени като безформени кукли в сумрака на старата крепост. Сети се как Хане изгърбва рамене, сякаш така може да стане невидима.

– Можем да ги спасим – каза тя. – Можем да ги спасим всичките.

21

Исак

ИСАК СЕДЕШЕ НА РАВКИЙСКИЯ ТРОН – от сайбейско злато, изработен от легендарния фабрикатор Елдени Дуда, с двуглавия орел над облегалката и приютявал задните части на множество поколения Ланцови, – а единствената му мисъл бе, че трябва спешно да отиде до тоалетната.

Вече два часа му водеха гости да ги представят, наслушал се бе на речи, получил бе куп подаръци от пристигащите делегации. Виждаше се, че мнозина от присъстващите едва се държат на краката си в горещата тронна зала, а церемонията ги е отегчила до смърт. Но Исак би бил на тръни дори без заплашителното присъствие на Толя Юл-Батаар отляво и Тамар Юл-Батаар отдясно.

Достатъчно беше да благодари, когато му връчват поредния подарък – изящен чифт револвери от Новий Зем или пълно със скъпоценности сандъче от Керч. Но въпреки подаръците и любезностите Исак знаеше, че в тази пълна със съюзници зала има и немалко врагове. Кой от присъстващите беше потенциален актив за царя? Кой му мислеше злото?

Исак се усмихна на фйерданската делегация – всичките високи, руси и царствени, стройните им тела – нагиздени в блестящо бяло и бледосиво, сякаш продължение на родния им лед. Той прие дара им от морски перли и си спомни двата фйердански куршума, които бяха извадили от бедрото му след битката при Халмхенд. Фйерданите бяха подкрепили Тъмнейший в гражданската война. И бяха поне частично отговорни за смъртта на Василий, по-големия брат на царя. Всички членове на множеството делегации бяха проучени основно, но рискове все пак съществуваха. Ако не друго, поне работата на Исак в стражата го беше подготвила за такива заплахи.

Групата от Шу Хан се състоеше изцяло от жени. Принцеса Ери Кир-Табан носеше изумрудена коприна, бродирана със сребърни листа, дългата ѝ тъмна коса беше прибрана с красиви гребенчета, обсипани със скъпоценни камъни. Известна бе като най-малко красивата, но най-обичаната от петте дъщери на кралското семейство. Гвардейките от Тавгарад вървяха след повереницата си, всичките с празното и сурово изражение, което Исак беше усвоил в битието си на дворцов гвардеец. Но тези жени не бяха обикновени войници. Бяха елитни бойци, обучавани от деца да служат на династия Табан. Облечени бяха с черни униформи, на левите им еполети имаше емблема от гранат с формата на раззината ястребова човка, върху прибраните им руси коси се кипреха четвъртити черни кепета, кривнати под остър ъгъл. Тамар беше казала, че една от тях е предателка. „Коя обаче?“ – чудеше се Исак и местеше поглед по лицата им. Наистина приличаха на ястреби с тези стиснати на черта усти и пламтящи златни очи. Защо една от тях би обърнала гръб на страната си, защо би предала жената, която е била обучена да защитава с цената на живота си? Дали наистина смяташе да го направи, или всичко бе само капан, в който царят да падне? Принцесата залитна леко при реверанса си, капчици пот бяха избили над горната ѝ устна, а лицето на гвардейката зад нея се изопна още повече. Направо да ожалиш горката принцеса, помисли си Исак с неволно съпричастие. Младата жена се изправи с измъчена усмивка. Исак бе получил бегла представа какво е да си кралска особа, и наученото никак не му харесваше.

Оказал се бе неподготвен за задачата си въпреки усилията на всички замесени. Никак не беше лесно да носиш лицето на царя и да вървиш в неговите обувки. Предната нощ Толя и Тамар го бяха извели тайно от двореца по тунелите към имението на прословутия граф Киригин. Исак не би имал нищо против да разгледа прочутото Златно тресавище, но още призори го облякоха с любимия зеленикав шинел на цар Николай, качиха го на красив бял кон и групичката им пое обратно към града, уж се завръщат от поклонничеството. По пътя към тях се присъедини взвод от стражи и войници – царската свита – и това се превърна в първия тест за Исак. Но никой не го позна, мъжете само се поклониха и козируваха. Плътно от двете му страни яздеха близнаците Батаар, а в обръч около тях яздеха гришански бойци, сред които и Надя, съпругата на Тамар. В този вид групата им навлезе в долния град.

Това го върна към първата му среща със столицата, към страхопочитанието, което Ос Олта му беше вдъхнала с размерите и оживлението си. Сега градът не изглеждаше по-различно, нищо че го виждаше през царски очи.

– Престани – прошепна Толя.

– Какво?

– Пулиш се, човече – каза Тамар. – Трябва да гледаш света, сякаш ти ръководиш парада.

– Защото си царят и точно това правиш – добави Толя.

– Аз ръководя парада – повтори Исак.

– Решиш ли, с една заповед можеш да опожариш целия град, докато камък върху камък не остане.

И това трябваше да го ободри?

– Е, дано някой ми попречи, ако реша да направя такова нещо.

– Някой може и да опита – каза Тамар. – И най-вероятно ще увисне на въжето за награда.

Исак потръпна.

– Поне язди като хората – измърмори Толя.

Но Исак успя да обърка дори това, защото един цар не скача от коня и не го повежда лично към конюшните – не, един цар връчва юздите на коняря. Един цар мята небрежно юздите в ръцете на коняря с усмивка и леко кимване, после казва нещо от сорта на „Благодарско, Климинт“ или „Как е кашлицата, Льов?“. Защото Николай Ланцов знаеше по име всеки слуга в двореца. Ако царят им беше от по-мързеливите, задачата на Исак щеше да е значително по-лесна.

А и как го гледаха всички, направо тръпки да те побият. Допреди няколко часа Исак беше обикновен човечец, войник от Първа армия, а после и дворцов гвардеец. Видеха ли униформата му, хората в долния град му кимваха с уважение или го измерваха с негодуващ поглед. Още помнеше с каква гордост облече за пръв път униформата в бяло и златно, помнеше странното чувство хората да му правят път или да му предлагат безплатна чаша квас, а други да плюят в прахоляка и да псуват под нос зад гърба му. Нищо общо с погледите сега. И той ли бе гледал царя, както тези хора гледаха него сега – с нескрита благодарност и възхищение? Или другите – които го стрелкаха с погледи, натежали от подозрителност, а нерядко и с откровен страх?

– Защо зяпат така? – прошепна той. – Какво очакват да видят?

– Ти вече не си отделен човек – каза Тамар. – Ти си цяла армия. Ти си двуглавият орел. Ти си цяла Равка. Нормално е да те зяпат.

– Ами те? – попита Исак и кимна към един прозорец, където няколко момичета бяха подали снаги, нагиздени с най-хубавите си дрехи, с накъдрени коси и начервени устни. – Царят нали не… не се задява с момичета от простолюдието?

– Да – каза Толя. – Николай никога не се възползва по този начин от положението си.

– Тогава на какво се надяват?

Тамар се засмя.

– Чел си старите приказки как принцът се влюбва в обикновено момиче, а царят си взема селска царица. Николай още е ерген. Надяват се една от тях да привлече вниманието му. Надяват се царят да се влюби до уши в някое красиво момиче, да се заплесне по нежната му шия или кестенявата коса, както царете редовно правят в приказките.

– Да се чуди човек откъде знаеш толкова много за стоката в долния град – подхвърли намусено Надя.

Тамар не се извини, само я изгледа с многозначителна усмивка, от която страните на Надя се зачервиха.

– Може да имам око за шарениите, но правя разлика между тях и истинското качество.

Сега Исак местеше поглед по претъпканата тронна зала и се чудеше дали не би могъл да хукне към конюшните, да яхне онзи красив бял кон и да го пришпори накъдето му очи видят.

Толя чукна леко по трона с върха на ботуша си и Исак разбра, че е време да говори. Изправи се бавно.

– Приятели мои… – Гласът му се пречупи и той видя как Женя затваря измъчено очи. Изкашля се и започна отново: – Приятели мои – каза на равкийски, а после повтори на шуански, земски и фйердански. – Добре сте ми дошли в Равка. Това е малка крачка към мира, който би бил от полза за всички ни. Тук и сега ние не сме отделни народи, а приятели, които ще седнат заедно на трапезата да хапнат… – Исак направи малка пауза според инструкциите и разтегли лице в една от пакостливите усмивки на Николай. – …и да пийнат. Нека тази вечер отбележи началото на една нова ера.

„И дано издържа цяла вечер, без да се задавя с агнешкото и без да предизвикам война.“

Исак кимна, вратите от двете страни зад трона се отвориха, а множеството се разстъпи да му стори път.

Още дори не беше стигнал до трапезарията, когато стана белята. Вратите едва се бяха отворили широко, когато Исак, съсредоточен върху потните си длани, направи онова, което му бе вменявано години наред – пристъпи крачка встрани, застана мирно и впери поглед в близката далечина, както го бяха научили по-старшите му другари в гвардията. Научили го бяха и на други неща, как да си лъска ботушите и как да си зашие правилно падналото копче, защото „прислугата си има други задачи“.

Гвардейците и стражите винаги правеха път на по-високопоставените, а в един дворец кажи-речи всички спадаха към тази категория, включително и част от старшата прислуга. Но от царя по-високопоставен не съществуваше.

Исак едновременно чу и усети с кожата си хоровото ахване, внезапно му прималя, подът сякаш омекна под краката му, имаше чувството, че потъва и ще продължи да потъва, докато не стигне някаква по-твърда почва. А когато това станеше, Женя щеше да надвисне над него и да го срита с меката си пантофка.

– Ваше Величество? – каза шуанската принцеса, на която се падаше да влезе първа в трапезарията, защото нейната делегация последна се беше представила на царя. Изглеждаше паникьосана почти колкото Исак.

Първият му импулс беше да се огледа за помощ, да открие в залата някого, който да го спаси, да му каже какво да прави.

„Не се панирай. Царете не се паникьосват. Само дето ти не си цар. Все още не е късно да скочиш през някой прозорец.“

Сгъна снага в бавен поклон и използва секундите да нагласи самоуверена усмивка на лицето си.

– Тази вечер аз съм преди всичко домакин и след това цар.

– Разбира се – каза принцесата, макар да изглеждаше тотално стъписана.

Гостите се заизнизваха към трапезарията, някои изглеждаха развеселени, други зарадвани, трети видимо не одобряваха. Исак стоеше на място с усмивка на лице и високо вдигната брадичка, сякаш всичко това е просто тест за следващата царица на Равка.

След като и последният чуждестранен гост влезе в трапезарията, Женя и Давид влязоха на свой ред. Женя изглеждаше спокойна, ако не броим напрежението, изтеглило надолу крайчетата на устните ѝ. Давид, както обикновено, изглеждаше разсеян.

– Горе главата – прошепна Женя на Исак. – Справяш се отлично.

Давид се намръщи замислено.

– Значи, когато каза, цитирам: „Това е пълно фиаско“…

– Беше просто израз.

– Но…

– Млъкни, Давид.

– Толкова ли е зле? – прошепна умърлушено Исак.

Женя го погледна с крехко подобие на усмивка.

– В най-добрия случай гостите ни са решили, че Николай е ексцентричен, в най-лошия – че е луд.

„И всичко това – заради една малка грешка в етикета?“ Исак впрегна цялото си самообладание, зае мястото си и даде знак вечерята да започне. Дойдеше ли реч за официална вечеря, имаше хиляди правила, с които Исак да се пребори, но бяха решили да избегнат част от тях през първата вечер, като сервират на гостите традиционен селски пир с все цигулките и танците.

Вечерята мина без гафове и Исак редеше наум благодарствени молитви към всички светци. Имаше само един напрегнат момент, когато фйерданският посланик попита за Нина Зеник.

Женя отговори без бавене, че младата гришанка вече две години е на търговска мисия в Керч.

– Колко интересно – каза намусено посланикът.

Женя срита Исак под масата и той се усмихна широко на фйерданеца.

– Стомахът ми е твърде пълен, за да смели нова доза дипломация. Нека поне изчакаме шербета.

По едно време Толя наведе глава към Исак и прошепна:

– Яжте, Ваше Величество.

– Всичко има вкус на провал – прошепна в отговор Исак.

– Добавете малко сол тогава.

Исак съумя да преглътне няколко хапки и за негово огромно изумление вечерята приключи почти неусетно.

Гостите потеглиха към стаите си, а Толя и Тамар го поведоха по коридора и оттам през тайните проходи към царските покои.

Наближаваха вратата, когато Толя сложи на гърдите му гигантската си лапа.

– Момент – каза той и взе да души. – Надушвате ли нещо?

Тамар подуши на свой ред и тръгна предпазливо към вратата.

– Чесън – каза тя. – И газ. – Даде знак на един гвардеец. – Тичай да доведеш някой вихротворец. И Давид Костик. Има капан при вратата.

– Отровен газ? – попита Исак, докато близнаците го отвеждаха по-далече от царските покои.

Толя го плесна по гърба и каза с мрачна усмивка:

– Поздравления. Явно си бил достатъчно убедителен, щом вече се опитват да те убият.

22

Николай

НИКОЛАЙ СЕ ЧУВСТВАШЕ НА ТРЪНИ в новите си покои, сред тази амалгама от пясък и камък. Стаите сигурно биха могли да минат за добре обзаведен, макар и възстаромоден апартамент в собствения му дворец, ако не бяха монотонният цвят и еднообразната текстура. Като място, което не виждаш добре, защото го е захлупила гъста мъгла. Изключение правеше само леглото – нелепо романтичен креват с балдахин, целия налазен от червени рози, вероятно дело на Елизавета. Николай си легна с твърдото намерение да поспи, но сънят така и не идваше. А и какво щеше да стане, ако заспеше? Щеше ли чудовището да се появи? Да тръгне на лов в тази пустош?

Беше много уморен, но се чувстваше странно, сякаш тялото му е загубило всяка представа за времето. Бяха потеглили към Долината преди обяд, но в този вечен сумрак му беше невъзможно да прецени дали оттогава са минали дни, или часове. Сякаш времето се изсипваше между пръстите му. „Ние не се храним. Не спим. Вече не помня какво е да се изпотиш, да огладнееш или да сънуваш.“ Светците – ако наистина бяха такива – обитаваха този капан от стотици години. Отдавна е трябвало да полудеят.

Николай затвори очи. Сънят му бягаше, но поне би могъл да въведе някакъв ред в мислите си. Демонът неуморно подяждаше чувството му за самоконтрол, а и внезапното пренасяне в тази различна реалност усложняваше нещата. Но той беше цар и бъдещето на родината тежеше на плещите му.

Толя и Тамар бяха видели как Николай, Зоя и Юри изчезват в пясъчната буря. Как щяха да постъпят? Щяха да ги търсят и щом не ги намерят, единственият вариант беше да скалъпят някакво правдиво обяснение и да скътат младите вихротворци на място, където никой няма да чуе налудничавия им разказ. После щяха да се върнат в столицата и да уведомят Женя и Давид за изчезването му. А след това… след това въображението му пресъхна. Какъв курс на действие щяха да изберат? Ако му беше останало време да поработи с Исак или с някой друг от кандидат-дубльорите си, това би дало на хората му безценна възможност. Но да се справят с такава задача за толкова кратко време? Самият Николай сигурно би си пробвал късмета, но Женя и другите бяха твърде разумни за такава опасна каскада.

Все още не беше късно да спасят тържествата, да притиснат керчаните и прочие… стига светците да спазеха обещанията си. И стига Николай да оцелееше след ритуала. Тогава Равка би имала някакъв шанс. Тогава той би бил на себе си. Без нежелания спътник, който посягаше към мислите му.

И своевременно да си намери невяста, да сключи съюза, за който Зоя настояваше от толкова време. Да се ожени за непозната. Демонстративна любезност без истински чувства. Щеше да играе роля до края на живота си. Николай въздъхна издълбоко. Това място сриваше бойния му дух.

Надигна се рязко в леглото. Чул бе някакъв звук отвън, тих, душещ. Отвори вратата, но не видя нищо… поне докато не сведе поглед към малкото мече, което дращеше лекичко по панталона му с лапки. Козината му беше гъста и лъскава, а на мястото на задните си крака имаше колела, чиито спици изглеждаха досущ като костите на човешки пръсти. Ефектът беше колкото парализиращ, толкова и вълшебен.

Мечето подръпна отново панталона му и Николай излезе след него в централното помещение. Чак тогава видя Григорий, притиснал едрото си менливо тяло към отсрещната стена.

– Ще прощаваш – каза гротеската. Този път говореше с три усти, които ту се появяваха, ту се стапяха заедно с прилежащите им лица. – Тук сме сами от много време, а аз не се чувствам добре на закрито.

Николай махна към сивите пясъчни стени.

– Защо просто не ги махнеш?

– Сега това са вашите покои. Би било… нелюбезно.

Мечето обиколи помещението и взе да се блъска във вратите на Зоя и Юри.

– Мъникът е голям сладур.

– Създаването на разни неща ме успокоява, а и знам, че за отказатся е по-лесно да виждат чудовищата в определени форми.

Николай замълча, понеже не знаеше какъв е правилният протокол в присъствието на светци.

– Затова ли се криеш в ъгъла?

– Да.

– Не го прави заради мен. Според слуховете самият аз имам вкус към чудовищното.

Многото глави на светеца се засмяха тихо, цял състав от съдебни заседатели.

– Вече не мога да контролирам формата си. Преди бяхме само аз и мечката, но сега тялото ми реагира на всяка мисъл, която се пръкне в мозъка ми. Изтощително е.

Григорий се смали и за миг Николай зърна формата на мъж с кротки очи и тъмна къдрава коса. Наметнат бе с меча кожа с все главата… но после мечката трепна и двамата – човек и животно – се сляха в едно.

– Не знам дали е редно да го споменавам – каза Николай. – Но кожата на мечката, която те е убила, уж се пази в хранилището на царския параклис в столицата. Носих я по време на коронацията си.

– Боя се, че някой е пробутал фалшификат на твоите свещеници – каза Григорий и мантията от меча кожа потрепна за миг на раменете му. – Онази мечка така и не умря, както и аз впрочем.

– Превърнала се е в твоя муска?

– Не е толкова просто – каза Григорий и отново се промени – тялото му порасна, изникнаха му куп ръце и крака.

– Знам историята ти. Бил си лечител.

Млад лечител, прочул се с изцеляването на безнадеждни случаи. Излекувал сина на някакъв благородник от опасна болест и лекарят на този благородник, вероятно от страх, че ще загуби работата си, обвинил Григорий, че упражнява черни изкуства. Изпратили Григорий в гората да го разкъсат дивите зверове, но той си направил лира от костите на онези, които били загинали в гората преди това, и засвирил мелодия, така томителна, че мечките налягали в краката му. Когато на следващия ден младият мъж се появил невредим в селото, войниците на благородника му вързали ръцете и пак го завели в леса. Понеже не можел да свири на лирата си, Григорий бил умъртвен от същите мечки, които предната нощ лежали в краката му. Възкървави приказки за преди лягане. Цяло чудо беше, че Николай изобщо бе заспивал като малък.

– Бях лечител – потвърди Григорий и прегъна множеството си крака в коляното, сякаш да подпре там множество брадички. – Но правех неща, които не е трябвало да правя. Правех бебета за майки, които си нямаха. И невести за мъже, които искаха да се оженят. Дори направих гигантски боец, висок два метра и половина с юмруци като канари, да варди замъка на графа.

– За такива неща се разказва в детските приказки – каза Николай, спомнил си приказките на бавачката за вещери и таласъми.

– Сега да. Тогава… не давах пет пари за ограниченията в силата. Мерзостта бе неустоима за мен. Не се питах дали е редно да правя нещо, а само дали ще мога.

– Този вид сила е непредсказуема – каза Николай, цитирайки Давид.

Григорий се изкиска отново, звукът беше жален и нестроен, сигурно заради новата реколта глави със скръбни изражения.

– Смъртта е лесна. Но раждането? Възкресението? Съзиданието принадлежи само и единствено на Първия създател. Затънах в мерзост и изгубих собствената си форма. Затова станах отшелник, поне за известно време. Но накрая хората ме намериха, нямаха търпение да научат тайните ми и дори странният ми вид не ги задържа настрани. Силата винаги ни привлича неудържимо и на всяка цена. Нарекоха ме Всетелесния и аз започнах да приемам ученици. С времето станаха стотици. Учех ги как да използват талантите си за изцеление и бой. Те тръгваха по белия свят и всички носеха името ми или някаква негова форма.

– Гриша – ахна изненадано Николай. Григорий беше обучил първите лечители и сърцеломи, първите корпоралки. – Значи така е започнало всичко?

– Може би – каза Григорий, – или пък това е поредната приказка. Беше толкова отдавна. – Целият се изгърби някак, заприлича на спяща мечка, на уморен човек, тежестта на дългото пленничество се слегна до костите му. – Може и да не ме видиш повече, докато сте тук. Не обичам да ме гледат, свикнах с отшелническия живот. Но ако ти потрябва нещо, просто ела в моята кула. Знам, че тя не е гостоприемно място, но ти ще бъдеш желан гост, повярвай ми.

– Благодаря – каза Николай, макар че не гореше от желание да влиза в кула, направена от кости и сухожилия.

– Елизавета е строга учителка, но дано това не те отклони от целта ти. Много е заложено на успеха ти. За всички нас.

– Какво ще правиш, като се освободиш от Долината?

– Толкова ли си сигурен, че ще издържиш изпитанието?

– Предпочитам при възможност да залагам на себе си. Обикновено с чужди пари.

Сгърбената форма на Григорий се поизправи, сдоби се с гръбнак и няколко чифта скръстени ръце. Приличаше на странно чворесто дърво, което се е наклонило към слънцето.

– Когато силата ми изчезне, когато пак стана смъртен, ще възстановя нормалната си форма. Или това, или ще умра. И в двата случая ще бъда свободен.

– Тогава ще сторя всичко по силите си, за нас и за вас.

Григорий се наведе към него – множество човешки глави с тъмни очи и муцуни със заострени животински зъби. Николай едва не отскочи назад.

– Така и трябва, приятелю. Всичко е свързано. Светът се променя, а с него се променя и гришанската сила. Ако Долината не изчезне, тя също ще започне да се променя.

И Николай беше усетил този неудържим подтик към промяна. Границите се местеха, оръжията ставаха все по-сложни. Никой не знаеше какво ще последва.

– Юри твърди, че започва ерата на светците.

Григорий въздъхна и въздишката му беше като вятър.

– Знаеш ли защо се е събудило чудовището в теб? Защо силата на Тъмнейший е надигнала глава след толкова време? Всичко започна с онази дрога парем. Тя събуди неща, които би трябвало да са невъзможни. Тя промени ограниченията на гришанската сила.

– Парем?

– Ако бяхте унищожили, изкоренили дрогата…

– Опитахме се.

Зъбите в множеството усти се издължиха още.

– Не, не се опитахте да я изкорените. Опитахте се да я промените, да я подчините на волята си. Това е резултат от притеглянето на силата.

Николай не би могъл да го отрече. Знаел бе, че ако не намерят начин да впрегнат силата на парем, рано или късно някой от враговете му ще успее, дори без знанията на Кювей като пътеводител. Но експериментите, които Равка провеждаше…

– Помогнал съм демонът да се събуди.

Главите на Григорий кимнаха в потвърждение.

– Всички ние сме свързани, цар Николай. Гриша, Долината, силата вътре в теб. Долината е рана, която може никога да не заздравее. Но може би така е било писано. Помни това по време на изпитанието си.

Николай имаше чувството, че сега е моментът да каже нещо дълбокомислено, да сложи ръка на сърцето си и да даде тържествена клетва. За щастие, това му бе спестено от Юри, който излезе от стаята си. Виж ти, значи не е мълвил псалми под нос, сврян под леглото.

– Свети Григорий – каза монахът с дълбок поклон, очилцата му лъщяха като монети, – простете. Не исках да ви прекъсвам.

– Не ни прекъсваш – каза Всетелесния, но снагата му пак започна да се смалява, от торса му изникнаха още ръце и взеха да го придърпват по коридора, сякаш създанието искаше да се скрие от интереса на любопитни очи. – Желая ти късмет, цар Николай – каза светецът и изчезна.

– Аз… не исках да го обидя – заекна Юри.

– Григорий май смята, че самият той е обида за хорските очи.

– Формата му е чудата, да, но той е светец, божествено създание.

– Научени сме да разбираме нормалното, да се боим от различното дори ако то е божествено по своята природа. – Николай плесна с ръце. – Е, ще обсъдим ли как по-точно да ме убием?

– О, Ваше Величество, не, не. В никакъв случай. Но ми хрумнаха някои неща за ритуала, а Елизавета… – Поспря се колебливо на името, сякаш самото му изричане е вид свещен ритуал. – Елизавета иска да започне обучението ви.

– И е пратила теб да ми го кажеш?

– Аз трябва да ви придружа – каза с гордост Юри.

– Добре – каза Николай и подръпна реверите си. – Да викнем Зоя тогава.

Юри се изкашля многозначително.

– Командир Назяленска не е поканена.

– Нея рядко я канят, но въпреки това държа да присъства. – Юри трепна и се намръщи, но Николай знаеше, че няма да даде глас на възраженията си по този въпрос. – Остава само да я намерим.

Усети нещо да подръпва крачола на панталона му и погледна надолу. Мечето с костени колела вместо задни крака пак се бе появило. Юри изписка уплашено.

– Дружелюбно е – каза Николай. – Така мисля поне.

Двамата последваха мечето по коридора. Стените се гънеха на вълни, породени сякаш от тяхното движение, и Николай за пореден път остана с усещането за нещо, което наподобява живот, без да е живо. Не че имаха някакъв избор. Продължават и толкоз. Светът му се беше хързулнал в тази чудата вселена и той или трябваше да се нагоди някак, или да си изгуби ума.

Дълго вървяха по лъкатушни коридори, минаха по дълъг и тесен мост, който ги отведе в друга от гигантските кули – владението на Юрис. Кулата беше изградена от черни каменни блокове, приличаше малко на изоставените замъци, които Николай беше виждал на Странстващия остров. Големи и малки каверни зееха в неравния градеж, кулата се проточваше към небето като гигантски зъб.

Юри сгърби рамене, докато минаваха по моста.

– Какво има – страх те е от височини или не одобряваш командир Назяленска?

– Ваше Величество, никога не бих се изразил така. Че не я „одобрявам“.

– Е, това отговаря на въпроса ми. Защо не я харесваш?

Зоя не държеше хората да я харесват и това бе едно от най-привлекателните ѝ качества. Въпреки това Николай искаше да чуе отговора.

– Онези неща, които каза на поклонниците… – Юри поклати глава. – Не разбирам гнева ѝ. Престъпленията на Тъмнейший са много, но пък тя беше сред любимките му.

За това Зоя не обичаше да говори. Предпочиташе да изгори миналото си като фитила на пръчка динамит.

– Ти как мислиш, какво подхранва гнева ѝ? – попита Николай.

– Омраза?

– Нещо такова. Горивото, както знаеш, гори различно. Някои изгарят бързо, други развиват висока температура. Омразата също е гориво. Но ако омразата е започнала като преклонение? Такава омраза гори различно.

Юри прокара костелива ръка по грубата тъкан на расото си.

– Чел съм много по въпроса. Исторически книги. Знам, че той е правил ужасни неща, но…

– Книгите не казват цялата истина.

– Да, знам, разбира се. Но аз открих, че… открих, че мога да разбера мотивите му.

– А за методите му какво ще кажеш?

– Били са крайни – призна Юри. – Но може би… може би са били и необходими понякога?

– Юри, ако държиш главата ти да остане на раменете, никога не казвай това пред командир Назяленска. Но иначе си донякъде прав.

Юри примигна.

– Сериозно?

– Тъмнейший искаше мир. Искаше една по-силна Равка. Прибежище за всички Гриша. Все неща, към които се стремя и аз.

– Да – каза Юри. – Именно! Може да не е бил добър човек, но е имал мечта…

Николай вдигна ръка. Едва ли би могъл да промени мнението на Юри, но щом монахът държи да се прекланя пред Тъмнейший, нека поне го прави с широко отворени очи… а и неговото търпение си имаше край все пак.

– Има разлика между мечта и самозаблуда. Тъмнейший твърдеше, че иска да спаси Равка, но това трая само докато Равка не отказа да му служи. Твърдеше, че обича Гриша, но и тази обич пресъхна, щом Гриша отказаха да го признаят за свой господар. Той наруши собствените си правила и едва не унищожи народа ни.

Юри дъвчеше ожесточено устната си.

– Давай – каза Николай. – Изплюй камъчето.

Монахът побутна нагоре очилцата си.

– Ако вашият баща… ако бившият цар не беше толкова…

– Слаб? Користен? Некомпетентен?

– Ами…

– Не ми е приятно да призная бащините си грешки. И грешките на неговия баща. И на дядо му. Имало е добри царе от рода Ланцови, имало е и лоши. Цар Анастас е построил главните пътища в Равка, но също така е екзекутирал близо две хиляди души за ерес. Иван Златния строил училища и музеи, но по негово време шуаните ни откраднали Сикурзой. Колкото до баща ми… иска ми се да се гордеех с него. Казват, че родът Ланцови води началото си от огнената птица, но истината е, че всички ние сме хора, при това често от слабия вид. Не мога да променя стореното от предците си. Но се надявам да поправя част от щетите и да поведа страната по нов курс.

– Ами синът ви?

Николай се ухили.

– Може да съм бил дивак на младини, но за някои неща внимавах.

Юри се изчерви като домат.

– Имах предвид бъдещите ви деца. Сигурен ли сте, че те ще са добри владетели?

Николай се разсмя – минаха под една арка и се озоваха в кулата на Юрис.

– Значи си не само еретик, а и радикал?

– Няма такова нещо, Ваше Величество!

– Спокойно, Юри. Неслучайно давам повече власт на местните губернатори и техните съвети. Може да дойде ден, когато Равка няма да има нужда от монарх. Но промените стават бавно.

„Макар че точно тази промяна е малко вероятна.“ Както бе казал на Зоя, равкийците обичаха своите владетели, имаха нужда от силен водач. Нямаха представа как да се управляват сами, защото винаги бе имало друг, който да взема решенията – царе, Тъмнейший, генерали, свещеници. С времето това би могло да се промени. „Или аз ще умра по време на ритуала и страната ще потъне в хаос.“

Оставил бе Равка непростимо уязвима. Да, министрите можеха да управляват за кратко от негово име, но тронът бе останал без наследник. Николай нямаше съпруга, която да заеме мястото му като регент, да обедини народа. А и кой би я защитил, впрочем, това въображаемо момиче, за което се би се оженил? Отговорът беше очевиден – Зоя Назяленска би се справила отлично… стига да се измъкне някак от това чистилище.

Да, щеше да я издигне до свой първи министър и защитник на царството, а не само командир на Втора армия, каквато беше в момента. Ако Николай умреше, преди наследникът му да е навършил пълнолетие, Зоя щеше да се погрижи за всичко – за Равка, за детето му. Народът се бе научил да ѝ вярва, доколкото изобщо можеха да вярват на един Гриша. А въпреки мрачните ѝ настроения и отмъстителния нрав, Николай също се бе научил да ѝ вярва. Зоя се превръщаше в стабилен и самоуверен водач.

„Или пък не“ – помисли си той, когато мечето ги изведе в голямата зала на Юрис, където двамата се бяха счепкали в битка. Оголила зъби, Зоя въртеше две еднакви брадвички като онези, които Тамар предпочиташе, само по-стари на вид и по-груби. Юрис я нападаше с гигантски меч.

Юри подръпна нервно рехавата си брадица.

– Това изглежда опасно.

– И за двамата – каза Николай.

Буреносни облаци се сбираха около двамата дуелисти, гръмотевица разтресе пода. Мечето се търкулна по обратния път, затиснало уши с лапки, сякаш да избяга от звука.

За миг, колкото и невероятно да беше, Зоя и драконът изглеждаха с изравнени сили. Но Николай знаеше, че талантите на Зоя не включват близкия бой с оръжие от този вид, и не се учуди, когато съотношението на силите рязко се промени. Юрис направи лъжлив заход наляво и Зоя се хвана на въдицата.

– Пази си фланга! – извика Николай.

Юрис се завъртя рязко и посече в широка низходяща дъга. Зоя вдигна брадвичките си и те пламнаха със син огън. А щом посрещнаха меча на Юрис, мълния припука по остриетата им, едрият боец нададе рев, а от черната му броня се вдигна пушек.

Какво беше направила Зоя, да му се не знае? И как изобщо бе удържала мощния удар на дракона?

– Браво! – каза Юрис, щом се разделиха.

Раздвижи рамене, сякаш всеки ден го изпичаха жив по няколко пъти. Е, за древен дракон като него това сигурно бе в реда на нещата.

Косата на Зоя беше влажна от пот, ризата бе полепнала по кожата ѝ, но усмивката ѝ пламтеше възторжена – усмивка, каквато Николай никога не беше виждал на лицето ѝ. Усмивка, от която собственият му дух литна до небесата.

Той се изкашля.

– Ако си приключил с опитите си да съсечеш моя генерал, ще трябва да я отведа.

Зоя се завъртя и изтри с ръкав потта от челото си.

– Какво става? – Очите ѝ бяха толкова сини, че грееха чак.

– Елизавета ни вика. Искам и ти да дойдеш, явно ще говорим за ритуала.

Драконът изпухтя.

– По-голяма полза ще има, ако остане при мен. Трънливата гора е пътека, по която се минава сам, царче.

– Да, ама е пътека дълга и трудна – каза Николай. – Кой ще ми носи провизиите?

Юрис поклати глава и се обърна към Зоя, която вече бе върнала брадвичките на стената.

– Губиш си времето с дреболии.

– Бъдещето на родината ми не е дреболия.

– Цар и родина не е едно и също.

Зоя смъкна ръкавите си и закопча копченцата на китките.

– Не, същото е.

Юрис нарасна в дракон и разпери криле. Николай положи усилия да запази самообладание въпреки първичния страх, обзел го при тази гледка. И той ли изглеждаше така, когато демонът се събудеше?

Юрис изпръхтя отново, но този път през муцуна и със сила, която завъртя вихрушка из залата.

– С времето ще разбереш. Когато той остарее, а твоята сила става по-голяма с всеки изминал ден.

Зоя сви рамене с пълна липса на интерес.

– А ти отдавна ще си изгнил в земята и няма да си тук, за да злорадстваш.

Драконът отлетя намусен. Николай му махна жизнерадостно за довиждане, но думите на Юрис продължиха да звучат в главата му, докато със Зоя и монаха вървяха по обратния път. Като нищо можеше да се изгубят в този лабиринт, но вълничките по стените служеха като пътепоказател и тримата скоро се озоваха пред друг мост, вероятно към кулата на Елизавета.

Николай знаеше, че Гриша са дълголетници и че колкото по-голяма е силата им, толкова по-дълго живеят. Колко ли години щеше да е жива Зоя, за да защитава Равка и Ланцови? И дали щеше да води страната мъдро, или лудостта на дългия живот щеше да я побърка, както бе побъркала Тъмнейший? И щеше ли народът да я приеме? Или с течение на годините ще я сметне за противоестествена? Тогава той отдавна ще е мъртъв и някой друг щеше да си блъска главата с тези проблеми, но така или иначе мисълта не беше от приятните.

Юри наби спирачки толкова рязко, че Николай едва не се блъсна в него.

– О! – промълви монахът. – Оооо…

Кулата на Елизавета се възправяше пред тях, кехлибарените ѝ зидове грееха златни в странната, някак плоска светлина на Долината. Във всяко кехлибарено блокче прозираше замръзнало насекомо, а цялата конструкция жужеше като гигантски кошер.

– Светице! – прошепна запленено Юри.

Не беше показал чак такова почитание към дракона, отбеляза си наум Николай, но пък кулата на Юрис приличаше на мечешка бърлога, а това място беше като храм, ужасяващ и свещен едновременно.

– Ти сгреши за кладата – обърна се Зоя към Юри. – Знаем ли изобщо нещо за този ритуал?

– Знаем само, че е опасен – отвърна монахът.

– Виж ти, аз пък си мислех, че царят ще трябва само да преяде с бонбони и да каже стихотворение.

– Вече имам няколко стихчета наум – вметна Николай.

Наближиха и панелите на кулата се разместиха да им отворят вход. Въздухът вътре ухаеше на рози и мед, всичко трептеше в маслената светлина на онзи златен час преди залез-слънце. Само дето тук залез нямаше.

Самата Елизавета сякаш бе направена от злато, обградена от пчели и водни кончета, розите по дрехата ѝ цъфтяха и увяхваха, после разцъфваха отново.

– Добре дошли – приветства ги топло тя. Ако присъствието на Зоя я бе изненадало или подразнило, с нищо не го показа, вместо това се усмихна на всички. – Царю мой, хайде да проверим дали чудовището ще се отзове на повика ни.

Николай се поклони, а Елизавета махна към една маса с малка глинена саксия.

– Когато дойде време за ритуала, аз ще издигна трънливата гора от пясъците на Долината. – Размърда пръсти и от пръстта в саксийката се издигна трънлива клонка с цвят на желязо. – Щом порасне в пълния си размер, тръните ѝ ще са дълги колкото саби. Ще призовеш чудовището и когато то се появи, ще прободеш с трън и него, и себе си право в сърцето.

– И как точно ще оцелее след такова нещо? – попита Зоя.

Малкото трънливо дърво растеше бързо, издуваше се, бодлите му се издължаваха.

– Това зависи от царя. Ще направим няколко упражнения за призоваване и контрол над чудовището, но битката ще е само негова. Ако волята му е достатъчно силна, ще оцелее. Ако не, чудовището ще го надвие.

Николай усети, че търка с длан гърдите си, и спря.

– Волята ми?

– Изпитанието е колкото физическо, толкова и умствено. Целта му е да раздели човека от звяра и звяра от човека. Болката ще е нетърпима, но чудовището ще се изправи пред нещо още по-лошо.

– Какво точно представлява то? – попита Николай.

Този път усмивката на Елизавета беше жалостива, сякаш светицата долавяше ясно страха му, гнева и объркването, които го преследваха, откакто демонът се бе появил.

– То е отломка от силата на Тъмнейший. Частица от неговите намерения и амбиции. Отвъд това – мога само да гадая. Знам, че чудовището не иска да го прогоним. Ще се опита да те обърка, преди да си завършил ритуала и да си използвал тръна. Ако се поддадеш, чудовището ще те превземе напълно. Смяташ ли, че можеш да победиш?

– Веднъж вече надвихме Тъмнейший.

– Алина го надви – поправи го Зоя.

Израз на отвращение прекоси лицето на Елизавета.

– Слънчевата светица – подсмихна се тя. – Колко отчаяно хората търсят чудеса! Колко ниско са способни да паднат!

Николай видя как Зоя присвива очи, и побърза да сложи ръка на рамото ѝ. Не бяха дошли тук да защитават наследството на Алина.

– Но ти няма да се изправиш пред Тъмнейший – продължи Елизавета. Трънливото дръвче се източи нагоре. Саксията се пропука и корените му пробиха глината жадни. – Не лично. Това създание черпи живота си от волята на Тъмнейший, точно като неговите сенчести воини, ничевие. Но вече е живяло в теб повече от три години. Споделяло е твоите мисли и желания и сега ще ги използва срещу теб. Ще се бори за живота си със зъби и нокти, точно както ти ще се бориш за своя.

„Сигурно би трябвало да се уплаша“, помисли си Николай. Всеки здравомислещ човек би се замислил сериозно над перспективата да го набучат на гигантски трън, а той… той чувстваше единствено нетърпение. Мисълта, че ще се изправи пред изпитание, в което да надвие или да бъде надвит, беше далеч по-приемлива от перспективата да живее в този кошмар. Започнал бе да вярва, че демонът ще е с него завинаги. Имаше неща, които не харесваше в себе си – безкрайната амбиция и егоизма, който Алина така точно бе очертала, – и ако Елизавета беше права, то чудовището щеше да използва тези оръжия, а вероятно и други, още по-лоши, в битката си срещу него. Ами нека ги използва! Николай знаеше, че в крайна сметка неговата воля за живот ще се окаже по-силната.

– Когато дойде моментът – каза той, – ще бъда готов.

Дръвчето скочи внезапно от масата, стволът му – дебел и пулсиращ, бодлите – като железни кинжали. Изстреля се над пода и спря на косъм от гръдта на Николай, заостреният шип на дългия трън – насочен право към сърцето му.

– Дано да е така – каза Елизавета. – Чакахме те цяла вечност, Николай Ланцов. Жалко ще е да ни разочароваш сега.

Николай и Зоя се спогледаха. Юри все така гледаше Елизавета с обожание. Полезен както винаги.

– Май се опитваш да ме уплашиш, като гледам – каза Николай и посегна да пипне върха на тръна. – Не знам защо го правиш, но ако искаш наистина да ме уплашиш, пробвай паяк в костюм.

– Защо пък в костюм? – попита Зоя и се намръщи. – Защо не просто паяк? Откъде е взел костюма? Как е закопчал копчетата? И защо е сметнал за нужно да се нагизди?

Елизавета ги наблюдаваше. Раздвижи пръсти и дръвчето започна да се смалява.

– Смятах да подложа монаха на изтезания, за да изкарам напред мрака в теб – каза замислено тя. – Но по-добре да караме направо.

Вдигна ръка и подът около Зоя се надигна, затвори я в тясна килия от лъскави кехлибарени панели.

Зоя извика уплашено, преди инстинктите ѝ да се включат. Разпери ръце и заблъска по стените със силата си. Килията започна да се пълни със златиста течност, която бързо покри стъпалата ѝ до глезените.

Николай посегна към нея, но трънливото дръвче се източи отново, разпери преплетени клонки и образува непроходима стена помежду им. Бодли около него, навсякъде, килия от смъртоносни сиви шипове.

– Престани, Елизавета – извика той, макар че вече не виждаше светицата.

Чу писъците на Зоя.

– Знам, че няма да я убиеш – каза той, въпреки че не беше сигурен. – Юрис има нужда от нея.

Елизавета се появи от шубрака, обградена от уханните си рози.

– И защо да ми пука от какво има нужда Юрис? На мен ми трябва свобода. И ако нейната смърт е цената ти да се задействаш, то тази цена ми се вижда напълно разумна.

Николай се метна към нея, но Елизавета мигом се стопи в трънливия шубрак. Той се хвърли към трънките и бодлите се забиха в плътта му през дрехите. Бяха много остри, потъваха в плътта му като зъби.

– Ще трябва да литнеш, царю мой – обади се отнякъде Елизавета. – Или никога няма да бъдеш свободен – нито ти, нито ние.

Зоя писна още по-силно.

Нейде в трънака се развика и Юри:

– О, не! Моля те, не го прави. Умолявам те.

Николай стисна ожесточено очи. „Хайде, копеле гадно – обърна се той към чудовището. – Искаш да разпериш криле? Сега е моментът. Дори ще ти позволя да опиташ вкуса на тази така наречена светица за благодарност.“

Но ако чудовището го чуваше, сигурно си умираше от смях. Какъвто и мрак да живееше в Николай, явно не проявяваше интерес към тази игричка.

„Светицата няма да я нарани – повтаряше си Николай. – Това е само номер.“

А после писъците на Зоя пресекнаха.

Юри хлипаше жално.

– Зоя? – извика Николай. – Зоя!

Хвърли се с всички сили върху бодлите.

– Зоя! – извика отново, но този път викът му прозвуча като лай.

Усети как създанието в него драпа към повърхността, ноктите деряха гръдта му отвътре.

„Не!“ Николай не искаше това, не искаше да предава доброволно контрола на чудовището.

Ала друг глас в него изсъска: „Да“.

„Помни – каза си той, – помни кой си.“

Усети как ноктите му порастват, как зъбите му се издължават.

„Аз съм Николай Ланцов, капер и цар.“

Изпищя, щом крилете раздраха гърба му и го издигнаха над трънливия шубрак, високо към тавана на кулата.

„Помни кой си.“

Елизавета гледаше нагоре към него с победоносно изражение. Юри плачеше. А до тях Зоя се носеше в златен саркофаг като уловен в кехлибар ангел, със затворени очи, неподвижна.

Николай се сурна към затвора ѝ, не разпозна звука, откъснал се от гърлото му. От силния сблъсък костите му би трябвало да се строшат, но килията не поддаде.

Той се обърна към Елизавета и оголи зъби. „Аз съм чудовището и то е мен.“ Усещаше как чудовището се бори да поеме контрола, как му дава назаем силата си. Но Елизавета само се усмихна нежно и благосклонно. Махна леко с ръка и в същия миг кехлибарените стени на килията се сринаха, а трънливият шубрак увехна като попарен.

Николай улови безжизненото тяло на Зоя, преди да е паднало на пода. Цялата бе покрита със златна мъзга. Елизавета стисна юмрук и Зоя се закашля. Отвори очи, ресниците ѝ – натежали от смолата, примигна объркано, а после лицето ѝ се изопна от неподправен ужас и тя се замята в ръцете му.

Искаше да я успокои. Искаше да… Миризмата на страха ѝ се смеси с уханието на мъзгата. И от тази миризма той се почувства пиян. Почувства се гладен.

Искаше само едно – да забие нокти в плътта ѝ. Само едно – да я погълне.

„Помни – проехтя глас в главата му. – Помни кой си.“

Николай Ланцов. Владетел на Равка. Капер. Войник. Вторият син на един провалил се цар.

Зоя драпаше да се отдалечи, движенията ѝ бяха забавени от лепкавата мъзга, а от неговото гърло се проточи вой на гладно животно.

„Спомни си коя е ТЯ!“ Седи до него и се занимава с кореспонденцията. Стои с ръце на кръста пред нови ученици и ги гледа страховито. Прегръща го в тъмната карета, а той се тресе и тресе, чака чудовището да се оттегли.

Задържа упорито последния спомен, вкопчи се в него, в усещането за оттеглящото се чудовище. „Махай се – повтаряше отчаяно. – Върви си.“

Неохотно и бавно демонът се оттегли в каквото тъмно място обитаваше, а в устата на Николай остана горчив вкус на изгоряло.

Той се срина на колене, тресеше се целият.

Нямаше сили да погледне лицето на Зоя и да види погнусата там. От това нямаше път назад. Усети ръцете ѝ на раменете си, събра цялата си смелост и вдигна глава да я погледне.

Тя се усмихваше широко, грееше.

– Успя. Призова го, а после го срита отзад – каза Зоя.

– Та ти едва не умря – зачуди се той.

Усмивката ѝ стана още по-широка.

– Е, оживях.

Елизавета почука по плота на масата.

– Значи ми е простено, вихротворке?

– Зависи дали ще махнеш бързо тази гадост от косата ми.

Елизавета вдигна ръце и мъзгата се оттече от Зоя на златни ручейчета, събра се на локва и се втвърди.

Юри изтри сълзите от лицето си.

– Коман… командир Назяленска всеки път ли трябва да минава през това изпитание?

– Ако се налага, ще го изтърпя.

Елизавета вдигна рамене.

– Дано не се наложи.

Зоя му подаде ръка и каза:

– Ти отвори вратата.

Николай се изправи с нейна помощ, усмихна се насила. Бе усетил волята на чудовището и се питаше дали неговата ще се окаже по-силна, когато настъпеше решителният момент.

Беше отворил вратата, да.

Но как щеше да я затвори следващия път?

23

Исак

ПРЕЖИВЯЛ БЕ ВЕЧЕ ТРИ ДНИ на тържества, вечери и официални срещи без нов опит да го убият. Все едно си на фронта. Оцеляваш час след час. Надяваш се да изкараш деня. Късно вечер Исак се строполяваше в леглото и зяпаше тавана, сърцето му препускаше, а в главата му се редяха всички грешки, които е направил през изминалия ден, и другите, които непременно щеше да допусне утре.

Програмата за деня включваше предобедно гребане с лодки в езерото край Малкия дворец и пикник на бреговете му.

– Уредили сме да прекараш малко време с шуанската принцеса преди обяд – беше му казала Тамар.

– И какво… какво да правя с нея?

– Очаровай я. Поразпитай за гвардейките ѝ и от колко време ги познава. Измъкни от нея възможно най-много информация.

– А защо вие с Толя не се сприятелите с въпросните гвардейки? Имате общи теми все пак – вашето детство в Шу Хан и прочие?

Близнаците се спогледаха.

– За тях ние сме по-нелицеприятни и от равкийците – обясни Тамар. – Баща ни е шуанец, но носим татусите на Слънчевата светица и служим на чужд цар.

– А защо всъщност сте избрали да служите на Равка?

– Не сме – каза Тамар.

Толя сложи ръка на сърцето си.

– Ние избрахме Алина. Алина и Николай. Всичко това – той обхвана с жест дворцовия парк – не означава нищо за нас.

Исак не знаеше как да отвърне. Смяташе себе си за родолюбец, но трябваше да признае, че за разлика от царя, на него Равка не му беше спестила нищо.

– Поговори си с принцеса Ери – каза Тамар. – Разприказвай я.

– Чисто хипотетично, ако приемем, че не притежавам вроден чар и талант за остроумни разговори, как предлагате да го направя?

Тамар завъртя очи, но Толя каза:

– Направи ѝ комплимент. Изрази възхищението си към шуанската култура. Даже може да ѝ изрецитираш…

– О, в името на светците, Толя, само това да не прави – прекъсна го Тамар. – Просто я слушай. Задавай ѝ въпроси. Жените не си мечтаят някой да ги съблазни. Искат мъжът да ги види и да ги изслуша. А това няма да стане, ако кроиш стратегии как да я спечелиш или рецитираш „Четвъртия епос на Креги“.

– Няма четвърти епос – изръмжа Толя. – Поетът Елаан така и не е завършил третия.

– Значи точно този трябва да ѝ изрецитира, четвъртия.

Защо сърцето му се качваше в гърлото само при мисълта за най-обикновен разговор? Сигурно защото не му се удаваше да говори с момичета – ако не броим сестрите му. Но дърленето с Белка и Петя за цената на панделките нямаше нищо общо с настоящото му задание – да води неангажиращ разговор с царска особа. И сякаш не стига това, а очакваха да измъкне и информация от принцесата! Напомни си, че вече е красавец – факт, който винаги го сварваше неподготвен, щом минеше покрай някое огледало. И преди не беше грозен, просто обикновен – хубава кестенява коса, която се къдреше, ако не я подстригва редовно, що-годе правилни черти и криви долни зъби. Майка му твърдеше, че е хубавец, но също така твърдеше, че Петя пее хубаво, а това определено не отговаряше на истината.

Опита се да наподоби небрежната самоувереност на Николай, полегнал на възглавниците в царската баржа. Май не му се получаваше – твърде много години бе стоял мирно. Елегантни баржи и лодки плаваха лениво по езерото като водни лилии, флагчетата им плющяха на лекия вятър и грееха в синьото и златното на Равка.

Водата бе твърде студена за плуване, но вълнотворците бяха загрели повърхността ѝ, по-топлият слой се изпаряваше в плътни облаци, които вихротворците оформяха в гербовете на различни страни и изтъкнати фамилии. Исак си бе позволил няколко глътки от кайсиевото вино в малката чашка с форма на камбанка с надежда да поуспокои нервите си, но оставаше нащрек, заслушан в разговора. Един от фйерданските представители тъкмо питаше дали не биха ги развели из гришанското училище.

– Разбира се – отвърна Женя. – С най-голямо удоволствие.

Исак реши, че не си е въобразил развълнуваните погледи, които фйерданецът размени с друг член на делегацията им. Женя приглади полите си и добави:

– Но сигурно ще ви се стори скучно. В момента учениците са на екскурзия като част от обучението си.

– Всичките?

– Да – каза Женя. – Работата на терен е изключително полезна за образованието на децата. А и малко тишина и спокойствие ни се отразяват добре от време на време. Младите Гриша са доста шумни и не искахме да се мотаят в краката на високоуважаваните ни гости.

Гришанските ученици да се мотаят в нечии крака? Според впечатленията на Исак децата си имаха предостатъчно задачи, а и училището беше изолирано, така че учениците не биха могли да плъзнат из останалата част от дворцовия комплекс, без някой да забележи.

– Значи сте ги евакуирали от първия до последния? – попита студено фйерданецът.

– Евакуирали? – повтори през смях Женя. – Това би означавало, че нещо ги заплашва. – И плесна игриво мъжа по коляното. – Заплаха! Към група деца, които могат да подпалят тази баржа и да спрат сърцата на всички ни с едно махване на ръката? Абсурд. – И тя се усмихна широко.

Фйерданците станаха и тръгнаха към носа на баржата, вероятно да се насладят на гледката и да охладят малко яда си, а Исак се обърна към Женя.

– Отпратили сте учениците, за да ги защитите?

– Разбира се – мрачно отговори тя. – Не бихме оставили тук толкова ценен актив, при положение че една бомба или отровен газ могат да заличат за миг следващото поколение Гриша. Дано съм успяла да ги стресна тези фйерданци. Представям си как сънуват кошмари заради група дечурлига.

Исак поклати леко глава.

– Да ви слушам как говорите, е като да гледам моряк, който познава бреговата линия отлично, знае къде се разразяват бури и къде корабът му може да заседне в плитчина. Движите се в тези води със завидна увереност.

Женя дълго мълча, накрая каза:

– Отрано ме хвърлиха във водата. Тъмнейший ме даде на царицата като подарък, когато бях много малка хубава кукла, която да ѝ прислужва.

– Значи сте познавали царя още като момче?

– Бегло. Бях ценна в определен смисъл, но не толкова, че да си играя с принцовете. Е, мога да ти кажа, че бяха много шумни. Прислугата ги беше кръстила Двете главоболия. А аз им завиждах от душа и сърце за свободата – тичаха като бесни, играеха си, правеха бели.

– И все пак да сте любимка на царицата – каза Исак – сигурно е било голяма чест?

Женя метна половинка от слива в устата си.

– В началото бях куклата на царицата. Обличаше ме в хубави дрехи, разресваше косата ми, позволяваше ми да спя в долната част на леглото ѝ или да седя до нея на вечеря. Наблюдавах акулите и се учех. А после пораснах и привлякох вниманието на стария цар… – Женя изтри бавно пръстите си в една салфетка и бялата материя попи сока от сливите. – Убедих сама себе си, че страданието си струва саможертвата, защото съм войник и шпионин на Тъмнейший. Вярвах, че се ползвам с доверието му и че един ден всички ще научат колко полезна съм била. Той не би могъл да извърти така лесно преврата си без информацията, която аз му давах.

Исак я зяпна невярващо.

– Значи сте извършили държавна измяна? И го признавате? – прошепна той.

– Миличкият ми Исак – каза тя с усмивка. – Николай Ланцов ми прости отдавна и с това заслужи вечната ми вярност. Тъмнейший ме хвърли в дълбокото и гледаше как се давя, за да обслужа собствените му цели.

– Значи наистина е бил толкова жесток, колкото разправят?

– Жесток? Несъмнено. Но не ме остави в лапите на царя като наказание или нещо такова. Не, изобщо не се замисли какво преживявам. Какво значение има за него нещастието на едно момиче, ако това ще му помогне да си спечели империя? Тъмнейший играеше сложна игра, дългосрочна. Едва когато дръзнах да мисля самостоятелно, когато подложих крак на великия му план, той насъска срещу мен чудовищата си и…

Някъде откъм езерото се чу силен плисък. Всички скочиха на крака и видяха издута жълта коприна току под повърхността на водата близо до една баржа с членове на керчката делегация.

– Скачай – изсъска нетърпеливо Женя. – Иди да я спасиш.

– Ама, нали има Гриша, които…

– Николай не би чакал гришаните.

Права беше, но…

– Не мога да плувам.

– Кажи ми, че се изразяваш метафорично, моля те.

– Боя се, че не – отвърна той на крачка от паниката.

– И защо не си ми казал?

– Не е ставало дума!

– Просто скочи, да му се не знае! – каза Женя. – И да не си посмял да размяташ ръце и крака. Просто потъни като камък, а ние ще свършим останалото.

Исак не можеше да повярва, че Женя говори сериозно, но по лицето ѝ личеше, че не се шегува. „Е – помисли си той, докато се мяташе във водата с някакво подобие на грация, – поне, ако се удавя, ще пропусна вечерята.“

Водата беше ледена, Исак потъна веднага и всичко в него крещеше да се движи, да се бори, да направи нещо, за да се издигне нагоре към въздуха и топлината. „Не се мятай.“ Успя да остане неподвижен, но паниката се трупаше, дробовете го боляха. Погледна нагоре към смътната светлина на повърхността. Струваше му се невъзможно далече, езерото тъмнееше безмълвно наоколо като безкрайно и беззвездно небе. Ужасно място да умреш. „Сериозно? – запита се той. – Наистина ли ще се удавя само за да съхраня героичната репутация на царя?“

А после Надя го стисна за ръката. Заобиколена бе от голям мехур въздух, който сама беше създала и който двамата вълнотворци край нея тласкаха напред. Надя го издърпа рязко в мехура и Исак си пое жадно въздух.

– Хайде – каза тя.

Исак усети силното течение, което ги влачеше като речен бързей.

Усукана жълта коприна се издуваше във водата пред тях. Момичето – Биргита Шенк – не помръдваше. Очите ѝ бяха затворени, а косата разперена като ореол около главата. Мъртва ли е, светците да не дават?

– Хвани я – каза Надя и щом пръстите му се сключиха около китката на момичето, водата ги повлече отново.

Изскочиха над повърхността от другата страна на малкия остров в средата на езерото, далече от малката флотилия. Толя и Тамар ги чакаха на брега. Изтеглиха Биргита на стъпалата на малък павилион и се заеха да я съживят.

– Кажете ми, че е жива, моля ви – простена Исак.

– Има пулс – отвърна Толя. – Но дробовете ѝ са пълни с вода.

След миг Биргита се закашля и от устата ѝ изригна фонтан.

– Разпръснете се – нареди Толя.

– А ти бъди очарователен – подхвърли му Тамар, преди да изчезне след другите в мъглата. – Щото си герой и прочие.

Исак се наведе над момичето и се върна години назад, когато самият той бе отворил очи и бе видял лицето на царя.

– Госпожице Шенк? – каза той. – Биргита? Добре ли си?

Дългите ѝ ресници запърхаха. Тя го погледна със замаяни зелени очи и ревна.

Е, може би красотата не е лек за всичко все пак.

– Едва не се удави – каза той. – Нормално е да си разстроена. Хайде, трябва да те стоплим.

Самият той беше измръзнал и уморен, но събра сили и направи онова, което би изглеждало най-добре отстрани. Мушна ръка под коленете на момичето и го вдигна на ръце. Светци, младата жена беше тежка. Толкова много коприна, проклета да е.

Биргита облегна глава на гърдите му, а той тръгна през острова с тракащи зъби и жвакащи ботуши. Скоро излязоха от горичката при отсрещния бряг на островчето.

Всички зяпаха разтревожено водата, кандидат-спасители плуваха насам-натам около керчката баржа, а вълнотворци изтегляха водата от езерото на водни пелени, които висяха над повърхността му.

А после някой видя Исак и Биргита и кресна:

– Ето ги!

– Добре е! – извика Исак. – Ако не броим, че е вир-вода. Добре ще ни дойдат сухи дрехи и по чаша горещ чай.

Множеството избухна в аплодисменти. Исак остави Биргита на пясъка като купчина мокро пране, преди да я е изпуснал. Поклони се и ѝ целуна ръка. Надяваше се, че зъбите му не тракат твърде шумно.

Така, след дребните нарушения на протокола, едва не се беше удавил заедно с момичето. Току-виж утре успял да подпали двореца.

•

Прибраха Исак и Биргита на царската баржа, увиха ги в одеяла, сипаха им щедри дози греяна ракия, а слугите се убиха да им търкат ръцете до протриване. Но едва когато се върна в покоите на Николай и се пъхна до ушите в горещата вана, Исак най-после се постопли.

Докато той се киснеше на воля, Женя и другите останаха в дневната да се съвещават. Как щеше да му липсва тази голяма вана, когато царят се върнеше. Останалото нямаше да му липсва и грам.

Излежава се във ваната, докато водата не изстина, а кожата му не се набръчка като сушена слива. Нямаше особено желание да се изправи пред хората в съседната стая, но накрая все пак излезе от водата и се изтри с една от големите ленени хавлии.

Николай си нямаше личен камериер, което бе добре дошло за Исак – от дете никой не му беше помагал да се облича. Навлече меките бричове на царя, нахлузи ботушите, сложи си риза и тиранти, а накрая и втален жакет с бродирания двуглав орел на Ланцови. Добре де, дрехите също щяха да му липсват. Бяха скроени отлично и му пасваха като ръкавица, иначе казано – бяха колкото елегантни, толкова и удобни. Докато закопчаваше жакета, пръстите му напипаха нещо в десния джоб. Постоянно намираше разни неща в джобовете на царските дрехи – бележка, която царят сам си беше написал, скица на ново изобретение, малко сребърно мънисто. Този път извади от джоба мъничък възел от жички, прецизно оформени във формата на платноходка. Остави красивата вещ върху тоалетката.

– Смятаме, че се получи добре – каза му Тамар, щом Исак влезе в дневната.

Той седна при тях около камината, жаден за още топлинка.

– Значи да се давя по-често?

– Беше направо идеално – каза Женя и му наля чаша чай. – Да, пропусна шанса да си поговориш с принцеса Ери, но извън това се възползвахме максимално от извънредната ситуация и царят излезе герой.

– Добре си се сетил да я вдигнеш на ръце – отбеляза Тамар.

– Много героично – каза Толя. – Досущ като принц от епична поема. „И тъй Иван Златокосия я пренесе през…“

– Продължиш ли с поезията, лично ще те удавя в езерото – прекъсна го Тамар.

Толя се навъси и измърмори в чая си:

– Това е класика.

Исак не беше на същото мнение, но моментът едва ли бе подходящ да спорят за поезия.

Женя сръга Давид и той откъсна поглед от трактата, който четеше.

– Анализирахме устройството, с което са пуснали газа при вратата на царската спалня – каза той. – Прилича на фйерданска изработка.

– Ще ги арестувате ли? – попита Исак.

Тамар само дето не се разсмя.

– Не, естествено. Няма как да го докажем, а и в известен смисъл новината е добра.

– Че как иначе – каза Исак и се почеса по ухото. – Защо да е добра?

– Вече подозирахме, че фйерданите замислят нещо. Ако устройството сочеше към Керч или Шу Хан, щяхме да имаме сериозен повод за тревога. Сега знаем, че шуаните все още са отворени за евентуален съюз. Чакахме да видим кой би дръзнал да посегне на царя.

– С риск за живота му? – попита Исак и сам се изненада от горчивината в гласа си.

Толя отпусна масивната си лапа на рамото му.

– Никога не бихме допуснали да те сполети нещо лошо, Исак.

– Знам – каза той.

Знаеше ли обаче? И имаше ли право да се оплаква? Такава беше съдбата на войника – да е заменим. Такава беше работата на гвардееца – да застане между своя цар и всяка възможна беда. А нима не правеше точно това сега?

Тамар се облегна назад в креслото и преметна един връз друг дългите си крака.

– Претърсих стаите на шуанските гвардейки.

– Те са наши гости – възрази Толя.

– И наши врагове – добави Тамар.

– И потенциални съюзници – включи се Женя. – Не е добре да ги ядосваме.

– Бяхме внимателни. Не че научихме много. Намерихме няколко дневника, но бяха шифровани, а и членовете на Тавгарад едва ли биха написали черно на бяло нещо важно.

– Керчаните пък се опитаха да проникнат в лабораториите ни – каза Толя.

Давид вдигна стреснато глава от четивото си.

– Успяха ли?

– Оставихме ги да стигнат до фабрикаторските работилници.

– О! – рече Давид и изгуби интерес.

– И това не ни притеснява? – попита Исак.

– Истинската работа се случва другаде – обясни Тамар. – Дори оставихме няколко фалшиви чертежа, които да намерят. Всичко това би трябвало да положи стабилни основи за представлението ни в Златното тресавище.

– Ще ходим в Златното тресавище? – попита Исак, неспособен да скрие вълнението си.

– Уви, да – отвърна Толя.

Женя подпъхна крака под себе си.

– Ще демонстрираме прототипа си на измарся в езерото на граф Киригин.

Всички в стаята се спогледаха по начин, който си остана загадка за Исак, но пък това не беше нещо ново. На някакъв етап щяха да му обяснят какво точно е това „измарся“, така че той да кима велемъдро, когато дойде моментът.

– Ще имаш работа там – добави Тамар. – Няма да се забавляваш в имението на Киригин.

– Да, да, разбира се – кимна Исак.

Но пак щеше да зърне прословутото имение.

Женя побутна към него сноп листове.

– Това са ти бележките за днешната вечеря. Не е нужно да изнасяш реч, но вечерята ще е относително официална и трябва да си спокоен, отпуснат. Утре ще ходим на лов.

– Е, поне да ловувам мога – каза Исак с облекчение.

– Ловуваш като селянин, не като благородник. Но пък Николай не си пада по този спорт. Човекът обича лисици. Ловът е просто извинение да пояздиш и да опознаеш кандидат-невестите. И помни, че не трябва да фаворизираш никоя от тях. След вечерята ще обсъдим подробностите.

Тръгнаха си един след друг, Исак скоро остана сам, отпусна глава назад и впери поглед в позлатения таван. Чувстваше се хем уморен, хем неспокоен. Не го свърташе на едно място. Погледна бележките за реда на блюдата и как да яде стриди, после ги хвърли на пода. Имаше нужда да си прочисти малко главата.

Толя чакаше пред вратата.

– Има ли нещо?

– Не, просто искам да се поразходя.

Толя изостана на няколко крачки. Исак вървеше по коридора уж сам. Мисълта, че го наблюдават, беше неприятна. Говореше се, че Николай е избягал от университета и се е отдал на морски приключения като капера Щормхунд. Беше нелепо, разбира се, пълна измишльотина, но виж, импулсът да избягаш ставаше все по-понятен за Исак. Кой не би избрал свободата на откритото море пред това постоянно представление? Мина през галерията с портретите, сляп за множеството картини с образите на царе Ланцови, и влезе в зимната градина.

Това беше любимото му място в целия дворец. Помещението заемаше половината дължина на източното крило, имаше висок таван, слънцето се лееше през стъклените стени, а тръби с топла вода загряваха червените плочки на пода. Покрай криволичещите пътечки в зимната градина се редяха плодни дръвчета в големи саксии, високи палми, разцъфнали храсти и живи плетове, подрязани като сводове, и решетки за увивните растения. През средата на помещението бълбукаше изкуствено поточе, което се разширяваше на места в езерца с водни лилии и огледални вирове.

До едно от езерцата седеше момиче… не, не момиче, а принцеса. Ери Кир-Табан. Небесната щерка. Шуаните обикновено носеха имената на родителите си, на единия или и на двамата, но членовете на кралското семейство задължително носеха името на първата шуанска кралица, основателката на династия Табан. По краищата на градината стояха на пост равкийски стражи и шуански гвардейки от Тавгарад. Трябвало е да ги забележи по-рано, помисли си Исак, но мислите му бяха заети с друго. Такъв пропуск не можеше да си позволи нито цар, нито гвардеец.

Е, поне най-после имаше шанс да си поговори с принцесата и да събере някак информацията, на която толкова държаха Женя и другите. „Очаровай я.“ Мда. Да я очарова.

Още мислеше как да подхване разговора, когато принцесата вдигна глава, изправи се и се сгъна в реверанс.

– Ваше Величество!

– Не исках да нарушавам съзерцанието ви – каза той на шуански.

– Аз съм гостенка тук. Нищо не нарушавате. – Погледна към гвардейките и стражите. – Бихте ли… бихте ли искали да поседнем и да си поговорим?

„Ето. Дори не се наложи да си искам.“ Не че това промени инстинктивното му желание да ѝ обърне гръб и да хукне обратно по пътечката. Но би било крайно неучтиво да ѝ откаже, а и Толя като нищо можеше да му препречи вратата с гигантската си снага и да го върне при принцесата.

Исак седна до нея на голямата скала при езерцето. Въздухът ухаеше на портокалови цветчета, а тихият плисък на рибките във водата успокояваше. Би било приятно място да си отпочинеш, ако гвардейките не бяха завардили всички изходи. Исак се закле, че щом веднъж си върне лицето и работата, повече никога няма да се блещи така.

– Благодаря ви, че се присъединихте към мен – каза Ери.

– Удоволствието е мое.

– Едва ли – промълви тя с лека усмивка. – Несъмнено сте тръгнали насам с намерението да се усамотите, доколкото това изобщо е възможно, точно като мен.

– Но ако сте искали да бъдете сама, защо ме поканихте?

– Трябва да се види, че полагам усилия, иначе гвардейките ще докладват на сестра ми и тя ще ми трие сол на главата.

– Сестра ви?

– Маки Кир-Табан, родена от небесата, нашата най-звездна принцеса, която ще наследи короната и ще царува мъдро и справедливо за много години напред.

– А вие какво ще правите? – попита Исак.

„Една жена иска да я слушат.“

– Ще се омъжа за вас, разбира се.

– Разбира се – смотолеви Исак, като потръпна вътрешно. Дано да е било само вътрешно, помисли си той. – Но ако не се налагаше да се омъжвате за мен?

Тя сякаш изведнъж се паникьоса – този въпрос явно го нямаше в записките ѝ и младата жена не знаеше доколко откровена да бъде в отговора си. Това Исак го разбираше отлично.

– Моля ви – нежно каза той, както за да я успокои, така и заради собственото си любопитство. – Наистина бих искал да зная.

Тя бръсна копринените поли на роклята си.

– Ами, ако не се бях родила Табан, сигурно бих искала да стана войник… член на Тавгарад, примерно.

– Наистина? – засмя се той.

И как иначе? Гвардеец, който се преструва на цар, си приказва с принцеса, която иска да бъде гвардейка. Нелепо.

Тя свъси вежди.

– Не е любезно да ми се присмивате.

Исак изтрезня моментално.

– Не исках да ви обидя. Просто се изненадах. Службата в кралската гвардия е благородно и престижно занятие. А и позволява известна свобода, макар че гвардейките несъмнено имат куп задължения.

– Така е, но поне не им се налага да позират и да се кипрят само за да ги продадат като някаква вещ. – Сетне пребледня рязко, осъзнала какво е казала. – Простете ми, не исках да… За мен ще е най-висока чест да…

– Не се извинявайте. Недейте, наистина. Аз ви помолих да бъдете откровена. Не очаквам всички жени на света да ме харесват толкова, че да минат с мен под венчило.

Бръчица се появи между веждите ѝ.

– Сериозно?

„По дяволите!“ Поредната грешка. Исак ѝ намигна.

– Е, не от пръв поглед поне.

Това вече беше отговор в стила на Николай. Макар че принцесата сякаш остана разочарована.

– Може да ми се реванширате – каза тя. – Аз бях откровена с вас, така че защо и вие не ми споделите някоя тайна? Така ще е честно.

„Аз не съм царят на Равка, а обикновен гвардеец, който се поти в царските одежди.“ Е, това определено не беше правилният отговор. Сигурно трябваше да каже нещо забавно, да пофлиртува, но вече не знаеше кои тайни са негови и кои на царя.

– Добре. Моята тайна е, че наистина исках да остана сам, но въпреки това компанията ви ми е приятна. Сутринта беше трудна.

– Така ли?

– Едно момиче едва не се удави.

Ери изпръхтя съвсем не по принцески.

– Сама си е виновна, че падна в езерото.

– Моля?

– Бих заложила най-добрата си брадвичка, че онази неслучайно падна във водата.

– Най-добрата ви брадвичка?!

Ери прибра кичур тъмна коса зад ухото си.

– Колекционирам ги. Запалено.

Принцеса, която иска да е дворцова гвардейка и обича оръжията. Интересно момиче.

– Откъде знаете, че момичето на Шенк само е скочило във водата?

– Защото снощи собствените ми съветнички ме посъветваха да сторя същото.

Исак я зяпна с празен поглед.

– Казвате, че е рискувала живота си само за да…

– Да привлече вниманието на царя и да му даде шанс да излезе герой? – Ери изсумтя и приглади полите си. – Съвсем оправдан риск, който аз не бях склонна да поема.

Той я измери с поглед.

– Да, защо да рискувате живота си, щом можете да издебнете един уморен цар тук, в градината, където ще приличате на момиче от портрет със зелена копринена рокля и цветя в косата? – Тя отклони смутено златния си поглед. – От колко време чакате тук с надеждата да се появя?

Ери прехапа устни.

– Два часа и двайсет минути. Плюс-минус.

Откровеността ѝ го зарадва и подразни в еднаква степен.

– Този камък едва ли е особено удобен.

– Вече не си усещам… задните части.

Исак избухна в смях, после захлопна уста. Този смях не беше смехът на Николай. Един от гвардейците покрай стената кривна глава. „Трухин.“ Двамата често стояха заедно на пост и Трухин като нищо щеше да познае смеха му.

Светци, колко беше уморен вече от тази безкрайна шарада. Но ако не друго, поне принцесата сама му беше дала повод да обърне разговора в желаната посока.

– Ако два часа на твърда скала ви идват нанагорно, не виждам как бихте се справили в ролята на гвардейка, която стои права с часове.

– Значи слава на небесата, че съм се родила кралска особа.

– Признавам си, че не знам много за Тавгарад – каза Исак с надеждата гласът му да звучи нормално. – От благородни семейства ли набирате гвардейките?

– Не ги „набираме“ отникъде – отговори Ери някак твърде остро. – Сами идват отвсякъде, стичат се от градове и села, минават изпит, после се обучават и накрая се надяват да бъдат избрани. Не е кой знае какво.

– Ако не броим честта да ви охраняват?

Не можа да скрие усмивката в гласа си.

Ери прехапа устна.

– Охраняват цялата фамилия Табан. Аз съм един от по-малките скъпоценни камъни в короната.

Точно това му беше трудно да повярва. Девойката беше много, ама много хубава. Не можеше да си представи как трябва да изглежда сестра ѝ, за да я засенчи. Продължи с въпросите.

– Е, сигурно е трудна, макар и престижна работа. И гвардейките ли се разделят отрано със семействата си, както става при гришаните?

Ери застина едва доловимо.

– Правят го с радост. – Плъзна пръсти по водата. – Предполагам, че е най-трудно при близнаците.

– Близнаците?

– В нашата страна кебен – близнаци – се раждат много често. – Кимна с глава към Толя. – Като Кир-Батаар.

– Това е интересна дума, „кебен“. Няма точен превод на равкийски.

Можеше да означава близък роднина или близнак, но също и човек, който ти е на сърцето.

Ери затвори очи и изрецитира:

– „Всички скърбят за първия цвят. Никой не плаче за другите, що клоните ронят.“

Усмивката на Исак отново изби неканена. Май съветът на Толя все пак щеше да се окаже полезен.

– „Но аз ще пея за теб и след като лятото пролет прогони.“

– Знаеш го? – ахна Ери.

– Научих го, щом се захванах с шуанския.

Краткото стихотворение беше озаглавено с простичкото „Кебенн’а“ и познавачите отдавна спореха дали заглавието трябва да се преведе като „Скъпа моя“, „Сестро моя“ или „Едничка моя“.

– Това е старо стихотворение, отдавна не е на мода, но описва много точно духа на кебен.

– Направено е на песен, нали? – каза Исак. – Разбрах, че вие свирите на катуур?

Тя стисна ръце в юмручета върху копринените си поли, изражението ѝ се затвори отново.

– Да – отвърна сопнато.

Какво беше объркал този път?

– От личен опит знам, че… – заекна той от страх, че ще оплеска нещата окончателно. – Знам, че този живот, който водим на показ, често отнема радостта от неща, които преди са ни доставяли наслада.

Ери се стресна сякаш за миг, уплаши се дори, но после нещо припламна в очите ѝ и тя се наведе напред.

– Така е – прошепна тя. – Ако бяхме гвардейци, поне щяхме да правим интересни неща. Бихме могли да яздим.

– Да ядем с пръсти.

Ери наведе брадичка и прошепна:

– Да се оригваме.

– С наслада.

– Бихме могли да… ох – каза Ери. – Май си имаме компания.

И наистина по пътечката бързаха кандидат-невестите с все придружителките си, досущ ято красиво облечени лешояди.

– Явно са им докладвали, че си говорим насаме.

– Може пък да се хвърлят вкупом в езерцето, за да ви привлекат вниманието – прошепна Ери и Исак пак го напуши смях.

– Какво толкова забавлява царя? – попита фйерданската принцеса. Ветрилото ѝ приличаше на скреж по прозорец.

– Много неща, откровено казано – отвърна Исак. – Царят е човек с простички вкусове.

Не беше вярно, но то пък какво ли беше вярно напоследък.

24

Нина

НИНА ЗНАЕШЕ, ЧЕ ТРУДНО ЩЕ ИЗМЪКНЕ жените от форта. След нейната каскада охраната щеше да е затегната, но с малко късмет войниците щяха да си обяснят пробива с желанието на послушница да спретне номер на посестримите си или да се срещне тайно с някое войниче, а не с действията на равкийски шпионин.

Тримата с Леони и Адрик се събраха да обсъдят плана – уж поеха към града да рекламират стоката си, но целта беше да се отдалечат от манастира, а като допълнителна мярка говореха на земски. Всъщност вече бяха сключили сделки с няколко местни рибари, които се надяваха да компенсират загубите си от умиращата риба в реката, като ловят дивеч и продават кожите. Запасът им от пълначи беше на свършване, да не повярваш.

Същата сутрин Нина зърна животно с бяла козина да изчезва между дърветата. Отдели се от Леони и Адрик и навлезе на пръсти в гората. И там, на отсрещния бряг на реката, видя Трасел. Видя и други силуети в гората, от които сърцето ѝ се качи в гърлото. Сиви вълци. Но тези не бяха с оранжевите очи и изпосталелите тела на животните, които бе срещнала на леда. Понечеше ли някой от сивите да се приближи към реката, Трасел изщракваше с челюсти и вълкът хукваше назад с подвита опашка.

„Той е като куче пазач – осъзна Нина. – Държи ги далече от отровената вода.“

Искаше ѝ се да остане още малко, да се приближи дори или поне да види дали Трасел ходи при паничката с огризки, които му оставяше редовно. Но Адрик и Леони я чакаха. Както и момичетата на онова планинско възвишение. Затова тя обърна неохотно гръб на белия вълк и пое обратно към шейната.

Планът беше от прост по-прост – да изведат жените и бебетата през пропускателния пункт в подножието на хълма, преди някой да е разбрал, че пленниците липсват.

Леони не се зарадва особено, когато стана ясно, че планът им включва експлозиви.

– Знам съвсем малко за взривяващите се прахчета – каза тя, докато подреждаха стоката в шейната, – а и дългите фитили са много капризни.

– Трябва ни нещо, което да отвлече вниманието – каза Нина. – Измъкнем ли се, бомбите ще подпалят пожар във фабриката, който бързо ще се разпространи към източното крило, а докато го изгасят и разберат, че няма трупове, момичетата вече ще са преполовили пътя до Хайар. – А там щеше да ги чака китоловен кораб, нает от членове на Хрингса, с който да потеглят към Равка. Е, екипажът щеше да очаква гришански бежанци, а не цяло ято от млади жени със скимтящи пеленачета, всичките пристрастени към някакъв изкуствено създаден вариант на парем. Но с този проблем щяха да се занимаят, когато му дойдеше времето. – И няма да казваме на момичетата кои сме. Иначе току-виж отказали да тръгнат.

Леони поклати глава неуверено.

– Не е ли редно да им дадем право на избор?

– Парем ти отнема избора. Тези жени имат само една мисъл в главата си – кога ще получат следващата доза. Ако искаме да ни последват кротко, не трябва да знаят, че ги отвеждаме от източника на дрогата. Добре ще е да се снабдим с обикновена юрда впрочем. Може да помогне малко при абстиненцията.

Адрик примижа, загледан в пътя.

– И какво ще стане, когато разберат, че следваща доза няма да има?

– Леони, можеш ли да забъркаш седатив, който да ги държи послушни, но без да е опасен за бременните?

– Сериозно ли говорим как да упоим бременни жени? – попита Адрик. – Ами ако объркаме дозата?

– И на мен не ми харесва, но от опит знам какво ти причинява онзи копнеж.

– Мога да го направя – каза Леони. – Така мисля. Но… – Сведе поглед към възела, който връзваше. – Ами ако за тях вече няма връщане назад? Ако ги обречем на едно ужасна плаване или на смърт дори?

Нина отлично помнеше агонията на собствената си битка с парем. Молила се бе да я убият, пълзяла бе. Ако не беше Матиас, едва ли щеше да издържи. И онова беше само първият етап на борбата. Какво би станало, ако не беше Иней да ѝ даде цел в живота? Ако не беше Йеспер да я разсмива? Дори онова дребно копеленце Каз беше изиграл своята роля с безцеремонната си суровост. Всички те ѝ помогнаха да издържи безкрайните угнетяващи дни, да се върне стъпка по стъпка към предишното си аз. А тези жени щяха да са на чужда земя без семействата и приятелите си. Можеха да разчитат само една на друга. Ако изобщо оцелееха.

Нина погледна към Леони, после и към Адрик.

– Няма да се преструвам, че мисля разумно. Самата мисъл за онези жени… Знам какво причинява парем. Тази война съм я водила. Знам какво бих избрала аз.

– И си готова да направиш този избор вместо тях? – попита Адрик.

– Всички трябва да сме готови.

Леони вдиша дълбоко.

– Аз не бих искала да живея под чужд контрол. Не бих искала да обрека детето си на такъв живот.

– Адрик? – подкани го Нина.

– Вече ти казах какво мисля, Нина. Рискуваме своя живот и живота на други Гриша, за да доставим в Равка кораб, пълен с тежко болни жени. С трупове най-вероятно. Но няма да им обърна гръб. Ако не друго, поне ще имам основателна причина да се оплаквам до края на дните си.

– Пак заповядай – каза Нина.

Адрик се сгъна в горчив поклон и попита:

– Само не ми е ясно как ще убедим пазачите, че един еднорък мъж и две жени имат работа във фабриката.

– Теб ще те облечем в униформа и ще натъпчем ръкава с парцали, а двете с Леони ще сме с дрехите на пролетни деви.

– И няма да забележат, че аз почти не говоря фйердански и държа юздите на конския впряг с една ръка?

– Хане ще ни помогне.

– Сигурна ли си? – попита Леони. – Видях как те гледаше оная нощ. Игуменката твърде дълго я е въртяла на пръста си.

Не само игуменката. Родителите ѝ. Цяла Фйерда, като си помислиш. Но пък Хане беше излъгала, за да защити Нина. Нарушавала бе строгите правила на манастира, за да помага на хора в нужда. Успяла бе да съхрани смелостта си на това ужасно място.

Адрик се облегна на шейната.

– Ако момичето разбере, че сме Гриша…

– Самата тя е Гриша.

– И се мрази за това. Омраза, която ще обърне срещу нас, уверявам те. А дори да скрием някак същността си от нея, ние ще отпрашим с кораба, а Хане ще остане тук да тегли последствията. – Нина се размърда неспокойно и Адрик вдигна вежда високо. – Смяташ, че и тя ще дойде с нас? Ох, Зеник! А аз си мислех, че Леони е непоправимият оптимист в групичката ни.

– Хане няма място тук.

Дори момичето да опази в тайна талантите си, Фйерда рано или късно ще пречупи духа ѝ. А точно тази жертва Нина не беше готова да приеме.

– Не ни превръщай в единствения ѝ възможен избор, Нина – каза Адрик, като я измерваше с поглед. – Защото това Хане няма да ти го прости.

„Може и да не ми прости – помисли си тя, – но поне ще оцелее.“

•

На следващия ден Нина влезе в класната стая и с изненада видя там още една от пролетните деви.

– Кори от Извора също би искала да се учи – каза умърлушено Хане.

Нина впрегна актьорския си талант на работа.

– Още една ученичка! Браво. Знаеш ли нещичко от земския?

– Не – отвърна намусено Кори.

Явно не гореше от желание да бъде тук. И също толкова явно изворната майка не искаше Нина и Хане да остават сами.

– Ще започнем отначало тогава. Така, глаголът „моля се“.

Хане завъртя очи, а Нина я напуши смях. Защото, ако това беше единственото им затруднение през следващите няколко дни, значи късметът беше на тяхна страна.

Упражняваха простички думи – стол, бюро, прозорец, небе, момиче, облак, – когато се почука и една послушница мушна глава през вратата. Беше момичето с бузи като прасковки, което Нина помнеше от гората, една от послушниците, излезли да пояздят с Хане във войнишки униформи.

Момичето се поклони на Кори, която го попита троснато:

– Какво?

– Изворната майка ме прати да те извикам, Хане – каза послушницата. – Баща ти дойде.

Хане се изгърби, цялата повехна като цвете, поразено от внезапна слана. Нина я беше виждала уплашена и гневна, но това сега беше нещо ново и страшно, сякаш вътрешният ѝ огън изведнъж беше угаснал напълно.

Дори Кори реагира със съчувствие и каза нежно:

– Хайде, Хане, върви.

Хане затвори тетрадката си и стана. Макар да бе неразумно, Нина стисна силно ръката ѝ на минаване. Хане стрелна с поглед пролетната дева, която ги следеше с присвити очи, и стисна на свой ред ръката на Нина.

– Всичко ще бъде наред – прошепна Нина. – Адауе.

Това беше първият глагол, на който я беше научила. „Бори се.“

Хане поизправи едва доловимо гръб. Пусна ръката на Нина и точно тогава послушницата добави:

– Той иска да се запознае с вас, Енке Яндерсдат.

Добре. Щом бащата на Хане искаше да се запознае с учителката на дъщеря си, Нина щеше да се оправи някак с него, да го успокои. Да помогне на Хане в този труден момент. Стана от стола си.

– Адауеси – каза Хане и устните ѝ се извиха в усмивка.

„Борим се.“

Стигнаха до параклиса и послушницата ги поведе по дълъг коридор. Нина разбра, че вървят към същия кабинет, където с Хане бяха обсъждали уроците по чужди езици с изворната майка.

Игуменката чакаше, седнала зад писалището си, точно като преди, а до прозореца стоеше висок мъж с военна осанка, хванал ръце зад гърба си. Голям червен белег минаваше през основата на светлия му скалп. Вътрешностите на Нина се вледениха.

– Изворна майко – каза Хане и се поклони дълбоко. – Мин фадер.

Нина знаеше кого ще види още преди мъжът да се е обърнал. Но се оказа безсилна пред дивия ужас, който я заля, когато отново погледна Ярл Брум в студените сини очи.

При последната им среща Брум се беше опитал да я плени и зароби. А когато се изправи пред него и неговите дрюскеле на пристанището в Дйерхолм, Нина беше под въздействието на първата си и единствена доза парем. Искаше да го убие и сигурно щеше да го направи, без да се замисли. Но Матиас я помоли да прояви милост и тя го послуша. Остави Брум и хората му живи, но преди да е приключила с него, изтръгна скалпа от главата му. Явно някой го беше зашил след това.

Нина се сгъна в дълбок реверанс и впи поглед в пода. Искаше да спечели миг-два, колкото да си събере ума и да скрие страха си. „Стегни се, Зеник“ – нареди си тя. Не беше заблудила Брум с нескопосаната си дегизировка при срещата им в Ледения палат, но сега я беше прекроила най-добрата гришанска шивачка, самата Женя Сафина. Промяната стигаше до костите ѝ, а фйерданският ѝ беше отличен. Спомни си какво беше казала на Хане – че представлението започва с тялото, – а точно сега предстоеше най-важното представление в живота ѝ. Вместо да крие страха си, щеше да го използва. Виж, омразата си трябваше да скрие непременно.

Когато се изправи от реверанса, вече не беше Нина Зеник, а Мила Яндерсдат, млада жена, чиято прехрана зависи от благоразположението на Ярл Брум.

Но Брум имаше очи само за Хане. Погледът му се смекчи моментално.

– Хане – каза той и пристъпи да я прегърне, – изглеждаш… здрава.

Момичето се изгърби още повече.

– Благодаря ти, татко.

– Ще се закръглиш малко, ако спреш да яздиш толкова често.

– Съжалявам, татко.

Той въздъхна.

– Да, знам. – Очите му се преместиха върху Нина, която сведе глава и заби кротък поглед в пода. – А това е новата ти учителка? Не е ли твърде млада? Повече прилича на послушница в манастира.

– Тя е водач на двама земски търговци, които пристигнаха миналата седмица – каза Хане.

– Така ми каза и изворната майка – кимна Брум и тръгна бавно към Нина. – Непозната пристига с двама чужденци и броени дни по-късно някой прониква незаконно във фабриката. Странно съвпадение.

Нина го погледна уж притеснено. Брум я хвана за брадичката и повдигна лицето ѝ да го огледа по-добре.

Който и да му беше пришил скалпа, явно е бил майстор в занаята, но въпреки това златната му коса я нямаше и нищо не скриваше тлъстия белег, който обгръщаше черепа му като розовата опашка на плъх. Гришански лечител или шивач би могъл да смали значително белега, но това означаваше Брум да допусне Гриша близо до главата си. Идеше ѝ да отвърне подобаващо на суровия му поглед, но вместо това изкара сълзи в очите си.

Брум се намръщи.

– На колко години си?

– На осемнайсет, сър.

– Рано си овдовяла.

– Лош късмет.

Устните му се извиха леко.

– Защо трепериш така?

– Досега не съм била толкова близо до велик човек като вас.

Брум вдигна вежди, но в очите му просветна задоволство, което не убягна на Нина. Значи това се харесваше на командир Брум – ласкателства и плашливост. При последната им среща Нина се държа смело, даже си позволи да флиртува с него. Сега разбираше грешката си.

– Къде си научила земски? – попита той.

– Съпругът ми беше дребен търговец, търгуваше с риба и замразени стоки, основно с Новий Зем. Езиците ми се удават и скоро започнах да му водя кореспонденцията.

– А как е загинал?

– Изгуби се във водите. – Сълза се търкулна по бузата ѝ. По-подходящ момент, здраве му кажи.

Брум се загледа жадно в сълзата.

– Колко жалко! – Пусна брадичката ѝ и отстъпи назад. – Искам да разпитам земските търговци – каза той на изворната майка.

– А моите уроци, татко? – попита Хане.

– Твоите уроци – каза замислено той. – Да, мисля, че влиянието на момиче с провинциални маниери ще ти се отрази добре, Хане. Може да продължиш.

Нина се сгъна в поредния реверанс.

– Благодаря ви, сър – каза тя и го погледна през влажни ресници. – За мен е чест.

Брум и Хане излязоха от кабинета да си поговорят насаме, а Нина се поклони на изворната майка и се обърна на свой ред към вратата.

– Знам какво си намислила – каза игуменката.

Нина замръзна с ръка на дръжката.

– Какво имате предвид?

– Командир Брум е щастливо женен за жена от благороден произход.

Нина примигна и едва не избухна в смях.

– И какво ме засяга това?

Игуменката присви очи.

– Не ми се прави на вода ненапита. Знаех си аз, че имаш задни мисли. Учителско място друг път.

– Искам само да си изкарвам прехраната.

Изворната майка цъкна възмутено с език.

– Търсиш си богаташ, това търсиш. Може и да си заблудила добрия командир със сълзи и треперещи устнички, но аз знам, че не си честна жена.

„А ти си лицемерка, при това от най-лошите“ – помисли си Нина и гневът ѝ припламна. Тази жена беше пристрастила куп момичета и млади жени с парем или някакъв негов еквивалент. Слагаше си благочестивата престилчица и обикаляше коридорите на фабриката да раздава дрога, помагаше на войниците да заробват онези нещастни жени. „Когато изведем момичетата, ще се погрижа Ярл Брум да обвини теб за бягството им. Да видим тогава колко добре ще ти дойде вниманието на добрия командир.“

Но на глас каза друго:

– Командир Брум е достатъчно стар да ми бъде баща.

– И достатъчно умен да устои на нескопосания ти флирт, повярвай ми. Но ще те държа под око, да знаеш.

Нина поклати глава уж загрижено.

– Явно сте затворена тук твърде дълго, изворна майко, щом мислите ви са толкова греховни.

– Как смееш да…

Нина скромно приглади полите си.

– Не знам дали тази атмосфера е полезна за момиче като Хане. Срамота – каза Нина и се завъртя към вратата. – Но ще се моля за вас.

Остави игуменката да пелтечи, изчервена като домат.

Много ѝ беше приятно да я дразни, освен това зле насочените подозрения на жената ѝ бяха от полза. „Как е най-лесно да откраднеш нечий портфейл? – беше им обяснил преди време Каз Брекер. – Кажи на собственика му, че ще му откраднеш часовника.“ Ако дъртата вещица вярваше, че целта на Нина е да се напъха в леглото на богаташ, значи едва ли щеше да се досети за истинските ѝ намерения.

„Ами ако Брум блъфира? Ако ме е познал?“ Веднъж вече я бе заблудил и тя едва не беше платила с живота си. Трябва да внимава повече този път. Когато отново се сблъскаше с Ярл Брум, щеше да му види сметката веднъж и завинаги.

Но определено се оказа неподготвена за бурята, която я очакваше в класната стая.

– Какво беше онова? – беснееше Хане. Кори я нямаше в стаята, а Хане крачеше напред-назад толкова бързо, че чак престилката ѝ се развяваше. – Трепереше като някое листо в буря. Плачеше като някое уплашено момиченце. Това не беше ти!

Вълна от гняв връхлетя Нина. Видяното в стария форт, шокът да застане отново лице в лице с Брум, престъпленията на изворната майка… идваше ѝ в повече.

– Ти пък сякаш ме познаваш – озъби се тя.

– Знам, че си достатъчно смела да помогнеш на сестра си и достатъчно безразсъдна да се вмъкнеш във фабрика, пълна с войници. Знам, че си достатъчно умна да излъжеш куп пияни ловци и достатъчно щедра да помогнеш на приятел в беда. Или и онова е било представление?

Нина стисна ръце в юмруци.

– Опитвам се да оцелея, и двете да оцелеем. Баща ти… знам какво говорят хората за него. Той е безсърдечен човек.

– Такава му е работата.

Идеше ѝ да се разкрещи. Как беше възможно смелата и одухотворена Хане да е негова дъщеря?! И защо не виждаше какъв е той?

– Какво би направил баща ти, ако разбере, че си Гриша?

Хане се обърна към прозореца.

– Не знам.

– А ако разбере, че се опитвам да ти помогна?

Хане сви рамене и повтори:

– Не знам.

„Знаеш – помисли си Нина. – Отлично знаеш какво би направило това лицемерно копеле, но те е страх да го признаеш.“

Идеше ѝ да хване Хане за раменете и да я разтърси. Идеше ѝ да качи момичето на някой кон и двете да яздят чак до брега на морето. Но всичко това бе немислимо, защото имаше дълг към жените. Адауеси. Борим се. А в тази борба трябваше да използва всички налични инструменти – дори чувството за вина на Хане.

– Заради него трябва да запазиш тайната си. – Стомахът ѝ се сви при тези думи, знаеше как ще подействат те на момичето. Хане не дължеше нищо на Брум, но въпреки това Нина продължи да я притиска. – Ако разбере, че си Гриша, това ще го постави в невъзможно положение. Ще изложи на огромен риск репутацията и кариерата му.

Хане се тръсна на стола си и стисна глава с ръце.

– Мислиш ли, че не си давам сметка за това?

Нина клекна до нея.

– Погледни ме.

Зачака и след миг-два Хане най-после вдигна глава да я погледне. Красивите ѝ очи бяха сухи, но разширени от страх и болка, болка, родена не от инстинкт за самосъхранение, а от мисълта как ще посрами баща си.

– Тази страна… тази страна е жестока към своите хора. Баща ти е възпитан да разсъждава по този начин от най-ранно детство. На него аз не мога да помогна. Не мога да го променя. Но мога да помогна на сестра си. И на теб. Ще направя нужното, за да ви помогна. И ако това означава да пърхам с клепки на баща ти, докато той не реши, че съм идеалната фйерданска жена, така да е.

– Отвратително. Гледаше го, като че е въплъщение на самия Дйел.

– Гледах го така, както той иска да го гледат – като герой.

Хане прокара мазолест палец по старото дърво на чина.

– И с мен ли правиш така?

– Не – каза Нина и това, като никога, беше самата истина. Да, беше лъгала Хане неведнъж, но никога не я бе ласкала и манипулирала по този начин. – Когато ти казах, че си талантлива, говорех сериозно. Когато ти казах, че си великолепна, говорех истината.

Хане срещна погледа ѝ и за миг Нина се пренесе на друго място. Не в тази класна стая, дори не в тази страна, а на място по-добро. По-свободно.

– Първостепенната ни задача е да оцелеем – каза тя. – И за това няма да се извинявам.

Хане изви устни в подобие на усмивка.

– Винаги ли си била толкова самоуверена?

Нина сви рамене.

– Да.

– И съпругът ти не е имал нищо против?

– О, имаше – каза Нина и побърза да отклони поглед, защото не си мислеше за измисления търговец на риба, а за Матиас с неговите строги представи за благоприличие, неодобрителните му погледи и любящото му щедро сърце. – Оплакваше се постоянно.

– Лесно ли се ядосваше? – попита Хане.

Нина поклати глава и скри лицето си в шепи. Не можа да спре сълзите и не искаше. Светци, колко беше уморена!

– Не. Рядко бяхме на едно мнение. – Усмихна се, устните ѝ имаха вкус на сол. – Добре де, почти никога не бяхме на едно мнение. Но той ме обичаше. И аз го обичах.

Хане посегна и я погали леко по ръката.

– Нямах право да те питам.

– Няма нищо – поклати глава Нина. – Болката все още ме сграбчва изневиделица. Нахално джудже е тя. Подло и тлъсто.

Хане се облегна назад и я измери с поглед.

– За пръв път срещам човек като теб.

Нина знаеше, че трябва да сведе глава и да се извини за прекомерно свободолюбивия си дух, да покаже, че фйерданските нрави са ѝ на сърце. Вместо това подсмъркна и каза:

– Че как иначе. Аз съм забележителна.

Хане се разсмя.

Нина изтри сълзите си и стисна ръката на момичето, усети топлата длан и загрубелите пръсти. Ръце, които можеха да шият. Да опъват тетива на лък. Да успокоят болно дете. Приятно беше да си открадне тази малка утеха… нищо че кражбата е лошо нещо.

– Радвам се, че се запознах с теб, Хане – каза тя.

– Сериозно ли го казваш?

Нина кимна, изненадана колко много истина има в тези неволни думи. Да, Хане не беше шумна, обмисляше думите си внимателно, скланяше глава пред баща си и изворната майка, но не беше позволила на Фйерда да я пречупи. Въпреки реверансите и дрънканиците за семейна чест беше опазила свободолюбието си.

Хане въздъхна.

– Това е добре, защото баща ми иска да вечеряш с нас, след като приключи с инспекцията си във фабриката.

– Кога се връща в столицата?

– Утре сутрин – каза Хане и я погледна изпитателно. – Кроиш нещо, познавам.

– Да – призна Нина. – Това едва ли е изненада за теб. Но ще изчакам баща ти да замине. И ще имам нужда от твоята помощ.

– Какво искаш да направя?

„Много неща. И всичките ще са трудни, от първото до последното.“

– Искам да оправдаеш отколешните очаквания на баща си.

25

Зоя

НИКОЛАЙ ВСЕ ПО-ЛЕСНО УСПЯВАШЕ да призове чудовището, затова пък настроението му беше ударило дъното. След всеки урок при Елизавета ставаше все по-мълчалив и дистанциран, макар че не него, а Зоя давеха в онази кехлибарена клетка. Вече знаеха, че Елизавета няма да я убие, но чудовището явно смяташе, че заплахата е реална – факт, който никак не се харесваше на Зоя. Благодарение на своите уроци при Юрис Зоя смяташе, че би могла и сама да строши стените на клетката, която светицата издигаше около нея, и ѝ ставаше все по-трудно да сдържи порива си, щом мъзгата полазеше нагоре по краката ѝ. Но това упражнение имаше за цел не Зоя да доказва силата си, а да помогне на Николай да контролира демона.

„От военачалник на гришанската армия до стръв за чудовище.“ Тази промяна никак не ѝ харесваше и само напредъкът ѝ в леговището на Юрис възпираше избухливия ѝ нрав.

Този ден Зоя бе пристигнала в кулата на Елизавета рано. Юри и Николай още не бяха дошли, светицата също я нямаше. На пръв поглед поне. Просторната златна камера жужеше като кошер. Ако можеше да се вярва на казаното от Юрис, пчелите бяха неразделна част от Елизавета.

Шестостенна камера. Шестоъгълни кехлибарени панели изграждаха високите ѝ стени. Затова ли и Малкият дворец беше построен като шестоъгълник? Тази форма се повтаряше често в гришанските сгради, в гробниците им и прочие. Нима тази традиция водеше началото си от кошера на Елизавета? Във всяка от шестте стени зееха входовете на проходи и Зоя се чудеше накъде ли водят.

– Била си сред учениците му, нали? – попита внезапно Елизавета и Зоя само дето не подскочи.

Светицата стоеше до масата с младото трънливо дръвче, разперило корени по плота.

Зоя знаеше кого има предвид Елизавета. Тъмнейший, макар че думата „ученик“ беше неточна. Дякон по-скоро, верен последовател.

– Бях воин във Втора армия под неговото командване.

Елизавета я изгледа косо.

– Не е нужно да криеш истината пред мен, Зоя. Аз също го познавах.

Явно изненадата ѝ беше проличала, защото Елизавета добави:

– Да, пътищата на всички ни са се кръстосвали с неговия по едно или друго време. Аз се сблъсках с него малко след като бе започнал службата си при равкийските царе. Още бях млада тогава.

Зоя потръпна при мисълта колко древна трябва да е Елизавета. Връзката ѝ със съзиданието в сърцето на света я беше дарила с вечен живот. Наистина ли беше готова да отхвърли този дар?

– Той знаеше ли какво си? – попита тя. – Какво можеш да правиш?

– Не – отвърна Елизавета. – По онова време самата аз не бях наясно. Но знаеше, че притежавам велика сила, и точно това го привлече към мен.

„Силата винаги го е привличала.“ Тъмнейший ценеше това качество над всичко останало. Понякога Зоя се тревожеше, че същото важи и за самата нея.

– Смятай, че си извадила късмет – каза тя. – Ако е знаел колко големи са талантите ти в действителност, щеше да те преследва до дупка и да ги използва за своите цели.

Елизавета се засмя.

– Подценяваш ме, млада Зоя.

– Или ти подценяваш него.

Светицата кривна скептично глава.

– Не е изключено.

– Какъв беше той по онова време? – не успя да се сдържи Зоя.

– Надменен. Идеалист. Красавец. – Елизавета се усмихна тъжно и плъзна пръсти по ствола на дръвчето. То се приведе към нея като котка, която доволно извива гръб. – Срещала съм го много пъти през годините и той всеки път изглеждаше различно, криеше истинската си природа под много лица. Но винаги беше красив. Суетен беше.

– Или умен. Хората ценят красотата. Тя винаги им въздейства.

– Е, ти би трябвало да знаеш това най-добре – каза Елизавета. – Детските приказки лъжат, нали така? Все обещават, че ако си добър и мил, ще станеш красив, но ти например не си нито добра, нито мила.

Зоя вдигна рамене.

– А трябва ли да съм?

– Твоят цар цени тези качества.

А трябваше ли Зоя да се стреми към одобрението му? Да се преструва, да крие истинската си същност?

– Николай цени лоялността ми и уменията ми на военачалник. Скоро ще се ожени и тогава жена му ще се усмихва, ще ахка и ще гушка сирачета.

– И ти си готова да се откажеш от него без бой?

Сега вече Зоя вдигна изненадано вежди.

– Той не е мой, че да се бия за него.

– Неслучайно използвах теб, а не монаха, за да провокирам демона му.

– Царят би се борил за всеки, без значение дали е принцеса, или последната селянка на нивата.

– И няма друго, така ли? Не съм сляпа. Виждам как те следи с поглед.

Дали това я радваше? Дали дълбоко в себе си не беше достатъчно глупава и горделива, за да се ласкае от това внимание?

– Мъжете открай време ме зяпат. Не е нищо особено.

– Внимавай, млада Зоя. Едно е да те зяпа обикновен мъж, друго е да привлечеш вниманието на цар.

Внимание никога не ѝ беше липсвало. Мъжете я поглеждаха и си въобразяваха, че съзират доброта под бронята ѝ, мило и добро момиче, което ще пробие на повърхността, ако му се даде шанс. Но светът беше жесток към добрите момичета и Зоя беше благодарна на Николай, че не очаква това от нея. И защо да го очаква? Николай обичаше да говори за партньорство и съюзници, но по сърце беше романтик. Мечтаеше си за любов, каквато Зоя не можеше да даде и никога нямаше да получи. Да, от тази мисъл болеше, но това пробождане и неприятното усещане за нещо изгубено подхождаха на глупави момичета, а не на боец като нея.

Зоя надникна в един от проходите. Този изглеждаше по-тъмен от другите. Излъчваше миризма на мед и смола, но развалени някак, сладостта им беше надвита от лъх на гнилоч. Може и да си въобразяваше, но дори пчелите сякаш жужаха различно тук, не като жизнерадостен брътвеж на работливи насекоми, а повече като мързеливо жужене на трупни мухи след сражение.

– Какво има там? – попита Зоя. – Защо пчелите жужат така?

– Пчелите са неразделна част от мен – каза Елизавета. – Те отразяват всеки мой триумф, всяка моя тъга. Тази част от кошера е уморена. Уморена от живота. И тази горчивина ще се разпространи из целия кошер, докато съществуването напълно не изгуби значение за мен. Точно затова трябва да се махна от Долината и да започна още един, последен, смъртен живот.

– Наистина ли си готова да се откажеш от силата си? – попита Зоя. Не го разбираше.

Елизавета кимна в сумрачната камера.

– Повечето от нас умеят да крият най-големите си болки и копнежи. Така оцеляваме ден след ден. Преструваме се, че болката я няма, че сме направени от белези, а не от пресни рани. Заради кошера аз нямам лукса на тази лъжа. И вече не мога да продължавам така. Нито аз, нито другите.

Трънливата клонка под пръстите на Елизавета внезапно разцъфна – бели цветове, които преляха в розово и накрая в кървавочервено.

– Кайсия? – попита Зоя, мислейки си за приказките, които ѝ бяха разказвали като малка, приказки за зверове и девойки.

Какво беше казал Юрис? „Понякога приказките грешат за подробностите.“

Елизавета кимна.

– Повечето жени търпят тръните заради цветовете. Ала ние, които владеем голяма сила, се обличаме в цветове, за да скрием жилото на своите тръни.

„Бъди сладка. И мила. Усмихвай се, когато те боли.“ Тези уроци Зоя беше презряла, често на висока цена. Тя нямаше цветове, само бодли.

– Царят закъснява – каза Елизавета.

Това не притесняваше Зоя. Не гореше от нетърпение да я удавят отново.

•

Юрис моментално долови настроението ѝ, още щом Зоя влезе в залата.

– Била си при Елизавета – каза той и остави настрани обсидиановото конче, което оформяше за многобройния си табун. – Направо го подушвам.

Зоя кимна и отиде да вземе брадвичките, превърнали се в любимото ѝ оръжие. Харесваха ѝ тежестта им, отличният им баланс, освен това ѝ напомняха за Тамар. Мъчеше ли я носталгия по дома? Съвсем беше изгубила представа за времето напоследък. Не се хранеха. Не спяха. Часовете преливаха в дни неусетно.

– Всички непременно държат да говорят за раните и болежките си – каза тя. – Уморително е.

Юрис изсумтя неангажиращо.

– Днес няма да ползваме оръжия.

Зоя свъси чело. Надявала се бе да надмогне меланхолията си с един хубав дуел.

– Тогава какво ще правим?

– Надявах се, че ще си отбелязала по-голям напредък.

Зоя сложи ръце на кръста си.

– Справям се повече от отлично.

– Не, все още призоваваш само вятъра. А трябва да имаш контрол върху огъня и водата.

– Гришанската сила не работи по този начин.

– Значи според теб един дракон не може да контролира огъня?

Юрис май твърдеше, че е не само вихротворец, а и огнетворец?

– Сигурно си и вълнотворец освен това?

– Водата е най-слабата ми стихия, признавам. Роден съм на остров, където постоянно вали. Още от дете мразя дъжда.

– Значи твърдиш, че мога да призовавам от всички ордени?

– А защо иначе ще си правим целия този труд?

Изглеждаше невъзможно, но за съвсем кратко време Юрис ѝ беше доказал, че ограниченията на гришанската сила са много по-гъвкави от общоприетото. „Нима не съдържаме всички неща в себе си?“ Тези думи беше прочела отдавна, помнеше ги от писанията на Иля Морозов, един от най-могъщите Гриша за всички времена. Според него Гриша не би трябвало да се разделят на ордени, не би трябвало да има граници между талантите… стига науката да е достатъчно малка. Щом материята може да бъде разградена на едни и същи малки частици, то тогава един надарен Гриша лесно би трябвало да им въздейства. Според неговата теория създаването и комбинирането на муски можеше да разшири гришанската сила. А ако имаше и друг начин?

– Покажи ми.

Юрис се размърда, костите му изпукаха и тялото му прие драконовата си форма.

– Качвай се.

Зоя се поколеба, вперила поглед в големия звяр пред себе си.

– Това предложение не го правя на кого да е, буреносна вещице.

– А ако внезапно ти се сговни настроението и решиш да ме хвърлиш от гърба си? – каза Зоя и обхвана люспестия му врат.

Люспите бяха остри и студени на пипане.

– Само ако съм те направил достатъчно силна да оцелееш при падането.

– Колко успокоително!

Зоя опря крак в хълбока му, оттласна се и преметна другия през гърба му близо до врата. Не беше никак удобно. Драконите очевидно не бяха създадени за езда.

– Дръж се – каза той.

– Да бе, сериозно ли трябва да… – не довърши Зоя, вместо това ахна и се лепна за врата на Юрис, щом крилете му изплющяха и драконът се издигна в безцветното небе.

Вятърът брулеше лицето ѝ, развяваше косата ѝ, изкара сълзи в очите ѝ. И преди беше летяла, пътувала бе с летящите машини на Николай. Но онова нямаше нищо общо с това. Усещаше как Юрис манипулира въздушните течения, усещаше ясно движението на мускулите под люспите и дори как дробовете му се разширяват и свиват с всеки дъх. Усещаше мощта на побесняло стадо едри животни в тялото под себе си, могъществото на бурно море.

Нямаше нищо за гледане в Долината на светците. Ялова земя и плосък хоризонт. Това сигурно вбесяваше Юрис – да летиш, без да отиваш никъде. Но на Зоя не ѝ пречеше. С часове и дни можеше да лети така между еднообразното небе и монотонния пясък. Разсмя се, сърцето ѝ биеше силно. Ето тази магия ѝ бяха обещали като дете, мечтата, която вълшебните приказки обещаваха напразно. Де да беше изпитала това още като малко момиче!

– Отвори вратата, Зоя. – Думите изгромоляха в тялото на дракона. – Отвори очите си.

– Няма нищо за гледане!

Но не беше докрай вярно. Напред Зоя различи някакво неравно петно сред пейзажа и веднага разбра какво е.

– Обърни – каза тя настоятелно. – Искам да се върна.

– Не можеш и го знаеш.

– Обърни!

Силата на бурята плъзна в костите ѝ и тя се опита да завърти главата на дракона.

– Зоя от изгубения град – каза той. – Отвори вратата.

Драконът свърна в широк заход и се гмурна към руините на Новокрибирск.

Все едно падаха. Зоя беше камъкът, а кладенецът нямаше дъно, нямаше дъно празнотата в нея. „Не поглеждай към мен.“

Миналото я застигна, захлупи я. Защо сега? Заради Елизавета и нейния монолог за раните? Заради заяждането на Юрис? Заради изпитанието да я давят всеки ден, а Николай да се отдръпва все повече? Не искаше да мисли за Лиляна и всичко изгубено. Искаше да се потопи изцяло във вятъра и мрака отпред, в мъртвото сиво небе отгоре и в руините на един изгубен град в ниското.

Ала не това, а споменът за майчиното лице изпълни ума ѝ.

Красотата на Сабина беше удивителна – от онази красота, която кара и мъже, и жени да спират посред крачка на улицата. Но Сабина беше сключила лоша сделка. Омъжила се бе по любов за красиво и широкоплещесто сулийско момче без бъдеще. За известно време бяха бедни, но щастливи, а после бяха само бедни. Бореха се ежедневно за прехраната и това бързо изхаби любовта им. Дългите часове работа и дългите зимни месеци подрониха красотата на Сабина, а и духа ѝ. Почти не ѝ остана любов, която да даде на новородената си щерка.

Зоя всячески се домогваше до обичта на майка си. Винаги беше първа в училище, винаги изяждаше само половината си вечеря, а другата оставяше на Сабина. Пазеше тишина, когато майка ѝ имаше главоболие, и крадеше праскови за нея от овощната градина на графа.

– Може да те набият с камшик за това – казваше неодобрително майка ѝ.

Но винаги изяждаше прасковите, тъпчеше се до пръсване, въздишаше доволно, а после повръщаше до дървата за огрев.

Всичко се промени, когато Зоя хвана окото на Валентин Гранкин, богат майстор на карети от Стелт. Той беше най-богатият мъж на километри околовръст, два пъти овдовял, шейсет и три годишен.

Зоя беше на девет. Не искаше да се омъжва, но и не искаше да разочарова майка си, която я обсипваше с внимание като никога преди. За пръв път Сабина изглеждаше щастлива. Пееше в кухнята, готвеше изискани ястия с месото и зеленчуците, които Валентин Гранкин изпращаше в дар.

Вечерта преди сватбата Сабина направи портокалови кексчета и разстла на кревата малката сватбена рокля от златна дантела и красивата перлена диадема, които младоженецът беше осигурил. Зоя не искаше да плаче, но сълзите ѝ текнаха по своя воля.

Леля Лиляна беше дошла за сватбата чак от Новокрибирск… или така поне си мислеше Зоя, докато не я чу да спори с майка ѝ за сватбата, да я увещава, че идеята е лоша.

Лиляна беше по-малката сестра и в дома на Зоя рядко говореха за нея. Беше напуснала дома на родителите си рано и без много шум, прекосила бе страшната Долина на смъртната сянка, за да си пробва късмета в бедното градче Новокрибирск. Мястото беше добро за сама жена, имотите вървяха евтино, а предприемачите изпитваха такъв недостиг на работна ръка, че охотно вземаха жени на работа, която иначе би била запазена само за мъже.

– Той нищо лошо няма да ѝ направи, Лиляна – тросна са Сабина. Зоя седеше на кухненската маса, босите ѝ крачка забърсваха дюшемето, съвършеният кръг на портокаловото кексче стоеше недокоснат в чинията пред нея. – Каза, че ще изчака да ѝ тръгне кръвта.

– И какво, да му ръкопляскаме? – повиши глас Лиляна. – И как ще защитиш Зоя, ако онзи си промени решението! Продаваш собственото си дете.

– Всички сме за продан. Зоя поне ще се продаде скъпо и ще живее лесно.

– Скоро ще е достатъчно голяма да я вземат в армията…

– И тогава какво? Ще живеем с оскъдната ѝ надница? Ще служи, докато не я убият или ранят, а в най-добрия случай ще замине да живее някъде сама и бедна като теб?

– Справям се нелошо.

– Мислиш ли, че не виждам обувките ти? Че са вързани с връв да не им паднат подметките?

– По-добре да си сама, отколкото да те издържа някакъв старец, който не може да се оправи с жена на своята възраст. А и изборът си беше мой. След няколко години Зоя ще е достатъчно голяма сама да реши.

– След няколко години Валентин Гранкин ще си е харесал друго момиче.

– Толкоз по-добре! – отвърна троснато Лиляна.

– Махай се от къщата ми – изсъска Сабина. – И да не си дошла в църквата утре. Върви си в самотния дом с празните кутийки за чай, а моята дъщеря остави на мира.

Лиляна си тръгна, а Зоя изтича в стаята си и зарови лице в одеялата. Опитваше се да не мисли за думите на майка си и за образите, които пораждаха те, молеше се от сърце Лиляна да се върне, светците да я спасят, а междувременно възглавниците попиваха сълзите ѝ.

На следващата сутрин Сабина се оплакваше многословно от зачервеното ѝ лице, докато Зоя обличаше малката златна рокля, после гостите дойдоха да заведат булката в светия храм.

Там завариха леля Лиляна – стоеше при олтара и спореше със сащисания поп. Отказваше да отстъпи.

– Някой да разкара тази луда жена! – писна Сабина. – Не ми е сестра тя!

Хората на Валентин Гранкин сграбчиха Лиляна и я повлякоха по пътечката между пейките.

– Дърт пръч! – кресна Лиляна на Гранкин. – Сводница! – изкрещя на Сабина. А после плъзна обвинителен поглед по събралите се гости. – Всички вие сте свидетели! Та тя е още дете!

– Млъкни – изръмжа Валентин Гранкин, а когато тя не млъква, вдигна тежкия си бастун и я фрасна по главата.

Лиляна го заплю в лицето.

Той я удари отново и този път Лиляна подбели очи.

– Спри! – извика Зоя, дърпаше се неистово в хватката на майка си. – Спри!

– Престъпник – промълви едва чуто Лиляна. – Боклук.

Гранкин вдигна за трети път бастуна си. А Зоя разбра, че ще убият леля ѝ пред олтара и никой нищо няма да направи. Защото Валентин Гранкин беше богат и уважаван човек. И защото Лиляна Гарина беше никоя.

Изкрещя, звукът се изтръгна от гърлото ѝ като вой на диво животно. Силен порив на вятъра удари Валентин Гранкин и го събори на пода. Бастунът му изтрака на каменните плочи. Зоя сви ръце в юмручета, страхът и гневът ѝ се изляха като порой. Завихрена стена от вятър се издигна около нея и се взриви под купола на църквата, издуха покрива с оглушителен трясък. Гръмотевица отекна в безоблачното небе.

Гостите се развикаха уплашено. Сабина погледна дъщеря си със страх в очите, стиснала пейката зад себе си, сякаш щеше да падне, ако не се подпираше на нещо.

Лиляна извика, притиснала ръка към кървящата рана на главата си.

– Вече не можеш да я продадеш! Тя е Гриша. Незаконно е. Зоя е собственост на царя и ще замине да се учи в столицата.

Но никой не гледаше към Лиляна. Всички очи бяха вперени в Зоя. Тя изтича към леля си. Не знаеше какво точно е направила, нито какво означава стореното, знаеше само, че иска да се махне възможно най-далече от тази църква, от тези хора и от омразния дядка на пода.

– Оставете ни на мира! – извика тя, без да се обръща към никого конкретно, и в същото време към всички присъстващи. – Оставете ни да си тръгнем!

Хукнаха към изхода покрай Валентин Гранкин, който скимтеше на пътечката. Зоя сведе поглед към него и изсъска.

•

Именно Лиляна отведе нагиздената в сватбена одежда Зоя в Ос Олта. Нямаха пари за странноприемници, затова спяха в канавките и горичките край пътя, на студа.

– Представи си, че сме на кораб – казваше Лиляна – и вълните ни люлеят приспивно. Чуваш ли как скърцат мачтите? Ще се водим по звездите, нали?

– Накъде плаваме? – питаше Зоя.

Сигурна бе, че нещо шумоли в храсталака.

– Към остров, покрит с цветя, където водата в потоците е сладка като мед. Следвай онези две звезди и ни заведи до пристанището.

Всяка вечер плаваха към ново място – към бряг, където сребърни тюлени се припичат на пясъка, към красива пещера, където ги чака господарят на дълбините със зелените хриле, и така, докато не стигнаха до столицата и портите на двореца.

Бяха мръсни и смачкани от пътя, косите им бяха сплъстени, а златната сватбена рокля на Зоя – скъсана и прашна. Пазачите се изсмяха, когато Лиляна им каза за какво са дошли, но тя не им обърна внимание, стоеше със Зоя пред портите с изправен гръб и гордо вдигната глава. Дълго чакаха там, сгушени зиморничаво, докато накрая не излязоха млад мъж в пурпурен кафтан и една по-възрастна жена, облечена в червено.

– От кое село сте? – попита жената.

– От Пачина – отвърна Лиляна.

Двамата с младия мъж си казаха нещо за изпитания и кога изпитващите последно са ходили по онези места, а после жената вдигна ръкава на Зоя и опря длан в голата кожа под лакътя ѝ. Зоя усети прилив на сила по цялото си тяло. Вятър раздруса портите на двореца и сведе клоните на дърветата.

– Ааа! – ахна жената и си пое шумно дъх. – Какъв талант е пристигнал на портите ни в тези дрипи! Хайде, влезте, ще ви нахраним и стоплим.

Зоя стисна ръката на Лиляна, нямаше търпение двете да започнат това ново приключение, но леля ѝ коленичи пред нея и каза нежно:

– Аз съм дотук, малка Зоя.

– Но защо?

– Защото трябва да се прибера у дома при кокошките. Нали не искаш да умрат от студ? Освен това – добави Лиляна и приглади кичур коса зад ухото ѝ – на теб тук ти е мястото. Тук ще видят какъв диамант си отвътре, а няма да спрат само до хубавите ти очи.

– Това е за вас – каза младият мъж и пусна една монета в шепата на Лиляна.

– Ти ще се оправиш ли? – попита я Зоя.

– О, да. Знам ли, че си добре, всичко ще бъде наред. Хайде върви, че вече чувам бедните си кокошки как ме викат. Много са ми сърдити. – Лиляна я целуна по бузките. – Не поглеждай назад, Зоя. Не поглеждай към мен или към майка си в Пачина. Твоето бъдеще те чака.

Зоя все пак погледна назад с надеждата да зърне за последно леля си от другата стана на масивните порти. Но дърветата край алеята ги скриваха от погледа ѝ и тя не видя леля си повече.

Обучението ѝ започна същия ден. Настаниха я в Малкия дворец и веднага започна уроците си по четене, започна да учи шуански, започна и подготовката при онази ужасна старица, която всички наричаха Багра от колибата при езерото. Всяка седмица пишеше на леля си и всяка седмица получаваше дълго и подробно писмо с нарисувани кокошки по ъглите и разкази за интересните търговци, които минавали през Новокрибирск.

По закон родителите на гришанските ученици получаваха щедра издръжка, която да им осигури спокоен живот. Когато научи това, Зоя помоли интенданта да изпращат парите на леля ѝ в Новокрибирск.

– Лиляна Гарина е моя настойница – каза му тя.

– Значи родителите ти са мъртви?

Зоя го изгледа мълчаливо, после каза:

– Още не.

Дори на десет годинки погледът ѝ бе достатъчно хладен и нетрепващ. Човекът само взе писалката си и каза:

– Дай ми адреса и трите ѝ имена.

Минаха шест години, преди Зоя да замине за първия си преход през Долината на смъртната сянка като млада вихротворка от Втора армия. Другите младоци наоколо трепереха от страх, някои дори плачеха, но Зоя не трепна, не показа страха си, макар че никой не би могъл да я види в пълния мрак на Долината. А когато стигнаха до Новокрибирск, тя слезе от пясъчния сал, преметна плитка през рамото си и каза:

– Ще ида да хапна някъде и да си взема гореща вана.

Едва когато се отдалечи от доковете и другарите си, Зоя си плю на петите. Тичаше окрилена по калдъръма към малкото ъглово дюкянче на Лиляна.

Влетя през вратата, стресна единствената клиентка, а Лиляна се появи откъм задната стаичка, избърса ръцете си в престилката и повиши глас:

– Каква е тази вря…

А щом видя Зоя, притисна ръце към гърдите си, сякаш сърцето ѝ щеше да изскочи.

– Момиченцето ми – ахна тя. – Умното ми момиченце.

И двете се прегънаха крепко.

Лиляна затвори магазинчето, после сготви вечеря и запозна Зоя с детето, което беше прибрала в дома си, след като родителите му не преживели последния си преход през Долината. Кльощаво, сополиво момиче на име Лада, което настоя Зоя да му разкаже всичко за Малкия дворец, за да го нарисува в детайли. Белиха лешници пред огнището, обсъждаха кокошките, Лиляна ѝ разказа всички интересни клюки за комшиите си. Зоя пък разказа за учителите и приятелите си, за стаята си в Малкия дворец, даде ѝ и подаръци – ботуши от телешка кожа, топли ръкавици и скъпо позлатено огледалце.

– И какво да правя с това? Да си гледам старото лице? – каза Лиляна. – По-добре го прати на майка си като предложение за мир.

– То е подарък за теб – настоя Зоя. – Така ще се поглеждаш всяка сутрин в огледалото и ще виждаш най-красивия човек, когото съм познавала някога.

•

Когато използва Алина да овладее Долината и да я разшири, Тъмнейший унищожи Новокрибирск, за да демонстрира могъществото си на своите врагове. Мракът погълна градчето, разсипа сградите му на прах, а жителите му станаха плячка за чудовищата, които обитаваха Долината.

След тази катастрофа никой не искаше да прекоси пясъците на Долината и минаха седмици, преди новините за жертвите да стигнат до Крибирск. Втора армия беше в хаос, Призоваващата слънцето беше в неизвестност – отвлечена или убита, – а Тъмнейший уж се бил появил някъде в Западна Равка. Но всичко това беше без значение за Зоя. Нейните мисли бяха съсредоточени върху едно – леля ѝ. „Сигурно седи в малкото си магазинче с Лада и кокошките – повтаряше си тя. – Всичко ще бъде наред.“ Чакаше и се молеше на всички светци, ден след ден слизаше до сухите докове на Крибирск и се надяваше на новини. Накрая нае един малък сал и навлезе самичка в дебрите на Долината.

Знаеше, че ако волкрите я намерят, ще умре. Не можеше да се бие с тях – те се плашеха само от светлина и огън. Нямаше друго оръжие освен силата си. Но въпреки това навлезе в мрака сама с малкия сал. Пропътува дългото разстояние до отломките от Новокрибирск. Половината град беше изчезнал, погълнат от мрака, стигнал чак до фонтана на централния площад.

Зоя изтича до магазинчето на леля си и не намери никого там. Вратата беше отключена. Кокошките кудкудякаха на двора. Чаша чай от бергамот, любимият на леля ѝ, стоеше на тезгяха, отдавна изстинала.

Цялото градче тънеше в мълчание. Някъде излая куче, проплака дете. Зоя тръгна по улиците, но никой не знаеше нищо за леля ѝ и нейната повереница, докато накрая зърна същата клиентка, която беше видяла преди години в дюкяна на Лиляна.

– Лиляна Гарина? Виждали ли сте я? Жива ли е?

Възрастната жена пребледня.

– Аз… Тя се опита да ми помогне, когато мракът дойде. Избута ме и аз успях да избягам. Ако не беше тя…

Зоя изхлипа жално, не искаше да чуе и дума повече. Храбрата Лиляна. Хукнала право към доковете, когато започнала врявата, винаги готова да помогне. „Защо поне веднъж не си се проявила като страхливка?“ В главата ѝ се блъскаха страховити образи, представяше си как тъмнината залива града, а чудовищата се спускат от небето, пищят пронизително и разкъсват леля ѝ. Цялата ѝ доброта не е означавала нищо, щедростта ѝ, състрадателното ѝ сърце. За тях тя е била само месо. А за Тъмнейший не е била дори това, не, той беше отприщил този ужас, за да даде урок на враговете си. Той, човекът, когото Зоя беше обожавала.

– Да те беше оставила да умреш – изсъска Зоя на жената и ѝ обърна гръб.

Намери тиха уличка, седна свита до една стена и плака горко.

– Усмихни се, красавице – каза ѝ един минувач. – Още сме живи! Още има надежда!

Тя изтегли въздуха от дробовете му и мъжът се срина на колене.

– Усмихни се – изсъска му тя, докато онзи почервеняваше с насълзени очи. – Усмихни ми се. И пак ми кажи онова за надеждата.

Остави го да лежи на земята и да се бори за въздух.

Пое назад през Долината, тиха и незабелязана с малкия сал, върна се в Крибирск и останките от гришанския лагер. Там научи, че Тъмнейший е вдигнал знамето си и е призовал своите верни Гриша да се стекат при него. Хората от Втора армия дезертираха, някои потеглиха към Тъмнейший, други се стичаха към Ос Олта с надеждата да организират някаква съпротива.

Зоя открадна кон и язди цяла нощ към столицата. Щеше да намери Тъмнейший. И да го унищожи. Щеше да стъпче мечтата му да управлява Равка дори ако трябваше лично да поведе Втора армия.

Така и не бе казала на Алина защо е решила да се сражава на нейна страна, защо се е обърнала срещу човека, когото доскоро почиташе като светец. Стояла бе рамо до рамо с Призоваващата слънцето. Сражаваха се и победиха. Изгориха Тъмнейший на клада…

– Но раната все още кърви – каза драконът. – И истинската сила ще ти убягва, докато раната не се затвори окончателно.

– Не искам да се затвори – каза гневно тя, страните ѝ – мокри от сълзи. Ниско долу виждаше версията на Новокрибирск, която съществуваше в този здрачен свят, като черен белег върху пясъка. – Имам нужда от нея.

Раната беше напомняне за собствената ѝ глупост, колко лесно се бе доверила на Тъмнейший, на обещанията му за сила и стабилност, колко охотно му беше заела силата си – доброволно и с радост. Никой не я беше принудил. „Дамата с теб ще променим света“ – така ѝ беше казал. А тя, глупачката, му беше повярвала.

– Зоя от изгубения град. Зоя с разбитото сърце. А можеш да си толкова повече.

– Защо не дойдохте? – изхлипа тя, изненадана от новата порция сълзи. Смятала бе, че отдавна е проронила последните. – Защо не я спасихте? Нея и другите в градчето?

– Не знаехме какво е намислил Тъмнейший.

– Трябвало е да се опитате!

Завинаги щеше да си остане момиченцето, което плаче, забило лице във възглавницата, и шепти молитви, които никой не чува. Завинаги щеше да остане онова дете, облечено в златна дантела, което водят като животно на заколение. Онзи ден в църквата я беше спасила силата ѝ и на нея Зоя се беше научила да разчита, развила я бе според възможностите си. Но тази сила се оказа недостатъчна да спаси Лиляна. След войната опита да намери Лада, надяваше се детето да е оцеляло. Не откри и следа. Никога нямаше да разбере какво се е случило с онова момиче с грейнали очички.

– Можеш ли да ни простиш? – попита Юрис. – За глупостта ни? За слабостта? Че правим грешки въпреки могъществото си? Можеш ли да простиш на себе си?

Задето е обичала Тъмнейший. Задето го е следвала. Задето не е успяла да спаси Лиляна. Задето не успя да защити Втора армия. Списъкът с престъпленията ѝ нямаше край.

„Зоя – изгромоли драконът. Не беше дума, а по-скоро мисъл, която се вмъкна в главата ѝ, придружена от усещане за вечност. – Отвори вратата. Свържи миналото си с бъдещето.“

Зоя облегна глава върху врата на дракона и усети сила да протича през тялото ѝ. Чу сърцето си да бие в унисон с неговото, бавно и неуморимо, а под този ритмичен звук чу нещо друго, нещо дълбоко и ниско, звук, който докосваше всичко, звукът на вселената, на съзиданието в сърцето на света. Трябваше да е достатъчно силна, но каквото и да искаше Юрис от нея, Зоя не откриваше пътя.

„Ти си проводникът, Зоя. Ти ще върнеш Гриша към предназначението им, каквото е било преди времето и трагедията да изродят тяхната сила. Но първо трябва да отвориш вратата.“

„Защо аз?“ – попита тя.

„Защото си избрала тази пътека. Защото твоят цар ти има доверие.“ Юрис наклони криле и зави в широка дъга към двореца. „Защото си достатъчно силна да преживееш падането.“

26

Исак

ИСАК ИЗРЕЦИТИРА ИНФОРМАЦИЯТА, която беше успял да измъкне от Ери, макар да му стана малко криво, че предава доверието на принцесата. Преразказа подробно всичко, което Ери му беше казала за Тавгарад, а Тамар беше научила чрез източниците си, че една от гвардейките, млада жена на име Маю Кир-Каат, има брат близнак, който също служи в шуанската армия.

– Бил е разквартируван с полка си в Коба – обясни Тамар. – Но явно е изчезнал и никой не може да го намери.

– Това добре ли е, или зле? – попита Исак.

– За нас е добре. Не е добре за нашата тавгарадска гвардейка – каза Тамар. – Знаем, че товари с рутений пътуват редовно за Коба. Ако брат ѝ е бил вкаран в програмата за създаване на войници кергуд, Маю може и да не е доволна. Много от кандидатите не оцеляват, а другите излизат коренно променени от програмата.

Исак не знаеше много за войниците кергуд, освен каквото твърдеше мълвата – че са нещо средно между хора и смъртоносни машини.

– И ако тази гвардейка Маю е предателката – каза той, – тогава какво? Ще се свържете с нея?

– Няма да е лесно – каза Толя. – Гвардейките рядко остават сами. Но все ще измислим нещо. Ти си гледай своите задачи.

Тамар кимна.

– Исак, трябва да дадеш всичко от себе си на срещата с керчката делегация.

Уви, никаква подготовка не би могла да помогне на Исак за катастрофалната му среща с Хирам Шенк.

Вечерта започна с визита в Златното тресавище и Исак бе искрено развълнуван, чудеше се на какви ли лудории ще стане свидетел и дали ще успее да хвърли поглед на прочутите винени изби. Потеглиха с малобройна свита – няколко войници, близнаците, Хирам Шенк и неговата охрана. Шенк не млъкваше въпреки студа.

– Това е изключително вълнуващо, Ваше Величество – казваше той. – Паметен миг за нашите две страни.

Беше с кестенява коса и румени бузи като щерките си.

– Вярно – каза Исак. Много полезна дума.

Графът ги посрещна в парка на бляскавото си имение, нагизден в алено палто, чиито ревери бяха накичени с рубини колкото пъдпъдъче яйце.

– Много ми е приятно да ви посрещна! – каза той на равкийски. – Добре сте ми дошли в моето малко убежище.

– Благодаря за гостоприемството – отвърна Исак според получените инструкции. – Знаем, че може да се разчита на дискретността ви.

– Винаги – кимна Киригин. – Дискретността е задължителна както в съблазняването, така и в държавните дела. Отпратих гостите си и имението е изцяло на ваше разположение. Щом приключите, любезно ви каня да си поемете дъх край моето скромно огнище с чаша топла напитка в ръце. – А после се изкашля и сниши глас: – Изпратих покана на командир Назяленска за есенното си тържество следващата седмица. Питам се дали Ваше Величество не би я насърчил да дойде?

– Разбира се – каза Исак. – В момента не е в столицата, но със сигурност ще се включи в забавлението.

Киригин примигна.

– Мислите ли?

– Дали да не тръгваме вече, Ваше Величество? – намеси се Толя и отдалечи Исак от графа, който го гледаше с вдигнати вежди. – Сигурно вече ни чакат при езерото.

– Нещо грешно ли казах? – прошепна му Исак, когато поеха по една насипана с чакъл пътека, осветена от факли.

– Зоя Назяленска не би се включила в нищо, организирано от граф Киригин – каза Толя.

Тамар изплющя с юздите.

– Още повече ако нещото включва забавления.

Женя и Давид ги чакаха на брега на едно много странно и много мрачно езеро. Всички се качиха на малка платноходка, управлявана от член на равкийската кралска флота. Нощта беше тиха, затова при мачтата застана вихротворец, вдигна ръце и напълни платната с вятър. Фойерверки озаряваха тъмното небе над тях, изстреляни някъде от имението на Киригин. Исак се зачуди за кого ли са илюминациите, щом графът е отпратил всичките си гости, но пък не можеше да отрече, че създават приятна атмосфера.

Лодката спря рязко. Недалече от тях бяха закотвени други плавателни съдове, чиито платна бяха огрени от фенери. Моряци не се виждаха.

– Както знаете – каза Исак на керчки, подхващайки речта, която Женя и Толя му бяха подготвили, – аз открай време не обичам да съм вързан за земята. Пътувам в небето. Обикалям моретата. Но после започнах да се питам защо да не прекрача и границата, която лежи под любимите ми вълни. И така се роди… – той махна драматично с ръка ляво на борд – …измарся!

Водата досами платноходката започна да се пени и надига, после нещо проби повърхността – досущ гръб на сребърен звяр. Исак успя да се сдържи да не ахне. Да го бяха подготвили поне малко за размерите на това чудо! До него платноходката приличаше на джудже.

Шенк стисна здраво перилата, като местеше алчно очи по корпуса на новопоявилата се машина.

– Невероятно – каза той. – Само като си помисля, че през цялото време е било под краката ни. Ще видим ли какво може да прави?

– Разбира се – каза Исак и вдигна ръка в уречения сигнал.

Измарся се потопи отново под повърхността. Настана тишина, само фойерверките припукваха в небето и ги заливаха с цветни водопади.

А после някъде отблизо се чу силен пукот. Водата до платноходката най-близо до тяхната изригна, вдигна се на висок стълб. Леката шхуна полегна на десния си борд, платната ѝ се подпалиха от фенерите. Шхуната започна да потъва, пълнеше се бързо с вода, сякаш нещо е отворило голяма пробойна в корпуса ѝ.

„Тряс!“ Още един плавателен съд полегна на хълбок – голям стар галеон. И още един – мъничък клипер. Дори да имаха екипажи, които да окажат съпротива, не би имало по какво да стрелят. Измарся не се виждаше, пред погледа се ширеше само равната повърхност на езерото.

Ледени тръпки полазиха Исак, тръпки, които нямаха нищо общо с хладната нощ и зловещата мъгла, обточила езерото. Значи затова керчаните бяха хвърлили око на подводните кораби. Можеха да ударят всеки, без да рискуват себе си нито за миг – невидим противник. Плашеща мисъл.

Шенк ръкопляскаше и подвикваше доволно.

– Удивително! Надминава и най-смелите ми надежди! Съветът много ще се зарадва. Какъв е обхватът им? Снарядите могат ли да пробият стоманен корпус? Какво гориво ще ни трябва?

Исак не знаеше как да отговори. Не го бяха подготвили за тази лавина от въпроси. Решил бе, че просто ще спретнат демонстрация на Шенк, а после ще се оттеглят в дома на Киригин да се стоплят.

– Всичко с времето си – каза той.

Или поне това смяташе да каже, но беше още на първата дума, когато измарся проби повърхността досами платноходката и изскочи с оглушителен рев над водата. Металният му хълбок се удари във ветрохода и всички изпопадаха на палубата. Хирам Шенк изкрещя.

Корпусът на измарся се беше спукал и вътрешността му се виждаше през пробойната. Подводният кораб се пълнеше бързо с вода, а моряците крещяха и драпаха по металните стени. А после горивните резервоари избухнаха на свой ред с гръмовен трясък и гигантско огнено кълбо. Исак чу пронизителен вой, последван от още един и още един – снарядите на измарся се изстрелваха в нощното небе да правят компания на фойерверките.

Един от снарядите забърса мачтата на платноходката и я скърши на две. Исак бутна Хирам Шенк, преди счупената мачта да го е затиснала.

– Махни ни оттук! – кресна капитанът, вихротворецът напълни с вятър оцелелите платна и платноходката пое на бърз ход към брега.

Останалата част от катастрофата не остави ясни дири в съзнанието на Исак – подгизнали моряци, изпадналия в истерия Хирам Шенк, граф Киригин, който пита притеснено от прага на къщата си дали ще има празненство, докато групичката им се оттегляше по спешност към двореца.

Когато най-сетне стигнаха в царската дневна, Исак съблече подгизналото палто с мисълта, че ще последват дълги часове на планиране и взаимни обвинения. Вместо това Тамар се метна на креслото и избухна в смях. Толя награби Давид с една ръка и Женя с другата и ги завъртя около себе си.

– Гениално! – ахна Женя и взе да удря Толя по раменете да я пусне на пода. – Представление, достойно за хитрата лисица.

– Как само пищеше Шенк – каза през смях Тамар. – Сигурно е оцапал гащите.

– Бе то и аз едвам не ги оцапах – каза Толя. – Онзи снаряд по план ли забърса мачтата?

– Естествено – строго отвърна Давид. – Казахте, че искате спектакъл.

Женя го млясна по бузата и повтори:

– Гениално!

Исак местеше поглед по събеседниците си.

– Значи… не е било катастрофа?

– Беше триумф! – каза Тамар.

– Ясно – измрънка Исак.

– О, Исак – каза Женя. – Много съжалявам. Просто не бяхме сигурни, че ще можеш да изиграеш изненадата си достоверно.

– Реакцията ти трябваше да е естествена – добави Тамар.

– Така де, повторение нямаше да има – включи се и Толя със съпричастна физиономия.

Исак се тръсна на канапето.

– По дяволите!

– Наистина съжаляваме – каза Женя, приклекна до него и вдигна глава да го погледне. – Наистина.

– Ще ни простиш ли? – попита Толя.

– Просто се бях развълнувал – обясни Исак. Измъкна левия си ботуш и по килима се изля щедро количество вода. – Така де, най-после нещо да се обърка и без мое участие.

27

Николай

В НОЩТА ПРЕДИ РИТУАЛА Николай седеше със Зоя пред камината в своята стая. Юри се беше оттеглил рано да се моли.

Огънят в камината беше напълно ненужен. В Долината не беше нито студено, нито топло – лошото време би изисквало някаква промяна в угнетяващото еднообразие на това място. Но пламъците бяха единственото им развлечение тук, а Николай отчаяно се нуждаеше от нещо, което да го разтовари от мрачните мисли.

Настоял бе, че е готов за ритуала. Елизавета искаше да го отложат с още няколко дни, за да затвърди той контрола си над демона, но Николай не смееше да поеме този риск. Трябваше да се върне в столицата. И това дори не беше основната причина да бърза. Усещаше как чудовището става по-силно с всеки изминал ден, а готовността му да откликва своевременно можеше да се тълкува и по друг начин – не защото Николай придобива по-добър контрол над него, а защото демонът няма търпение да разпери криле и да полети на воля.

– Само още няколко дни – настояла бе Елизавета.

Но Николай не отстъпи.

– Утре – каза ѝ той.

Или каквото минаваше за „утре“ в това трижди прокълнато място.

Имаше нужда да заспи, да си почине поне за кратко от мисли за предстоящото предизвикателство. Усещаше как чудовището чака, дебне. Сякаш знае, че на следващия ден ще се изправят един срещу друг, и няма търпение да влезе в този двубой. Това нетърпение плашеше Николай повече от мисълта, че след броени часове ще се наниже на трън. Отчаяно имаше нужда от чаша вино. Не, зарежи чашата. Би пил направо от бутилката.

Само дето тук вино нямаше. Нито храна, с която да отрупа чинията си. Беше гладен, но стомахът му не къркореше. Беше жаден, но устата му никога не пресъхваше.

Наблюдаваше как Зоя гледа пламъците. Тя раздвижи пръсти, огънят припука силно и изпусна искри. Николай можеше само да гадае на какво е успял да я научи Юрис за толкова кратко време. Зоя носеше същите дрехи като в сутринта, когато се пренесоха тук, без наметалото от грубо тъкан плат, което беше захвърлила отдавна. Наситеното синьо на кафтана ѝ, така познато и обичайно, му носеше утеха.

Беше подвила крак под себе си, подпряла лакът на коляното. Изглеждаше спокойна, необичайно спокойна, даде си сметка Николай. В двореца Зоя винаги се движеше с грация и изящество, с високо вдигната глава и поглед, остър като нож. Но явно е било грацията на актриса, осъзна Николай. Зоя винаги играеше роля, винаги беше нащрек. Дори с него.

Той се разсмя изведнъж и Зоя обърна глава да го погледне.

– Какво?

Николай поклати глава.

– Май ревнувам.

– От какво?

– От един дракон.

– Само гледай Юрис да не те чуе. И без това има високо мнение за себе си.

– Нормално. Може да лети и да издиша огън, а сигурно има и куп злато, скрито някъде.

– Това е клише. Може да не е злато, а скъпоценни камъни.

– И благодарение на него изглеждаш така.

Зоя вдигна вежда.

– Как по-точно?

– Спокойна.

Тя изправи гръб и за огромно съжаление на Николай бронята ѝ щракна на мястото си.

След минутка Зоя попита:

– Какво ще стане, щом напуснем това място?

– Да се надяваме, че няма да има твърде много пожари.

Зоя въздъхна.

– Не ми се мисли какви са ги натворили Давид и Кювей в наше отсъствие. Като нищо може да са взривили половината столица.

– Това звучи напълно правдоподобно, уви – призна Николай. Потърка с ръка главата си. Червено вино. Бяло вино. Или онова питие от ферментирали череши, което беше опитал във Вранския клуб. Всичко би дал за малко разтуха, за една нощ дълбок сън. Дори приспивателното на Женя не действаше тук. Само му забавяше мислите. – Нямам представа какво ще заварим в Ос Олта. Дори не знам кой ще бъда аз утре.

– Ще бъдеш какъвто винаги ти е било писано. Царят на Равка.

„Може би – помисли си той. – Или бъдещето на Равка ще падне върху твоите плещи.“

Извади сгънат документ от джоба си и го остави до ръката ѝ. Тя го взе, завъртя го и се намръщи на восъчния печат с царския герб от пръстена на Николай.

– Какво е това?

– Спокойно, не е любовно писмо. – Тя обърна лице към огъня. Нима дори шеговитият намек за любов я изправяше на нокти? – Това е царски декрет, с който те обявявам за протектор на Равка и военачалник на Първа и Втора армия.

Тя го стрелна с поглед.

– Ти какво, окончателно ли се побърка?

– Опитвам се да постъпя отговорно. И това май не се отразява добре на храносмилането ми.

Зоя метна писмото на пода, сякаш хартията я е опарила.

– Смяташ, че утре няма да оцелееш.

– Надеждите на Равка не бива да живеят и умират с мен.

– Да, и затова си решил да ги тръснеш на моята глава.

– Ти си една от най-могъщите Гриша в историята, Зоя. Кой по-добре от теб би могъл да защити Равка.

– А ако ти кажа, че не искам?

– И двамата знаем, че не е така. Споменах ли, че постът върви със страхотни сапфири? – Николай опря длани на коленете си. – Ако близнаците и Триумвиратът не са успели да скрият изчезването ни, страната може вече да е в хаос. Знаем, че е възможно да не преживея ритуала утре и че някой ще трябва да възстанови реда. Всички, които имат поне капка кръв на Ланцови във вените си, ще предявят претенции към трона, а враговете ни ще използват възможността да разкъсат страната. Ще трябва да избереш един от претендентите – най-умния, най-чаровния или…

– Когото най-лесно ще контролирам?

– Ето, виждаш ли? Родена си за това. Мобилизирай всички Гриша. Опитай се да спасиш народа ни.

Зоя впери поглед в огъня и свъси чело.

– Защо ти е толкова лесно да разсъждаваш за смъртта си?

– По-добре да погледна проблема в очите, вместо да ме изненада в гръб – каза той и се ухили. – Не ми казвай, че ще ти липсвам.

Зоя отново отклони поглед.

– Е, светът ще е по-малко интересен без теб, предполагам. Така де, не бих позволила да ме давят в мъзга за всеки.

– Поласкан съм – каза той.

И беше вярно. Казаното от нея почти приличаше на комплимент.

Зоя извади тънка верижка изпод кафтана и я изхлузи през главата си. Ключето, което използваше за оковите му. Разлюля верижката на пръст.

– След утре това повече няма да ни трябва.

Николай посегна да вземе верижката, ключето натежа в дланта му. Металът беше поел топлината на тялото ѝ. Еженощното оковаване към леглото не му липсваше, но определено му липсваше поводът да си говори с нея всяка вечер и всяка сутрин. Явно и това щеше да приключи след утрешния ден.

Николай се поколеба. Не му се искаше да ѝ разваля настроението.

– Муската ти… – Ръката ѝ трепна, несъмнено от трудно овладения импулс да докосне голата си китка. – Ще ми кажеш ли как се сдоби с нея?

– Какво значение има?

– Може и да няма, знам ли.

Просто искаше да знае. Искаше да си седи тук и да я слуша. Толкова време прекарваха заедно, а Зоя все така си оставаше загадка. Тази вечер като нищо беше последният му шанс да я разбули.

Тя приглади копринените поли на кафтана си. Сигурно нищо няма да каже, помисли си Николай, просто ще си седи и ще мълчи, докато той не се умори да чака. Напълно в неин стил. Но накрая тя все пак каза:

– Бях на тринайсет. От пет години се обучавах в Малкия дворец. Тъмнейший отведе група гришани в Сайбея. Говореше се, че белите тигри от Илмиск са се върнали, и той смяташе, че поне един от тях е муска.

– Къде, близо до вечните ледове?

– Не, малко пӝ на юг. Бях най-младата в групата и много се гордеех, че са ме избрали. Вече почти бях влюбена в него. Живеех за редките му посещения в училището. – Поклати глава, преди да продължи: – Бях най-добрата и исках той да ме забележи. По-старшите Гриша се състезаваха кой ще открие муската. Трябваше да проследят тигрите и после някой да си спечели правото на фаталния удар. Близо седмица преследваха една женска и дори успяха да я сгащят в гората при Чернаст, но тя въпреки всичко успя да им избяга. – Зоя уви ръце около коленете си. – Остави малките си. Изостави три от тях. Хората на Тъмнейший ги затвориха в клетка, докато гришаните решат кой най-много заслужава зъбите им. Цяла нощ чувахме как майката обикаля около лагера, ръмжи и скимти. Моите приятели говореха как трябвало да я сгащим в мрака. Знаех, че само си придават важност, а и постоянно си мислех за малките. Затова, след като всички заспаха, аз съборих една палатка с порив на вятъра, за да отвлека вниманието на стражите, отворих клетката и изкарах оттам тигърчетата. Бяха толкова малки – каза тя с лека усмивка. – Дори не можеха да тичат, само залитаха, падаха и пълзяха. Помогнах им да се измъкнат от лагера. Светци, колко бях уплашена само! – Зарея невиждащ поглед пред себе си, сякаш се бе върнала в онази отдавнашна нощ. – Още не бяхме излезли от светлината на факлите, когато осъзнах, че не съм сама.

– Майката?

Зоя поклати глава.

– Нe, мъжки тигър. Не знам защо, но нападна малките. Аз трябваше да направя нещо, да използвам силата си срещу него, но вместо това само прикрих тигърчетата с тялото си. Той нападна, ноктите му раздраха палтото и кафтана ми, отвориха рани в гърба ми. – Зоя стисна ръце в юмруци. – Но аз защитих онези тигърчета. Помня… помня, че бях стиснала очи, а когато ги отворих, снегът ми се стори черен под лунната светлина. – Обърна лице към огъня. – От кръвта ми. Усещах как тигърчетата се гушат в мен, мяучеха от страх, а ноктенцата им бяха остри като игли. Точно това ми помогна да дойда на себе си – онези мънички, свирепи убождания. Мобилизирах се и призовах с цялата си сила. Разперих ръце и мъжкият изхвърча назад. Точно тогава дотичаха Тъмнейший и стражите му. Сигурно съм пищяла.

– Убиха ли тигъра?

– Той вече беше мъртъв. Ударил се беше в едно дърво, когато го хвърлих. Вратът му беше счупен. Малките избягаха.

Зоя стана. Обърна се с гръб към Николай и за негова изненада смъкна кафтана от раменете си. Коприната падна на локва в краката ѝ. Неканено желание сгорещи главата му и бързо се отля, щом очите му попаднаха на осемте дълги и дълбоки белега върху голия ѝ гръб.

– Другите Гриша побесняха – продължи тя, – но белия тигър го бях убила аз и муската не можеше да отиде при друг. Затова превързаха раните ми, а аз взех зъбите на тигъра за гривна.

Светлината от огъня улавяше перлената повърхност на белезите. Чудо бе, че е оцеляла.

– И не си помолила някой лечител от вашите да ги изцели? Или някоя шивачка да ги махне?

Тя вдигна кафтана на раменете си и го закопча.

– Той ме беляза и аз – него. Ранихме се взаимно. Реших, че си струва да помня това.

– И Тъмнейший не ти е забранил да вземеш муската въпреки постъпката ти?

– Би бил в правото си, но не го направи. Толкова мощна муска се намира рядко и би било жалко да се похаби. Облякоха в сребро зъбите на тигъра и ги запоиха стегнато на китката ми. Без закопчалка, така че никога да не махна гривната. Така се правят най-силните муски.

Погледна през черчевето на прозореца към плоското, сиво и безкрайно небе.

– Когато това приключи, Тъмнейший нареди да ме заведат в палатката му и ми каза: „Е, Зоя, ти освободи малките тигърчета. Постъпи себеотрицателно. Но в крайна сметка именно ти се сдоби с могъща муска. По-силна от онези, които по-старшите Гриша ще получат въпреки търпението си. Какво ще кажеш за това?“ Неодобрението му ми причини по-голяма болка от ноктите на тигъра. Явно дълбоко в себе си винаги съм се бояла, че той ще ме отпрати, ще ме изгони от Малкия дворец. Казах му, че съжалявам. Но той явно ме е познавал добре още тогава. Попита ме: „Това ли искаш да кажеш наистина?“ – Зоя прибра тъмен кичур коса зад ухото си. – И аз му казах истината. Вдигнах брадичка и казах: „Да си гледат работата. Моята кръв обагри снега.“

Николай преглътна с мъка напушилия го смях, а лицето на Зоя се разтегли в лека усмивка.

– Това му хареса. Каза ми, че съм се справила добре. А после каза… „Внимавай със силата, Зоя. И най-голямата сила няма да ти спечели обичта им.“

Думите затиснаха Николай с тежестта си. „Към това ли се стремим всички?“ Това ли бе търсил той в библиотеката, във всички онези книги? За това ли бе обиколил моретата? За това ли направи и невъзможното да се възкачи на трона, за това ли правеше всичко по силите си да го задържи?

– Ти това ли искаше, Зоя? Обич?

Тя бавно поклати глава.

– Не мисля. Исках… стабилност. Безопасност. Не исках никога повече да се чувствам безпомощна.

– Никога повече?

Мисълта, че безстрашната Зоя някога се е чувствала безпомощна, беше нелепа. Но тя не отговори на загатнатия му въпрос и вместо това каза:

– Когато Юрис счупи гривната, все едно ми откъсна крайник. Не можеш да си представиш какво ми причини.

Не можеше, права беше. Не можеше да си представи и друго – с какви думи би могъл да я утеши.

– Какво стана с тигърчетата?

Зоя плъзна пръсти по перваза на прозореца и по пода се посипа пясък.

– Той ми каза, че… Тъмнейший каза, че майката щяла да усети моята миризма по тях и да ги изостави. – Гласът ѝ потрепна едва доловимо. – Каза, че съм ги обрекла на смърт с постъпката си. Че със същия успех съм можела да им срежа гърлата. Че тя ще ги остави да умрат в снега. Но аз не го вярвам. А ти?

Лицето ѝ беше спокойно, но не и очите. Николай имаше чувството, че го гледа младото момиче от онази кървава и студена нощ.

– Не го вярвам – каза той. – Изобщо.

– Добре – каза тя. – Добре… – Подръпна решително маншетите си и тръсна глава. – Всеки мой любовник през годините питаше за белезите. И аз измислях по някоя нова историйка за всеки от тях.

Не му беше приятно да си мисли за любовниците ѝ, установи Николай.

– А аз с какво заслужих истината?

– Предложи ми управлението на цяла страна в лицето на сигурна смърт.

– Важно е човек да има стандарти, Назяленска.

Зоя кимна към подпечатания декрет, който се валяше на пода.

– Още не е късно да изгориш това.

Николай си мислеше за гладкия ѝ гръб и пресичащите го стари бразди. За високо вдигнатата ѝ брадичка, инатливо някак. Представи си я свита в снега, с риск да изгуби благоволението на обожавания ментор, с риск да изгуби живота си, за да спаси онези мъници.

– Колкото повече те опознавам – каза той, – толкова повече се убеждавам, че Равка има нужда точно от теб.

И в този миг му се прииска нещата да стояха другояче. Утрешният ден да не вещаеше смъртта му. Да се водеше от сърцето си, а не от дълга.

Защото Зоя не беше нито мила, нито добричка.

Но вече беше царица.

28

Нина

НИКОГА НЕ БЕШЕ ПРИСЪСТВАЛА на толкова дълга и странна вечеря. Една от хубавите стаи в пристройката до параклиса беше подготвена за частната вечеря на Брум, дъщеря му и нейната нова учителка. Храната значително превъзхождаше простичките блюда, които се сервираха в столовата на манастира – костур с миди, зеле със сметана, пушена змиорка, мариновани гъби и задушен праз лук. Нина мушна в джоба си две пъдпъдъчи яйца, в случай че Трасел си пада по деликатеси, като тайничко се чудеше дали вечерята няма да завърши със захаросани бадемови курабийки. Така де, шпионажът не беше в противоречие с надеждата за хубав десерт.

Същия следобед Брум беше разпитал Адрик и Леони и отговорите им явно го бяха задоволили. Нина се боеше, че Адрик ще оттегли неохотното си съгласие с плана им сега, когато бяха привлекли към себе си вниманието на Ярл Брум, самия командир на дрюскеле, но той я изненада.

– Винаги съм знаел, че ще умра млад. – Говореше някак угнетено, както винаги. – Щом ще се мре, поне да сритам отзад тоя мазен убиец.

Тази вечер Нина бе Нина Зеник, седнала на една маса с най-големия си враг – бившия ментор на Матиас и вдъхновителя на някои от най-страшните престъпления срещу нейните Гриша. Но в същото време беше и Мила Яндерсдат, бедна млада жена, чиито сътрапезници я превъзхождат във всяко измеримо отношение. И в двете си роли обаче трябваше да гледа как приятелката ѝ страда.

А Хане наистина ѝ беше приятелка. Момичето, което се измъква от манастира да изроди нежелано бебе. Което препуска през полето, привело снага над врата на коня, или стои в класната стая, вдигнало ръце в бойна стойка с поруменели страни. Роден боец. В нея имаше нещо диво и щедро, което можеше да разцъфне във вълшебно цвете, ако Хане му дадеше шанс. Това би могло да се случи в Равка. И определено нямаше да се случи тук, на тази маса.

Брум подложи Хане на безкраен разпит за подготовката ѝ в манастира и плановете ѝ за следващата година.

– С майка ти сме се затъжили за теб, Хане. Липсваш ни в Дйерхолм.

– Вие също ми липсвате, татко.

– Ако само зарежеш тези свои неприемливи занимания и положиш усилие, знам, че ще се представиш добре в палата. Само си помисли колко хубаво би било пак да сме заедно като семейство.

– Да, татко.

– Не ми харесва да стоиш още тук, особено заради чуждестранните влияния, които заразяват тези малки градчета. Игуменката ми каза, че намерила иконка на някакъв езически светец, скрита под възглавницата на послушница. Мястото ти е в Ледения палат.

– Да, татко.

Опитите на Хане да насочи разговора към академичните ѝ интереси удариха на камък – Брум само махна пренебрежително с ръка.

– Ти винаги си била умна, Хане, но това няма да ти осигури влиятелен съпруг.

– Нима той не би искал съпруга, с която да обсъжда на равна нога политиката и държавническите въпроси?

Брум въздъхна.

– Мъж, който по цял ден се занимава с делата на държавата, не би искал да обсъжда същите неща със съпругата си. Ще иска някой да го утеши, да го забавлява, да му напомни за по-приятните неща в този свят, нещата, които той защитава на всяка цена.

Нина само дето не се задави. Току-виж повърнала прекрасната вечеря.

Спорът между Хане и баща ѝ се разгорещи и Нина се изниза дискретно от стаята. Брум беше отседнал във фабриката, щеше да си тръгне на сутринта, а техният план щеше да изчака заминаването му.

Нина мина през умивалнята, после пребърка джобовете на палтото, което Брум беше преметнал на един стол в дневната. Намери писмо, в което се говореше надълго и нашироко за „малкия Ланцов“ и за някакъв човек на име Вадик Демидов. Постара се да запомни информацията дословно, но нямаше излишно време – трябваше да се върне на масата, преди отсъствието ѝ да е предизвикало въпроси.

Загаси свещта и се изниза на пръсти от дневната. Ярл Брум стоеше в слабо осветения коридор.

– Ох! – изписка тя и вдигна ръка към шията си. – Стреснахте ме.

– Да не би да се изгубихте по обратния път от умивалнята?

– Не, сър – каза тя, уж задъхано. – Видях, че свещите догарят и влязох да ги изгася.

– Това не е ли работа на прислугата, Енке Яндерсдат?

– Викайте ми Мила, моля.

Брум я изгледа от горе надолу.

– Това не би било докрай редно.

Фйерданите и любимото им благоприличие. Дали пък не се затрупваха с безброй правила само заради вълнението да ги нарушават?

– Простете ми – каза тя и се сгъна в излишно дълбок реверанс. – Не исках да ви обидя. Боя се, че провинциалните ми маниери са ви разочаровали.

Брум сложи пръст под брадичката ѝ, но нежно този път. Нина изправи снага и вдигна глава да го погледне.

– Няма такова нещо – каза командирът. – Тъкмо напротив, намирам ги за глътка свеж въздух. С времето ще се научиш как следва да се държиш в присъствието на високопоставени хора.

Нина сведе очи.

– Ако имам късмета да се задържа в такава компания.

Брум я претегляше с поглед.

– Тръгвам си утре сутрин, но често минавам през Гяфвале да нагледам производството във фабриката за муниции. – „И да провериш как напредва експериментът ви, без съмнение“, помисли си с гняв Нина. – Нямам търпение да видя как вървят уроците на Хане.

– В манастира съм само временно – взе да кърши ръце Нина. – Не знам още колко игуменката ще търпи присъствието ми.

Брум покри с длан нейните ръце и Нина застина.

– Каква си ми уплашена. Ако аз кажа, игуменката никога няма да те прогони.

Нина вдигна поглед към него със страхопочитание. Даже стигна дотам да стисне крепко ръката му.

– Благодаря ви, сър – каза възторжено. – Благодаря ви.

Върнаха се при Хане на масата и скоро се сбогуваха.

Веднага щом баща ѝ си тръгна, Хане опря гръб на стената и въздъхна с облекчение.

– Благодаря на Дйел, че това приключи. Ти постигна ли своето?

Нина ѝ показа бучката мек восък, който бе притиснала скришно към пръстена на Брум, за да получи отпечатък на печата му.

– О, да. Останалото зависи от теб.

•

Адрик беше прав, че ще е трудно да влязат във фабриката и още по-трудно да излязат. Дори и с личния печат на Брум върху военна заповед, пазачите при източната порта никога не биха пуснали жените и момичетата без ескорта на фйердански войник.

На следващата сутрин Хане остана в леглото, като обясни, че се чувства зле заради богатата трапеза от снощи. Изворната майка не беше доволна.

– Задълженията ни не включват грижи за разглезени момичета с капризен стомах – каза тя.

– Разбира се, изворна майко – кимна Хане. – Може Енке Яндерсдат да се грижи за мен. – А после се наведе настрани и повърна на пода.

Игуменката затисна носа си с ръкав.

– Добре. Нека тя ти бърше повръщаното и ти изхвърля кофата.

– Дали пък отварата на Леони не се е оказала възсилничка? – каза Нина, щом игуменката излезе и затръшна вратата зад себе си.

Хане изпъшка и се тръсна позеленяла на възглавниците. Нина приседна на леглото и приближи стъклена епруветка с бълбукаща течност до устните на момичето.

– Ето, изпий това. Ще помогне. Леони си разбира от работата.

– Искрено се надявам да е така – каза Хане.

Нина почисти стаята, докато Хане си почиваше, после я накара да хапне малко хляб и едно яйце.

– Ще ти трябва сила.

Хане се надигна в леглото и нагласи една възглавница зад гърба си. Косата ѝ се спускаше разплетена по раменете на розово-кестеняви вълни и Нина едва се сдържа да не увие един кичур на пръста си.

– Не знам дали ще се справя – каза Хане. – Никога не съм се опитвала да прекроя нещо.

Нина дръпна завесите, за да пусне слънцето в стаята. Намираха се на втория етаж, далече от любопитни очи.

– Спокойно, това е само друг начин да манипулираш тялото.

– Значи си виждала как се прави?

– Само веднъж – излъга Нина.

Лицето и тялото ѝ бяха прекроени до неузнаваемост, а и самата тя се беше пробвала един-два пъти в шивашкото изкуство.

– Ами ако после не успея да го възстановя в предишния му вид?

– Значи ще намерим някого, който може – обеща Нина. „Дори ако за тази цел се наложи да те завлека в Равка.“ – Но не мисля, че ще има проблем, честно. Ще направиш съвсем малки промени. – Седна до Хане и вдигна пред нея огледало, което беше излъскала до съвършенство.

Хане се погледна в огледалото.

– Откъде да започна?

– Да опитаме с челюстта. Ще минем към носа, щом му хванеш цаката. Така де, не искаме случайно да запушиш някоя ноздра. – Очите на Хане се разшириха. – Шегувам се! – прихна Нина. „Донякъде.“

Хане успокои дишането си и притисна леко пръсти от лявата страна на челюстта си.

– Съсредоточи се върху клетките на кожата – каза Нина. – Мисли си за посоката, в която искаш да се придвижат.

– Това е ужасяващо – прошепна Хане, щом линията на челюстта ѝ бавно се промени.

– По-ужасяващо от това игуменката да те хване, че се забавляваш?

Нещо като усмивка накъдри устните на момичето и то сякаш се отпусна мъничко.

– И дума не може да става за сравнение.

Трудиха се с часове – Хане направи челюстта си по-четвъртита, челото – по-изпъкнало, а накрая разшири носа си. Нина седеше до Хане на тясното легло и наблюдаваше напредъка ѝ в огледалото, сочеше къде трябва да пипне още малко, и непрекъснато я окуражаваше. От време на време излизаше от стаята да донесе топла супа или да изхвърли уж пълната кофа, за да не реши някой, че Хане се е почувствала добре.

Дойде време за последния щрих.

– Сигурна ли си? – каза Нина, поела в ръце гъстите червеникави кичури. Изглеждаха златни на светлината от прозореца, бяха копринени на пипане като бързотечна река. – Може да я приберем под шапката.

– Няма да застраша целия план заради суетата си – отвърна Хане и стисна очи. – Направи го.

Беше си чисто престъпление да отреже такава великолепна коса, но Нина все пак взе ножиците и започна да реже гъстите кичури. После хвана бръснача и скъси косата на Хане почти до скалпа, както на фйерданските войници. Само дрюскеле носеха косите си дълги. След като Хане прекроеше лицето си обратно в оригиналния му вид, щеше да каже, че си е обръснала косата като покаяние пред Дйел.

Нина смете косата, събра я в един леген и я изхвърли на боклука, като я зарови дълбоко под другите отпадъци. Когато се върна в стаята, завари Хане да седи на леглото и да се гледа в огледалото с насълзени очи.

– Не плачи – каза Нина. – Косата ти ще порасне, обещавам.

– Не е това – каза Хане, вперила поглед в лицето си. От огледалото я гледаше момче. Челюстта, челото, носът, загрубялата кожа по страните като на младеж, който се бръсне редовно. Промените уж бяха малки, но ефектът бе поразителен. – Ако се бях родила момче. Ако бях синът, който баща ми винаги е искал…

Нина я стисна за раменете.

– Ти си съвършена, Хане. Ако баща ти не може да оцени вътрешната ти сила, толкова по-зле за него.

Хане погледна отново в огледалото и примигна да прогони сълзите.

– Устните са прекалено пълни.

– Зарежи устните – остро каза Нина и се изправи да скрие полазилата по лицето ѝ руменина. – Добре са си.

29

Исак

СЛЕД ХАОСА ПРИ ЗЛАТНОТО ТРЕСАВИЩЕ и катастрофалната демонстрация на измарся Исак не би трябвало да се чувства нервен заради търговската среща на следващия ден. Но не биха могли да обяснят присъствието на Триумвирата, затова Исак отиде на срещата с керчаните, келците и земците само в компанията на финансовите си министри. Така де, министрите на Николай. Боеше се, че ще го разкрият. Боеше се, че ще изложи царя. Боеше се, че ще съсипе равкийската икономика за години напред, ако се почеше грешно по носа.

Преди срещата да започне, той привика министрите, както бяха предложили Женя и другите.

– Предпочитам ти да водиш преговорите, Уляшин – каза той. – Вярвам, че ще справиш добре.

Министърът на търговията се разля в доволна усмивка и по време на срещата не млъкна за разни тарифи и вносни мита, като едновременно с това изящно избягваше темата за растящите дългове на Равка. На Исак му се прииска да прегърне човека от благодарност. Може пък да му подари яхта, титла или каквото там правеха царете в знак на признателност.

Срещата завърши оптимистично, Исак си отдъхна и стана да се здрависа със събеседниците си. Уви, тъкмо си помисли, че се е измъкнал сух от дъжда, когато Хирам Шенк го сгащи в кьошето и прошепна свирепо:

– Докога ще си играете с нас?

Според Женя, ако го хванат неподготвен в някаква ситуация, най-добрият подход бил да даже „Моля?“ с максимума царско негодувание, което може да изстиска от себе си. Исак побърза да прибегне към тази стратегия и изгледа Шенк от горе надолу с отровно пренебрежение.

– Моля? Нима не измъкнах подгизналата ви щерка от езерото преди броени дни?

Шенк не се трогна.

– Наистина ли си мислите, че онова театро снощи ще ни заблуди? Още преди месеци получихме информация, че подводните ви кораби и системата за насочване на снарядите са почти готови, а всички знаем, че се стремите към съвършенство в начинанията си. Не може вечно да флиртувате като дебютантка на бал. Или ще получим прототипите, или ще се държим с вас така, както заслужавате – като с просяци.

Николай Ланцов никога не би търпял такава обида. Би отвърнал подобаващо, с думи, от които Шенк да напълни гащите и да съжали, че изобщо си е отворил устата.

– Моля?! – повтори решително Исак, пристъпи покрай Шенк и се отправи с бойна стъпка към спасението на отворената врата.

Излезе на бърз ход от стаята със свит стомах. Близнаците го чакаха в коридора да го ескортират до следващото изпитание.

– Керчаните не са се хванали на снощното изпълнение – каза той, докато вървяха по коридора.

– Знаем – каза Тамар. – Чухме го какво каза.

– Може би прекалихме с пощурелите снаряди – каза Толя.

Исак подръпна пешовете на лилавата си куртка.

– И сега какво ще правим?

– Не знам – призна Тамар. – Ще караме едно по едно. На първо време ще преджапаме през следобеда.

„Още няколко дни – каза си Исак. – Още няколко партита. Ще се справя.“

Но къде беше Николай?

Предната вечер, докато се преобличаше със сухи дрехи в спалнята си, дочу другите да си говорят в дневната.

– Ще трябва да издържим някак до заключителния бал – каза Тамар и Исак я видя през открехнатата врата как прегръща Женя през раменете. – След това ще вземем решение.

– Как е възможно да няма и следа от тях? – възкликна Женя и подсмъркна тихичко. – Минаха почти три седмици. Хората не изчезват просто така. Не съм вярвала, че ще го кажа, но дори Зоя ми липсва.

– И на мен – каза Толя. – Макар да знам, че би ме сритала отзад, задето губя време в тревоги по нея.

– Мисля, че Аппарат знае нещо – каза Тамар. – Отправи молба за аудиенция при царя. Искал да разбере как е минало поклонничеството, и настоява да знае къде е Юри. Не можем да го държим настрана вечно, а и вече твърде дълго липсва от столицата. Не ми харесва тая работа. Знаете, че си има свой лабиринт от тунели под Ос Олта. Само светците знаят къде се е скрил.

– Дали да не го включим повече в празненствата? – предложи Толя. – Да проведе църковна служба за гостите или…

Но Тамар побърза да го прекъсне:

– Не, попът не бива да доближава Исак. Него трудно ще заблудим.

– А може би просто трябва да го убием – каза Давид.

При което Женя се разплака на нова сметка.

– Като казваш това, пак се сещам за Зоя.

„И какво следва сега?“ – запита се Исак. Да, сигурно ще избута някак следобеда, вероятно ще се справи с поредицата от партита и помпозни събития, без да направи още бели. Но това не означаваше, че може да управлява страната, нито дори да служи като фигурант, докато Женя и другите се занимават с държавното управление.

Свърна зад ъгъла към портретната галерия и налетя на принцеса Ери и няколко от гвардейките ѝ – точно както го бяха предупредили съгледвачите на Толя и Тамар. Исак се постара да изиграе изненада, поздрави принцесата и подхвана разговор за днешните забавления.

– Студено е за градинското парти – отвърна Ери, – затова решихме да се поразходим из галерията с портретите.

– И как ви се струват картините?

– Всички гледат много строго.

„На пръв поглед“ – помисли си Исак.

– Да ви разведа из това крило на двореца, искате ли?

Можеше да се закълне, че долавя одобрението на гвардейките. Явно наистина докладваха на сестрата за успехите и провалите на малката принцеса.

Минаха през синьото великолепие на лазурната дневна, оттам през концертната зала и нататък, към по-скромните части на двореца – мухлясалата стая с трофеите, накичена с еленови рога и препарирани глави на всякакъв едър дивеч, оръжейната със старомодните седла и мечове и накрая през тренировъчните зали.

– Хайде да влезем тук – предложи Исак. Думите прозвучаха тромаво и режисирано в собствените му уши, но пък принцесата си падаше по брадвички, така че…

– Тук ли се упражняват гвардейците ви?

– Да – каза Исак. Самият той се беше подготвял тук, дори се бе упражнявал заедно с царя. – Тамар, ще ни направиш ли демонстрация?

Тамар откачи две затъпени брадвички от стената.

– Ти – каза тя и посочи една от шуанските гвардейки.

Млада жена със сериозно лице и остра брадичка. Това сигурно беше Маю Кир-Каат, гвардейката, чийто брат беше изчезнал и която – вероятно – имаше зъб на шуанската корона.

Една от по-възрастните жени пристъпи напред.

– С радост ще се включа в демонстрацията ви. – Имаше дълъг белег напряко на хубавия си нос.

Тамар кривна глава.

– Какво, само една лъвица ли има в групичката ви?

– Няма проблем, аз ще се бия с нея – рече младата със заострената брадичка.

– Маю – каза тихо една от гвардейките.

Но Маю пристъпи напред, без да дава пет пари за мнението на колежките си… или пък бе очаквала поканата за спаринг.

Гвардейките настръхнаха.

– Дали пък и с вас да не направим едно показно? – предложи Исак. Близнаците искаха жените от Тавгарад да наблюдават Ери, а не Тамар и Маю.

Той свали един дървен меч от стената.

– Не ме бива в тези неща – каза притеснено принцесата.

– Мислех, че всички членове на вашата династия минават обучение по самозащита.

– Да, разбира се. Но сестрите ми са по-добри от мен.

– Може пък аз да ви науча на това-онова.

Не искаше да я притиска твърде очевидно, но едновременно с това знаеше, че Тамар очаква от него да отвлече вниманието на гвардейките, докато тя се опитва да осъществи контакт с Маю. Дружеска раздумка, докато кръстосват дървени мечове, не беше идеалният вариант, но нямаше друг начин да отделят набелязаната гвардейка от стадото ѝ.

Исак метна към Ери един учебен меч и тя го хвана с лекота. Гвардейките се разшумяха недоволно.

– Принцесо… – подхвана една от тях.

Но Ери вече нападаше.

Сериозно беше подценила уменията си, впрочем. Въртеше меча отлично, движеше се без грам колебание. Исак чу сумтенето на другата двойка дуелисти и хвърли поглед към тях. Тамар тъкмо подкосяваше Маю и момичето падна по задник. Близначката се наведе да му помогне и Исак реши, че моментът сигурно е подходящ да си разменят каквито там думи имаха да си казват… стига Маю да беше предателката, разбира се.

А после мечът на Ери го перна с плоската си страна в стомаха и въздухът му излезе със стон.

Ери вдигна вежда.

– Царят на Равка е много разсеян.

– Как да не е разсеян човек при красота като вашата? – Доста слаба реплика, както и да я погледнеш.

Ери само се засмя. По-спокойна Исак не я беше виждал.

– Стилът ви е по-различен от очакваното – каза тя.

„Сигурно защото си очаквала цар, който размахва меч от най-ранна детска възраст“ – помисли си той. А вместо това разменяше удари със син на частен учител, който бе хванал меч чак след мобилизацията си в армията.

– Бих могъл да кажа същото за вас – искрено отвърна той.

Имаше чувството, че принцесата се сдържа, макар че не беше сигурен. Всички шуански принцеси ли бяха толкова умели с меча? Щял да ѝ покаже това-онова, ама друг път.

А после чу вик иззад себе си, двамата с Ери се обърнаха едновременно и видяха Маю превита на две и останала без въздух.

– Достатъчно! – каза строго най-възрастната гвардейка.

– Извинявам се – отвърна Тамар и се поклони дълбоко.

– Аз също – добави Исак. Какво беше станало? Получила ли беше Тамар желаната информация? Това част от плана ли беше? – Мога да ви заведа в лечебницата. Ние…

– Не – простена Маю Кир-Каат. – Ще се оправя.

– Моля ви – каза Исак. – Не бих искал моя гостенка да пострада толкова нелепо. Идеята беше да се разведрим малко.

– Беше злополука – каза принцеса Ери. – Всички го знаем.

За миг цялата стая настръхна от напрежение, сякаш неприятностите препускаха от глава на глава и се чудеха къде да пуснат корени.

– Ако позволите, принцесо – каза Маю и се изправи. – Нашите нрави изискват извинение.

Тамар смръщи чело.

– Какво имате предвид?

Гвардейката се спогледа с Ери.

– Частна вечеря, може би?

Тамар поклати глава.

– Другите кандидатки ще видят в това знак за фаворизиране.

Ери се смути.

– Не бихме искали да създаваме неприятности на царя.

– Е, не е нужно никой да разбира – каза Исак, преди да е помислил.

Тамар се намръщи още повече, преди да каже:

– Разбира се, Ваше Величество.

Когато Ери и гвардейките ѝ си тръгнаха, челото на Тамар внезапно се изглади и тя го фрасна с юмрук в ръката.

– Браво! Още една възможност да получим информация. – Явно разочарованието беше избило на физиономията му, защото Тамар внезапно се дръпна назад. – О, не. Исак, ама и ти си един. Харесваш я, нали?

– Не ставай смешна – каза той със сгорещени бузи. – Знам каква игра играем. Научи ли нещо от Маю?

– Не. Нищо – отвърна тя и свъси замислено вежди. – Казах ѝ, че съм чула, че е „кеб“, и я попитах за близнака ѝ, но тя не клъвна. Научих само, че са от провинция Бол.

– Може би не тя е предателката?

– Може би. Но беше уплашена от нещо, а и хич не я биваше с брадвичките. Точно затова я нараних – вярвах, че ще реагира по-бързо, и не премерих своя удар. Млада е и нова в Тавгарад, затова е нормално да отстъпва на другите гвардейки в уменията си. Но ако скоро не отбележи сериозен напредък, по-добре да си търси друго занятие, преди да са я изритали.

– Няма ли да я върнат в редовната армия?

– След като е видяла кралската династия по бели гащи? Абсурд. Ще я заточат заради провала ѝ. Повече никога няма да види брат си и семейството си. – Тамар върна брадвичките на стената. – Сигурно е някоя друга. Или изобщо няма предателка. Разузнавателната ни мрежа в Шу Хан не е на ниво. Ще се опитам да поприказвам насаме с всяка от жените в Тавгарад, докато ти се задяваш с принцесата. Само гледай вечерята да се проточи.

– Щом се налага.

– Юйех сеш – каза Тамар и махна на един слуга да подреди оръжейната.

„Презри сърцето си.“ Шуанска поговорка. Направи каквото трябва да се направи. Исак знаеше как би трябвало да отговори, как би отговорил един шуански войник, а вероятно и един цар: „Нивех сеш“. „Нямам сърце.“ Но наум му дойдоха други думи – „Кебен›а“ и първите падащи цветове.

Не беше шуански войник, нито беше царят на Равка. Беше обикновено селянче, което искаше да вечеря с едно мило момиче.

Исак излезе от оръжейната в мълчание.

•

Когато същата вечер се срещна с Женя, Давид и другите в дневната на покоите си, Исак очакваше да са развълнувани от перспективата за тайната му вечеря с Ери. Вместо това настроението беше чиста проба погребално.

– Какво има? – попита той. – Нещо за царя ли?

Толя изглеждаше мрачен, изражението на Тамар бе кръвожадно, а Женя сякаш беше остаряла с двайсет години. Дори Давид не поглеждаше към книгите си и имаше вид на човек, който знае, че… е, не чак че светът свършва, но нещо подобно.

– Получихме новини от Фйерда – каза Тамар. – Готвят се за инвазия в Равка. Може да е след седмица или месец, но войната е на прага ни.

Исак се тръсна на един стол. Война. Мирът беше продължил едва три години.

– Има и по-лошо – каза Толя. – Ще ни нападнат под флага на Ланцови.

Исак вдигна глава да го погледне.

– Какво? Не разбирам.

– Владетелите им са подкрепили Вадик Демидов.

– Кого?

– Твърди, че е братовчед на Ланцови и истинският наследник на равкийския трон.

– Но това е пълна глупост. Дори да има кръвна връзка с Ланцови…

– Претенцията му е подкрепена от един тип на име Магнус Опйер – каза Женя. – Фйердански корабен магнат.

– Преди време беше посланик в Равка – продължи Тамар. – И сега твърди, че е имал любовна връзка с равкийската царица. Че той е истинският баща на Николай.

– Да бе! – възкликна Исак. – Това са глупости, фйерданска пропаганда.

– Има нейни писма – тихо каза Женя. – Ако произходът им се потвърди…

– Дори да не се потвърди – вметна Тамар, – писмата пак са отличен претекст за фйерданска инвазия.

– Не – каза Исак и стана, макар да не знаеше защо. – Равкийците обичат царя си. Ще се вдигнат на негова страна.

– Може би – каза Толя. – Ще се чувствам по-добре, ако успеем да открием Аппарат. Скрил се е някъде с част от попската гвардия, сякаш са потънали вдън земя. Ако той подкрепи каузата на претендента…

Давид затропа с пръсти по книгата в скута си.

– Ще трябва да сключим сделка с керчаните.

– Земците ни трябват по море – каза Толя. – Флотата ни не може да се сравнява с фйерданската.

– Без парите на Керч сме заникъде – изтъкна Тамар.

– Дори с голям заем, пак ще ни трябва време да построим още кораби.

Исак не можеше да повярва на ушите си. Отвори уста да възрази и с ужас чу истеричен смях да излиза от гърлото му.

– Вие откачихте ли? – повиши глас той и всички се обърнаха да го погледнат. – Аз не съм Николай Ланцов. Не мога да поведа народа на война. Тази шарада трябва да свърши.

Мълчанието се проточи. Накрая Женя попита:

– Фйерданската делегация още ли е тук?

– Да – отвърна Тамар. – Имам шпиони в Ледения палат. Намеренията им се пазят в строга тайна дори сред правителствените чиновници.

– Добре. Ще продължим в същия дух до края на седмицата и заключителния бал. Щом гостите си тръгнат, ще съставим план. – Вдигна поглед към Исак. – План, с който всички да сме съгласни.

•

Вълнението, с което Исак очакваше вечерята с Ери, стана на пух и прах след новината от Фйерда. Ако царят не се завърнеше… наистина ли щяха да го натоварят с непосилната задача да се представя за Николай вечно? Перспективата да бъде богат и обгрижен сигурно би трябвало да го радва. Нали това обещаваха приказките за скромните момчета с добри сърца? Но Исак знаеше, че не е герой от детска приказка. Не, той беше срамежливо момче и що-годе свестен войник, извадил късмета да привлече вниманието на царя. Късмет, за който току-виж се наложило да плати със самоличността си.

Подготвили бяха трапеза в горичката на острова в средата на езерото, далече от Великия дворец и любопитните очи. Дърветата наоколо бяха накичени с фенери, а от сенките долиташе нежен звук на балалайка. Много романтичен мизансцен, както и отлична възможност за Тамар да си поговори насаме с всяка от гвардейките, които щяха да стоят на пост сред дърветата.

Закараха го до острова с гребна лодка под прикритието на тъмнината. Нагизден бе със зеленикаво кадифено палто, което би отивало чудесно на царския тен. В джоба му Исак откри още няколко сребърни мъниста.

Чакаше и се изнервяше все повече. До гуша му беше дошло от лукс и хубави дрехи. Продължил бе да пише писма до дома, преструваше се, че всичко в двореца върви по мед и масло, но много му се искаше да седне в малката кухничка на майка си, да зяпа градинката през прозореца и да поиграе на карти със сестрите си. Искаше да е с хора, които наистина го познават.

Дали обаче? Нямаше да го познаят, разбира се. Всеки ден се разминаваше с другарите си от дворцовата гвардия, мъже, с които се познаваше от години, и на моменти му идеше да извика: „Хей, това съм аз! Исак Андреев!“ Казали бяха на капитана му, че са изпратили Исак в Ос Кърво да превежда и толкоз. Изчезнал беше без повече обяснения.

Накрая Толя най-сетне съобщи:

– Принцесата идва.

Ери се появи бавно на полянката. Облечена беше в бродирана зелена коприна, а на главата си носеше красива златна диадема с инкрустирани изумруди, големи колкото нокътя на палеца му.

– Колко тежи това нещо? – попита я той, след като седнаха на масата.

Прислугата сервираше първото ястие.

– Не знам – отвърна Ери. – Но имам чувството, че цял впряг товарни животни са седнали на главата ми, значи… колко, някъде между два и дванайсет вола?

– Правите ли специални упражнения за вратните мускули?

– Не. Жените от династия Табан се раждат със силни вратове, част от свещеното им предназначение.

– Да, трябваше и сам да се сетя. – Стана му спокойно някак. Беше му лесно да си говори с Ери, по-лесно от…. Ами, от всички. От близнаците, Женя, Давид и със сигурност по-лесно, отколкото с другите кандидат-невести. Въпросните млади жени подбираха думите си внимателно, казваха само неща, които Исак… добре де, Николай… би харесал. Но Ери сякаш не държеше непременно да бъде избрана за негова невяста. И тази мисъл хем го успокояваше, хем го угнетяваше. Сигурен бе, че Ери би си загубила моментално ума по истинския Николай, и това го караше да я ревнува от мъж, когото никога не беше срещала.

Ери сведе поглед към чинията си.

– Какво ни е приготвил готвачът ви тази вечер?

– Нещо желирано. Човекът явно смята, че щом нещо може да се желира, значи трябва да се желира.

– Коя ти е любимата храна?

– Зелевите рулца на майка ми.

– Царицата е готвела?

„Мамка му!“

– Е, приготвяха ги в кухнята, но тя ми ги сервираше, когато бях болен. – Нямаше представа колко правдоподобно е такова нещо, но му прозвуча добре. – А на теб? – побърза да попита.

Тя се замисли дълго.

– Има едно ястие, което се приготвя само веднъж годишно, по време на пролетния фестивал. Млечен пудинг с формата на луната и овкусен с розова вода. Знам, че не звучи особено вкусно, но важна е традицията. Цялото семейство сяда около пудинга, говорите си и гледате фойерверките. Хапвате по малко, така че пудингът да не свърши до края на вечерта.

– И дори кралското семейство спазва традицията?

Тя кимна бавно.

– Да, макар че отдавна не сме се събирали всички. Понякога се чудя дали отново ще седнем в пълен състав около масата.

– Тоест ако се омъжиш и дойдеш да живееш в Равка?

Тя примигна да прогони сълзите.

– Да.

Исак внезапно се паникьоса при тази проява на чувства.

– Аз не бих… аз с радост бих ти позволявал да им ходиш на гости винаги когато поискаш. – Нямаше представа дали един цар би могъл да спази подобно обещание.

– Да не мислим за това сега – каза Ери и попи сълзите си с ленената салфетка. – Да се насладим на момента. – Отхапа и преглътна с гримаса.

Исак хвърли поглед към гвардейците в сянката на дърветата, после дискретно наклони чинията си, изчака буцата желе да се хързулне на земята и я срита под масата с върха на ботуша си.

Ери се ухили и последва примера му.

Заедно издържаха още няколко ястия с множество желета, изядоха с апетит сочната пържола дивечово месо – съвсем разпознаваема и солидна, тоест без желе, – а сивото нещо обявиха за много вкусно.

– Трудно е, нали? – каза тя накрая. – Да си седим тук и да се преструваме, че страните ни не са врагове?

– А задължително ли е да бъдат? – попита Исак.

Думите прозвучаха тромаво и простовато. Или това, или твърде много приличаха на предложение за брак.

– Не зависи от мен – каза тя. – Аз не съм кралица. Никаква не съм.

– Ти си принцеса! – възкликна Исак.

Ери вдигна пръсти към диадемата си.

– На теб не ти ли се струва понякога, че си… знам ли, самозванец?

„Всеки божи ден.“ Но какво би казал Николай? Изведнъж спря да му пука.

– Да. През цялото време.

Ери се наведе напред.

– Ако хората не ми се кланяха, ако не ме обличаха в коприна и не целуваха подгъва на роклята ми, щях ли да съм принцеса? Или щях да съм просто момиче с хубава коронка на главата?

Исак се засмя.

– Добър въпрос. Знам само, че аз не се чувствам като цар.

– А като какъв се чувстваш?

– Като уморен човек – каза честно той. – Който си чака зелевите рулца.

– Току-що изядохме седем блюда.

– Ти нахрани ли се?

– Ни най-малко. Може би ще ни поднесат още една пържола за десерт?

Исак се разсмя отново. Отпи от охладеното вино, което им сервираха с последното блюдо, и зададе на Ери въпроса, който постоянно задаваше на себе си:

– Ако на теб беше писано да станеш кралица, а не на сестра ти… – Ери вдигна вежди и Исак разбра, че е стъпил на тънък лед. Монарсите явно не си задаваха такива въпроси. – Как би управлявала страната си?

Ери въртеше в пръсти високото стъбълце на чашата си. На Исак изведнъж му се прииска да хване ръката ѝ, но знаеше, че това не е позволено. Царят можеше да командва армии, но нямаше право да хване ръката на момичето, което харесва. А той определено харесваше Ери. Доскоро беше влюбен в Женя, заслепен от статута ѝ и от самата мисъл, че жена като нея може да му обърне внимание. С Ери беше различно. Да, почти не я познаваше. Тя беше принцеса, наследница на древен род. В момента носеше по себе си достатъчно скъпоценни камъни да купи и продаде цялото му село и още няколко в добавка. Но едновременно с това го изненадваше постоянно. Беше топла, съпричастна и изглежда, мразеше преструвките колкото него. Ако бяха обикновени хора, ако се бяха запознали на селски танц, а не в зала, пълна с царедворци… интересен въпрос. „Да бе, сякаш някога би събрал смелост за заговориш такова момиче.“ Но пък може би Ери – милата и забавна Ери – би се смилила над него и сама би го поканила на танц.

– Как бих управлявала, питаш? – каза замислено тя и вдигна чашата към устните си.

– Сигурно си мислила по този въпрос.

– Такива мисли биха били опасни за човек в моята позиция. – Ери поклати бавно глава и изумрудите проблеснаха в косата ѝ. – Нещата, които си представям и на които се надявам, не подобават на една кралица.

– На принцеса тогава?

Ери се усмихна.

– По-скоро на обикновено момиче. Край на войните. Шанс за обикновените хора сами да градят бъдещето си. Свят, в който семейства не се разделят заради финансови несгоди или… или дълг. Сигурно ти звучи много глупаво.

– Ни най-малко – каза Исак. – А и ако ние не мечтаем, тогава кой?

Ери кимна, но в усмивката ѝ имаше нещо тъжно.

– Ако ние не мечтаем, кой тогава?

Сервирали им бяха и последното ястие. Скоро прислугата щеше да отнесе посудата. Исак бе очаквал вечерята с тревога и лоши предчувствия, а сега не му се искаше да свършва.

– Веднага ли тръгвате за Шу Хан след заключителния бал в края на седмицата?

– Да – отвърна Ери.

Исак беше сигурен, че не си е въобразил съжалението в очите ѝ.

– Да се срещнем в зимната градина по време на бала – каза той, без да се замисля. – Иначе и за миг няма да останем сами.

Не можеше да повярва, че тези думи са излезли от устата му.

Още повече се сащиса, когато принцесата се съгласи.

30

Николай

ЧАКАХА ПОД ПЛОСКО СИВО НЕБЕ. Можеше да е призори. Можеше да е по залез-слънце. Вълшебствата се случваха в такива преходни моменти. Свещените муски на Морозов се бяха появили по здрач. Еленът. Морският бич. Огнената птица. Може пък и със светците да беше така.

Николай стоеше със Зоя и Юри на мястото, където воините от попската гвардия бяха идвали навремето да се променят, където Тъмнейший беше раздрал света и така бе създал Долината, и където, години по-късно, бе срещнал окончателното си поражение. Николай искрено се надяваше, че ако това място съдържа някаква специална сила, то тя е приятелски настроена и ще им помогне да унищожат отломките от проклятието на Тъмнейший.

Робата от рози на Елизавета цъфтеше тъмночервена около снагата ѝ, висока яка от пъпки и разтворени цветове ограждаше брадичката ѝ, пчели жужаха в косата ѝ. Масивното тяло на Григорий се сгъваше и разгъваше в менящ се брой крайници. Николай се зачуди каква ли форма ще избере светецът за краткия си смъртен живот.

Юрис не се виждаше никъде.

– Драконът няма ли да присъства? – прошепна той на Зоя.

– О, той иска да успееш повече от всеки – отвърна тя и вдигна поглед към черната каменна кула на Юрис в далечината. – Убедена съм, че гледа отнякъде.

Елизавета им кимна, пчелите в косата ѝ се разжужаха развълнувано.

– Готов ли си, царю мой? – попита тя Николай. – Провалът е немислим.

– Жалко – измърмори той. – Защото моите провали са много забавни. – После каза на висок глас: – Готов съм.

Юри стоеше до Зоя и целият се тресеше било от напрежение, било от трескава възбуда. Стискаше в ръце няколко страници с текст, които бе продължил да превежда без помощта на Толя. Елизавета бе настояла монахът да остане с Николай и да чете церемониалните слова.

– Това наистина ли е необходимо? – беше попитала Зоя.

– Думите са свещени – отвърнала бе Елизавета. – Трябва да бъдат произнесени като преди. Юри има своята роля в ритуала.

Монахът притискаше страниците към гърдите си. Очите му бяха ококорени и стреснати зад очилцата.

– Аз май… аз май не знам за какво да се моля.

Николай го стисна окуражително по рамото.

– Тогава се моли за Равка.

Монахът кимна.

– Вие сте добър човек. Мога да имам вяра едновременно в това и в Беззвездния.

– Благодаря ти – каза Николай.

Не му се искаше да разочарова Юри, но както и да приключеше този ден, без значение дали Николай умреше, или се изцелеше, Тъмнейший нямаше да бъде канонизиран. Все щеше да измисли друг начин да утеши монаха. Юри беше млад мъж, който си търси кауза, а това Николай можеше да разбере. Обърна се към Зоя.

– Декретът е у теб, нали? Ако чудовището ме надвие…

– Знам какво да правя.

– Нетърпение ли долавям в гласа ти?

За негова изненада Зоя силно стисна ръката му.

– Върни се – каза тя. – Върни се при нас, обещай.

И понеже най-вероятно беше да умре, Николай си позволи волността да я погали за миг по прекрасното лице. Кожата ѝ беше хладна на допир.

– Естествено, че ще се върна – каза той. – Нямам вяра на никой друг да каже заупокойното ми слово.

Малка усмивка накъдри устните ѝ.

– Вече си го написал?

– Много е добро. Ще се изненадаш колко синоними има на „красив“.

Зоя затвори очи, наклони лице и притисна страна към дланта му.

– Николай…

Жуженето откъм Елизавета се усили.

– Време е – каза тя и вдигна ръце. – Николай Ланцов, приготви се.

Зоя пусна ръката му и се дръпна назад, а на него отчаяно му се прииска да я вземе в обятията си и да я попита какво е щяла да каже.

„Това не е сбогуване“ – каза си той. Само дето го чувстваше като такова.

Гръмотевица се търколи по сивото небе. А после Николай осъзна, че звукът идва не отгоре, а отдолу. Земята се разтресе, а нейде дълбоко под краката им отекна звук като от далечни конски копита. Звукът набра сила, сякаш цял табор диви коне препускаше в галоп право към тях. Пясъкът се тресеше неудържимо. Елизавета изкриви лице, пот лъщеше по челото ѝ.

А после светицата извика и от пясъка изникна трънливо дърво. Ластарите обградиха Николай и Зоя, гърчеха се, извиваха се в гъсталак, който се стягаше около тях като черга на невидим стан. Юри започна да припява.

– Не сте ли се питали за силата на гората? – попита Елизавета с грейнало лице. Клонките се извисяваха към небето. – Вълшебството, за което се разказва в толкова приказки? Убождането на трън? Магията, събрана в една-едничка роза? Тези дървета са най-старото нещо в света, поникнали са от първото съзидание, преди хората, животните и всичко останало. Те са стари като звездите и ми принадлежат.

Сякаш злато се стичаше по стъблата в трънливата гора, събираше се на локви в основата им и оттам се изливаше на дебели ручейчета към Зоя. Смолата се сбра на сфера около нея и се втвърди в кехлибар. Тя притисна ръце към стените на сферата, течността се събираше в краката ѝ все повече и повече. Стволовете край тях пукаха и скърцаха, увиваха се един около друг, гръмовният звук се сливаше с напевните срички на староравкийския.

„Спаси я.“ Все същият импулс, нещо, което и двамата споделяха – Николай и неговото чудовище. Сигурно защото Тъмнейший бе ценил някога Зоя, помогнал ѝ бе да развие силата си. Този път Николай лесно щеше да призове звяра. Усещаше го как чака и скърца със зъби от нетърпение.

– Изтегли сабята, царю мой! – извика Елизавета.

Николай изтегли сабята си и усети как чудовището надига глава. „Помни кой си.“ Пръстите му се издължиха в хищни нокти, криле раздраха кожата на гърба му и той извиси глас в рев.

Изпълни го гладът на демона, желанието да разкъса нечие месо, да се нахрани – глад, по-силен от всякога. Преди да се е предал на копнежа и да е загубил себе си, Николай замахна към най-близкото стъбло и отсече със сабята един от острите тръни. Остър и дълъг почти колкото неговото оръжие. Прибра меча в ножницата и сграбчи тръна с дългите си нокти. Щеше ли да го направи наистина? Можеше ли? Щеше ли наистина да забие тръна в собственото си сърце?

През сърцата на двамата. Да убие чудовището. Да се освободи.

Чу как звярът пищи, сякаш отгатнал намерението му. „Само един от нас ще оцелее този път – закле се Николай. – Време е да се срещнеш лице в лице с волята на царя.“

„Цар ли? – прозвуча един тъмен глас в него. – Днес ще убия едно обикновено копеле.“

Неговата ръка ли стискаше тръна? Или чудовището го държеше на педя от сърцето му?

„Николай нищо и никакъв – продължи гласът. – Лъжец. Измамник. Ничий наследник. Самозванец. Виждам те, негоднико.“

Но тези обиди не бяха нови за него. Чувал ги бе през целия си живот. „Кръвта не е достатъчна, за да бъдеш цар.“

„А какво е необходимо, за да управляваш, кажи ми – подмами го нещото. – Смелост? Благородство? Любов към народа?“

„Всичко това.“ Николай стисна по-силно. Усещаше тежестта на тръна в ръцете си. „Както и отличен усет за стил.“

„Но народът не те обича, копеле. Нищо че постоянно се стремиш да спечелиш обичта му.“ Сега гласът звучеше различно. Хладен, познат, гладък като стъкло. „Откога се молиш за любовта им? Малкият Николай Ланцов, който се прави на клоун за майка си, на ласкател за баща си, на красивия ухажор за Алина? Тя беше сираче, селянче, но дори тя не те искаше. Ала ти не спираш, просиш огризки като последния селянин. Нищо чудно, като се има предвид, че си точно такъв.“

Николай успя да се изсмее, но някак насила. „Познавам достатъчно селяни и достатъчно царе. С това не можеш да ме обидиш.“

„Какво, мислиш, виждат в теб, какво така упорито не харесват? Спечелил си толкова ордени, изгради цяла флотилия от кораби, извърши героични дела, налагаш справедливи реформи. Но знаеш, че никога няма да е достатъчно. Някои хора просто така се раждат, недостойни за любов. Дори майките им не искат да ги кърмят. Оставят ги да умрат в гората. И ето те теб, дошъл да оплачеш съдбата си сам-самичък в трънливия лес.“

„Не съм сам.“ Имаше Зоя, и Юри дори, а също Григорий и Елизавета, които да го пазят. „Водя си отлична компания.“

Тъмният глас се разсмя, звук нисък и проточен, черна река от веселие.

„Ами давай тогава. Направи го. Прободи се с тръна в гърдите. Наистина ли вярваш, че ще има значение? Наистина ли вярваш, че би могъл да станеш какъвто беше преди?“

Преди войната. Преди Тъмнейший да го прокълне. Преди убийството на Василий, разкритието за бащините престъпления, нападението над Чекръка и множеството битки, в които толкова много хора бяха загубили живота си.

„Как, мислиш, успях да пусна корени в сърцето ти и да се окопая толкова надълбоко? Ти ми даде плодородна почва, затова. Никога няма да бъдеш като преди. Разложението е стигнало твърде далече.“

„Не е вярно.“ Елизавета го беше предупредила, че демонът ще се опита да го преметне. Николай знаеше това, но в същото време думите на чудовището звучаха толкова на място. Защо?

„О, превърнал си го в отличен театър, признавам. Компромиси, търпение, безкрайно старание, всичко това с цел да покаже, че още си самоувереният принц, дръзкият пират, самоуверен, щастлив и безстрашен. Толкова много усилия само за да скриеш един демон. Защо?“

„Хората…“ Хората бяха дълбоко суеверни. Бояха се от непознатото. Равка нямаше да преживее още един хаос, още един слаб цар.

„Още един слаб цар.“ Гласът звучеше многозначително, знаещо, съпричастно почти. „Сам го каза.“

„Аз не съм като баща ми.“

„Естествено. Ти нямаш баща. Нека ти кажа защо криеш демона, защо се криеш зад компромиси, дипломация и празни приказки, защо така отчаяно искаш всички да те харесват. Защото знаеш, че ако те видят какъвто си наистина, ще ти обърнат гръб до един. Ще видят кошмарите, които те будят посред нощ, съмненията, които те преследват. Ще разберат колко си слаб в действителност, и ще ти обърнат гръб. Нанижи се на тръна, прогони ме. Но и тогава пак ще си прекършен човек – със или без демон в душата.“

Кой беше истинският страх, тормозил го неотклонно през последните дълги месеци? Че няма да открие лек, защото не демонът е болестта? Че мракът в него не е нещо външно, а е част от самия него? Какъв глупак! Преживяното през войната, решенията му, хората, които беше убил с куршуми и бомби – никаква магия не можеше да отмени това. По онова време не носеше в себе си демон, когото да обвини за делата си. Да, сигурно би могъл да очисти тялото си от звяра, но кашата от срам и съжаление нямаше да изчезне. И какво щеше да стане, щом сраженията започнеха отново? Самата мисъл за това го изтощаваше.

Войната уж трябваше да е свършила.

Смехът на демона го застигна.

„За теб не е свършила. Нито за теб, нито за Равка. Никога няма да свърши.“

Николай знаеше, че е дошъл тук с конкретна цел. Да прогони чудовището. Да спаси отечеството. Да спаси себе си. Но тези неща не бяха непременно едно и също. Връщане назад нямаше. Лек нямаше. Не можеше да си върне загубеното. Как да управлява тогава, как да води страната си?

„Остави тръна.“

Тръна? Николай вече не го усещаше в ръката си.

„Остави тръна. Не всеки ден завършва с победа. Не всеки войник може да бъде спасен. Тази страна няма да преживее един скършен цар.“

Николай винаги бе смятал, че двамата с Равка са едно. Но не разбираше как – той не беше нито разплаканото дете, нито удавникът. Той беше вечният войник, постоянно в битка, неспособен да остави оръжията си и да се изцели.

„Остави тръна, царче. Нима не си заслужил малко почивка? Нима не си уморен?“

Уморен беше. Светците знаеха колко е уморен. Смятал бе, че е свикнал с белезите си, но не си беше дал сметка каква част от волята му отива, за да ги крие. Беше се сражавал, беше се жертвал, беше кървил. Дълги дни без почивка и дълги нощи без елементарни удобства. И всичко това за Равка, за един непостижим идеал, за страна, която пет пари не дава за него.

„Мъничко покой – прошепна демонът. – Заслужил си това право.“

Правото да си измие ръцете от безкрайната борба и преструвките, че е по-добър от баща си, по-достоен от брат си. Поне това му се дължеше, нали така?

„Да – пропя демонът. – Аз ще се погрижа за Равка, не се бой.“

Зоя никога нямаше да му прости, но и нямаше да се откаже. С всичките си рани и скърби Зоя щеше да продължи напред.

„Стоманата трябва да се заслужи, Ваше Величество“ – така беше казала тя, неговият безмилостен генерал.

А той какво беше заслужил? Какво му се дължеше? Какво беше негово по право?

Знаеше какво би казала Зоя – че не му се дължи нищо.

„Стоманата трябва да се заслужи. Помни кой си.“

„Копеле“ – изсъска демонът.

„Аз съм Николай Ланцов. Нямам право на това име.“

„Самозванец“ – нададе вой тъмният глас.

„Аз съм Николай Ланцов. Нямам право на короната.“

Но всеки ден му даваше шанс да заслужи това право. Ако дръзнеше да продължи напред с тази рана в сърцето си. Ако дръзнеше да бъде човекът, който е сега, вместо да копнее по човека, който е бил преди.

Може би всичко, казано от чудовището, беше вярно. Всичко, което Николай беше направил за народа си, всичко, което би направил за него, може никога да не е достатъчно. Част от него може да си остане разрушена завинаги. Може никога да не стане истински благороден човек или истински достоен цар. Като нищо може докрай да си остане човек с хубава коса и склонност към самозаблуди.

Но знаеше едно – нямаше да легне на хълбок и да си почива, докато отечеството му имаше нужда от него.

И никога, никога не би обърнал гръб на ранен човек – дори този човек да е самият той.

„Николай някой си там – озъби се демонът. – Равка никога няма да е твоя.“

Може и така да беше. Но когато обичаш нещо, време за почивка няма. Работата никога не свършва. „Помни кой си.“

Николай знаеше. Той беше цар, който допускаше грешки. Беше войник, за когото войната нямаше да свърши никога. Той беше копеле, зарязано да умре в гората. И не се страхуваше да умре днес.

Стисна тръна и го заби в сърцето си.

Чудовището изпищя. Но Николай не усети болка… а само жега, сякаш пожар се е разгорял в гръдта му. За миг си помисли, че е мъртъв, но после отвори очи и видя света – трънливата гора, безжизненото небе по здрач, златната сфера. Зачуди се защо Елизавета още не е освободила Зоя, а после… После видя чудовището.

Силует от плътна сянка, която се мержелееше пред него като провесена в огледало. Крилете му леко биеха въздуха. В гърдите му, на мястото на сърцето, грееше малка светлинка. Трънът. Значи това бил демонът. Тъмното нещо, което го бе тласкало насам-натам, което си бе играло с него, откраднало му беше волята. „Аз съм чудовището и чудовището е в мен.“ Не бяха толкова различни и отделни, колкото му се бе искало да вярва, но после си спомни думите на Елизавета: „Само един от вас ще оцелее“.

Време беше да убие демона и да се свършва. Посегна към меча си.

Ала не можа да помръдне ръцете си, нито краката. Трънливата гора ги бе увила с вейки, държеше го на място, забиваше шипове в месото му.

Мъзгата в кехлибарената сфера на Зоя продължаваше да се издига, не спираше, макар Николай да бе призовал чудовището. Тя викаше и удряше с юмруци по стените.

Нещо не беше наред. Нещо никак не беше наред.

Внезапна и остра болка прониза ръката му. Николай извика. Погледна към лявата си ръка и видя, че го е пробол трън. Друг прободе дясната му длан, после и краката.

– Знам, че болката е силна – каза Елизавета някъде в шубрака. – Но тръните ще ти попречат да прогониш мрака.

– Какво става? – изохка Николай.

Понечи да се откъсне от хватката на тръните, но болката стана непоносима.

– Надявах се, че ще оставиш демона да те надвие и толкова. Надявах се демонът да те победи. Така би било много по-лесно.

Николай напразно търсеше някакъв смисъл в думите ѝ.

– Но ти си затворничка тук – каза той. – Не ми казвай, че искаш да останеш!

– Ни най-малко. Границите на Долината ще си останат непокътнати, а братята ми ще гният в затвора си. Но аз ще бъда свободна, защото ще се обвържа към него.

Нямаше нужда да пита кого има предвид.

– Тъмнейший.

Тя кимна отривисто.

– Истинският цар на Равка. Духът му е оцелял заедно със силата му. Нужен му е единствено съсъд.

Храсталакът се раздели и Николай видя бледо тяло върху клада от струпани клони.

„Не е възможно.“ С очите си бе видял как Тъмнейший изгоря… и все пак ето го тук, тялото му поне, без драскотина или следа от изгаряне. Сигурно беше някаква илюзия или отличен двойник.

Юри стоеше до кладата, захвърлил страниците с църковни текстове. Облечен беше с расо от черни рози и с емблемата на слънце в затъмнение.

– Простете ми – каза той с разкривено лице. – Ще ми се нещата да не стояха така. Ще ми се и двамата да оцелеехте днес. Но Беззвездния е най-голямата надежда на Равка. Той трябва да се върне.

„Май не знам за какво да се моля.“

– Хайде, Юри – каза Елизавета. – Честта е твоя.

Николай си спомни какво мърмореше Юри, когато се озоваха в Долината на светците. „Точно както бе обещано.“ Спомни си за вейката, с която Елизавета така утешително бе обгърнала раменете му. Не се е опитвала да го утеши. Бояла се е какво друго ще изрече неволно. „Юри има своята роля.“

Монахът беше споменал, че Тъмнейший му се е явил във видение. Сега той се приближи до сенчестия звяр и посегна към нажежения трън, забит в сърцето му. И Николай разбра отвъд всяко съмнение, че ако монахът извади тръна от гърдите на чудовището, всичко ще свърши.

– Недей, Юри. – Не му хареса умолителната нотка в гласа му. Не подхождаше на един цар. – Не го прави.

– Вие сте добър човек – каза монахът. – Но Равка има нужда от нещо повече. – Сключи ръка около тръна.

„Не!“ Николай нямаше да позволи това. Той беше отворил вратата. Време беше да мине през прага. Чудовището все още не беше Тъмнейший, все още беше нещо друго, нещо, което копнееше за своя собствен живот и имаше свои апетити, нещо, с което Николай бе живял цели три години.

„Защо криеш чудовището?“ Защото беше гневно и гладно, раздирано от изкривени животински желания. Звучеше ужасно, да, но всички тези неща все още бяха част от самия него. „Краставите магарета през девет баира се надушват.“ Беше се сражавал с демона. Сега щеше да го нахрани.

Затвори очи и направи онова, което тъмният глас му бе продиктувал неотдавна. Отказа се от съвършения принц, от добрия цар. Пресегна се към всички срамни неща, които така упорито се бе опитвал да скрие. В този миг Николай не беше нито добър, нито милостив, нито справедлив. Беше чудовище.

Заряза смъртното си тяло.

Когато отново отвори очи, виждаше Юри от различен ъгъл – достатъчно отблизо да види мръсните петна по очилата му и жилавите косъмчета на рядката му брадица. Усети как раменете му разцепиха въздуха, усети как сърцето на демона препусна. Изръмжа и се хвърли върху монаха.

31

Нина

ТРЯБВАШЕ ДА ПРЕЦЕНЯТ ВРЕМЕТО СИ до секунда. Игуменката и нейните пролетни деви щяха да се погрижат за поверениците си във фабриката и да се върнат в манастира по някое време след полунощ. Не биваше пътищата им да се пресекат, но също толкова важно бе да им остане достатъчно време, за да изведат момичетата, да заложат експлозивите и да минат през проверката на пътя към града. Ако войниците при пропускателния пункт получеха вест, че нещо не е наред във фабриката, като нищо щяха да претърсят фургона. И всичко щеше да пропадне.

Два часа преди зазоряване Хане пристегна гърдите си и нахлузи престилка над една от откраднатите войнишки униформи. Главата си уви с дълъг шал.

Двете с Нина се измъкнаха през кухнята и забързаха към изоставената щавашка барака, където Леони и Адрик ги чакаха с един затворен фургон. Помогнаха на Адрик да облече униформата, натъпкаха празния ръкав с памучни парцали, а края му забодоха с безопасна игла в джоба. Хане прибра престилката си, седна до Адрик на капрата, а Нина и Леони, облечени като пролетни деви, се качиха отзад.

Потеглиха мълчаливо през мрака. Нина беше пришила костени парченца по ръкавите си и сега се пресегна към тях със силата си да потърси утеха. Разбираше какъв риск поемат приятелите ѝ заради нея, на каква опасност се излагат.

По някое време фургонът спря – бяха стигнали до пропускателния пункт в основата на възвишението. Надникна през дъските и видя как Хане размахва на мъжете в караулката фалшифицираната заповед – документ, подпечатан уж с пръстена на Брум. Нина затаи дъх и зачака. След миг чу как юздите изплющяха, и фургонът потегли отново.

Пътят към източния вход беше прав като конец, но каменист, конете напредваха бавно по нанагорнището, а нейното сърце щеше да изскочи от гърдите. Вече нямаше връщане назад. Беше излъгала не само Хане за днешните си намерения, но също Адрик и Леони. Идеята ѝ беше хрумнала по време на онази дълга вечер в компанията на Ярл Брум. Сигурно беше лудост. Сигурно щяха да се провалят с гръм и трясък, но Нина бе започнала да се чуди дали не се опитват да поправят Фйерда с грешния инструмент.

Накрая конете забавиха ход и Нина чу гласовете на войниците. Фургонът спря отново. Стигнали бяха до източния вход на старата крепост. Шепотът в главата ѝ надигна глас, ръчкаше я да продължи. „Нина“ – напяваха в хор. Тя потръпна. Мъртвите знаеха името ѝ.

„Справедливост“ – настояваха те. Нина се сети за гробовете около форта, за всички жени, момичета и деца, заровени там.

„Вие ще сте последните“ – обеща им тя.

Преди време Матиас я беше помолил от сърце да покаже милост на родината му и тя се бе заклела да го направи. Но момичетата в онова крило бяха фйерданки. Техните деца бяха фйердани. Всички те бяха жители на Гяфвале, на Гйела и Кейерут. И някой трябваше да припомни това на местните.

Войниците разглеждаха заповедта и видимо се колебаеха.

– Кажи им да се размърдат – прошепна Адрик.

– Седйет! – излая Хане. „По-бързо.“

Нина беше променила гласа ѝ и за миг сякаш чу баща ѝ да говори. Потръпна зиморничаво.

– Какво сте се разбързали толкова? – попита един от пазачите. – И защо трябва да местите затворничките по никое време?

– Малцина знаят за дейността, която се провежда тук по нареждане на командир Брум – каза Хане, следвайки сценария на Нина. – Научихме, че местните губернатори ще правят инспекция на фабриката заради отровите в реката. Не щем неприятности.

– Бюрократи – измърмори пазачът. – Сигурно точат зъби за поредния подкуп, ако питаш мен.

„Поредния подкуп?“ Означаваше ли това, че местните власти са взели пари, за да си затворят очите за отровената река… или за момичетата в изоставеното крило?

След миг портата се отвори със скърцане.

– Не я затваряйте – каза Хане. – Трябва да действаме бързо.

– Чакай малко – каза пазачът. Отвори задните врати на фургона и зяпна Леони и Нина, нагиздени с престилките на манастира. – Тези двете защо са тук?

– Ти тъп ли си, Дйел да те вземе! Да не мислиш, че ще се занимавам с цял фургон ревящи жени и посрани пеленачета? – каза Хане. – Или ти ще дойдеш с нас да им бършеш дупетата?

Светци, наистина ѝ идваше отвътре.

Пазачът изглеждаше искрено ужасен.

– Не, благодаря.

Затвори вратите и след миг фургонът навлезе в бившата товарна рампа при източното крило на фабриката.

– Хайде – каза Адрик и ги подкара към големите двойни врати. – Изоставаме от графика.

Леони накапа малко киселина върху катинарите на отделението, металът изсъска и издрънча на земята.

Нина отвори внимателно вратите. Поеха по тъмния коридор към мътния светлик на някаква лампа. Миришеше на немити тела, на вкиснато мляко и мръсни пелени, смесени с отколешната воня на въглища и смазочно масло.

Голямото помещение беше тихо, ако не броим сънените въздишки, похъркването и стоновете на жени, които се въртят в неудобни легла. Едно момиче с тънка нощница лежеше будно близо до фенера, с тъмни сенки около хлътналите очи, обвило с кльощави ръце гигантския си корем.

Щом видя Нина и Леони, лицето му се разтегли в обнадеждена, радостна усмивка.

– Вече сте тук? – извика то. – Носите ли ми дозата?

– Къде ми е дозата? – каза друга жена и се надигна на лакти.

– Светци – прошепна Адрик, докато фенерите покрай редиците легла се пробуждаха и ужасната гледка се разкриваше пред очите им.

Адрик приличаше на човек, който всеки миг ще повърне. Очите на Леони бяха пълни със сълзи.

Хане беше затиснала с ръка на устата си и клатеше глава.

– Хане? – прошепна Нина.

– Не – каза момичето и поклати глава още по-енергично. – Не. Не го е направил. Не е възможно. Сигурно не е знаел.

Разплака се бебе. Да видиш глада в очите на тези млади жени, тромавите им изпосталели тела, надеждата, изкривила лицата им… беше погубващо. Как бе решила Нина, че това може да им се размине? Но вече беше избрала курса на действие, взела беше решението от името на всички.

– Силви – ахна през стон Хане.

„Силви Уинтер“ – спомни си Нина. Една от жените, за които Хане се беше грижила тайно.

Момичето вдигна глава, но в хлътналите му очи нямаше нищо, никакъв знак, че е познало Хане, само се дръпна объркано назад.

– Аз съм – каза Хане. – Аз… – А после си спомни униформата и промененото лице. – Аз… извинявай.

– Хайде – каза Нина. – Трябва да действаме. – Извади от джоба си седатива, който Леони беше забъркала. Млечнобял на цвят, отвара от стъблата на юрда, а не от листата на растението.

– Това не прилича на моята доза – каза момичето до фенера и смръщи чело.

– Ново е – каза тихичко Нина. – Ще ви водим в нова база, всичките.

– Всички? – попита едно от момичетата. – И бебетата ли?

– Да.

– Новата база има ли прозорци? – попита Силви.

– Да – каза Хане с пресипнал глас. – Също прясна храна и морски бриз. Пътуването ще е трудно, но ще се опитаме да ви осигурим елементарни удобства. – Поне това беше вярно.

Дадоха дозите на младите жени и ги поведоха към фургона.

Адрик подвикна:

– Да побързаме.

Вдигна ръка и ушите на Нина изпукаха – вихротворецът беше създал акустично одеяло, което да прикрие звука от придвижването им.

Нина най-добре познаваше разположението на цеховете, затова щеше да заведе Леони да заложат експлозивите, докато Адрик и Хане товарят затворничките и бебетата. Двете с Леони прехвърлиха импровизираните бомби в един кош под купчина мръсни чаршафи и поеха назад към сърцето на форта. Всичко тънеше в благословена тишина, а благодарение на Адрик стъпките им не вдигаха никакъв шум.

Нина вървеше с бърз ход към централното крило на фабриката, оттам към западното крило, възможно най-близо до казармите и кухните. Страх я беше да не налети на някой патрул въпреки ранния час. Заложи малките експлозиви покрай стената, всичките свързани към един дълъг фитил, и пое обратно.

Тъкмо бе заложила и последния експлозив, когато чу вик. „Леони!“ Хукна назад към централния цех, стъпките ѝ не издаваха и звук. Чу гласове от прага и се лепна за един прашасал резервоар. Надникна предпазливо.

Леони стоеше с вдигнати ръце. Ярл Брум беше насочил към нея пистолет. Нина се прилепи още по-плътно към резервоара, тиха като мишчица.

– Кой те праща? – питаше той. – Или ще ми отговориш сега, или ще изтръгна отговорите ти с кръв.

– Отвратителен си – каза Леони на земски.

Гласовете им звучаха странно, приглушено. Беше ли го усетил Брум? Досещаше ли се, че са замесени гришани? Нина се придвижи бавно покрай редицата от машини. Ако успееше да му мине в гръб, лесно щеше да го разоръжи.

– Не говоря грозния ти език – каза Брум. – И знам, че ме разбираш, нищо че се преструваш на тъпа.

Леони се усмихна и лицето ѝ стана още по-красиво, стряскащо в тази обстановка.

– Ти пък идея си нямаш колко малко разбираш.

– Знаех си аз, че не сте обикновени търговци. Къде е сънародникът ти? А водачката ви, онази Мила Яндерсдат? Тя знае ли, че сте шпиони?

– Колко си плешив само – каза Леони, все така на земски. – Но ще видиш и по-лошо от Мила Яндерсдат.

– Тя участва ли в това? – изръмжа Брум. Много беше ядосан.

– Колко момичета? – попита Леони, преминавайки на тромавия си фйердански. – Колко момичета наранили?

– Те не са жени – изсумтя Брум. – Те са Гриша, а аз лично и с радост ще ти дам първата доза. Могъществото на Фйерда ще се стовари върху главата ти.

Посегна към един лост, вграден в стената, и Нина разбра, че всеки миг ще писне сигнал за тревога.

– Чакай! – извика тя, без да е сигурна какво ще направи…

И в същия миг Ярл Брум се срина на пода.

Хане стоеше зад него, дишаше тежко и държеше гаечен ключ в ръка.

– Знаел е – прошепна тя с прекършен глас. – Знаел е. – После падна на колене до него и взе в скута си кървящата му глава. – Татко – рече през сълзи. – Как си могъл?

– Хайде – каза Нина. – Да се оправим с момичетата и да изчезваме.

Хане избърса с ръкав очите си.

– Не мога да го оставя тук да умре.

– Видя какво е направил.

– Какво е направило правителството – възрази Хане. – Баща ми е войник. Ти сама го каза, тази страна го е направила такъв.

Нина не знаеше да се смее ли, да пищи ли. Ярл Брум беше командирът на дрюскеле, вдъхновителят на чистката срещу местните гришани, човекът, отговорен за безчет изтезания. Определено не беше просто войник. „Бъди милостива към моите хора.“

– Трябва да вървим – каза Леони. – Ако скоро не запалим първия фитил, бомбите няма да избухнат навреме. Ако изобщо избухнат.

– Той ми е баща – каза Хане, а очите ѝ бяха грейнали от свирепата решителност, която Нина толкова харесваше у нея. – Няма да го оставя.

Нина вдигна отчаяно ръце.

– Хубаво, помогни ми да го вдигнем.

Извлякоха тялото на Брум през цеха и крилото. Мъжът беше тежък и Нина се изкушаваше да го пусне, само за да чуе как главата му ще издрънчи върху каменните плочи.

– Значи, командир Брум все пак не е напуснал града? – попита Адрик и отпусна ръка покрай хълбока си.

Ушите на Нина изпукаха отново и звуците в крилото се върнаха.

– Явно е искал да се сбогува – измърмори тя, докато набутваха Брум във фургона. Момичетата го гледаха с вял интерес – седативът явно си вършеше работата.

– Ами сестра ти? – попита Хане.

– Не е тук – каза Нина. – Явно са я преместили.

– Откъде знаеш?

– Трябва да тръгваме – настоя Нина, скочи от фургона и затича към крилото да запали фитилите.

Тъкмо бе запалила и последния и се обръщаше да хукне обратно към товарната платформа, когато някой извика:

– Спри!

Нина се завъртя. Игуменката търчеше по коридора на крилото в компанията на въоръжени войници. Мда, Брум не е бил сам. Разбира се.

– Ти! – извика изворната майка, а лицето ѝ беше изкривено от гняв. – Как смееш да носиш униформата на пролетна дева? Къде са затворничките? Къде е командир Брум?

– Няма го – излъга Нина. – Няма да го намерите.

– Хванете я! – викна игуменката, но Нина вече вдигаше ръце.

– На ваше място не бих го направила – каза тя и войниците набиха спирачки, като се оглеждаха смутено.

Нина усещаше наоколо си студеното течение на реката, дълбоките вирове – безименните гробове на изоставени жени и момичета, погребани без опело, доведени тук тайно, изстрадали, умрели и зарязани в мрака, без никой да пролее сълза за душите им.

„Елате при мен“ – помисли си тя.

– Та тя е някакво си момиче – тросна се игуменката. – Що за войници сте вие? Страхливци!

– Не съм обикновено момиче и не съм сама – каза Нина.

Шепотът в нея кънтеше. Фйердански жени. Фйердански момичета, които крещяха за мъст, викаха в тихата земя. Тя отвори уста и им зае гласа си.

– Аз съм Петра Тофт. – Думите излязоха от устата ѝ, но гласът не беше нейният. – Срязахте корема ми и извадихте бебето от утробата ми. Оставихте ме да изкървя до смърт, макар да ви молех за помощ… Аз съм Сив Енгман. Казах ти, че съм пометнала и че не мога да износя дете до термина, но ти ме накара да зачевам отново и отново. Държах всяко мъртвородено в ръцете си. И дадох имена на всичките… Аз съм Елинор Берглунд. Бях твоя ученичка, поверена на твоите грижи. Имах ти доверие. Наричах те „изворна майко“. Молих те да проявиш милост, когато откри дарбата ми. А после умрях, като те молех за още една доза.

– Какво е това? – каза изворната майка, притиснала ръце към сърцето си. Тресеше се цялата, очите ѝ се бяха окръглили като луни.

Жена след жена, момиче след момиче, те изричаха имената си, а Нина ги викаше при себе си. „Елате.“ И те изпълзяха със зъби и нокти от земята и дойдоха, маса от гниещи крайници и счупени кости. Някои пълзяха.

Вратите на отделението се отвориха с трясък и мъртвите се изляха през тях. Движеха се мълниеносно и мълчаливо, въплътен ужас, който изтръгна пушките от ръцете на фйерданските войници, преди те да са открили огън. Някои още приличаха на човешки същества. От други бяха останали само кости и дрипи.

Изворната майка заотстъпва с разкривено от див ужас лице. Спъна се в робата си и падна на пода. Пеленаче пропълзя към нея на четири крака. Пухкавите му крачета и ръчички бяха непокътнати, само устните бяха сини, а погледът – празен.

Войниците вече лежаха на кървави купчини. И сега мъртвите вървяха към игуменката. Нина им обърна гръб.

– Не ме оставяй – удари го на молби изворната майка, щом бебето стисна с ръчичка полите ѝ.

– Казах ти, че ще се моля за теб – отвърна Нина, затвори вратата и прати последната си заповед към своите войници: „Покажете ѝ милостта, която заслужава“.

И обърна гръб на писъците.

•

– Тръгвайте! – извика тя, щом се покатери във фургона. Моментът за диверсии и тайно промъкване беше отминал безвъзвратно. Минаха в галоп през източната порта и продължиха по пътя. Нина погледна през рамо, очакваше да види как войниците се прицелват в тях. Вместо това видя две окървавени тела в снега и диря от лапи към дърветата.

„Трасел.“ Разумът ѝ диктуваше, че не е възможно, но в сърцето си Нина знаеше истината. Сега разбираше защо вълкът така и не беше погледнал храната, която тя му оставяше. Вълкът на Матиас предпочиташе сам да си убива плячката. Някъде нагоре в планината прозвуча дълъг и скръбен вой, след миг му отвърна хор от вълчи гласове и отекна в цялата долина. Сивите вълци, които Трасел беше спасил? Може би вече няма да е самичък. Може би най-сетне и той се е сбогувал.

Фургонът се отдалечаваше с друсане от фабриката, а Леони я гледаше втренчено, притиснала бебе до гърдите си.

– Напомни ми никога да не те ядосвам, Зеник – каза тя, като повиши глас да надвика дрънченето на колелата.

Нина сви рамене.

– Просто не го прави близо до гробище.

– Какво става? – попита сънено едно от момичетата.

– Нищо – каза Нина. – Затвори очи. Почини си. Скоро ще получите нова доза.

След миг отекнаха истерични камбани. Някой във фабриката беше вдигнал тревога. Вече нямаше начин да минат през пропускателния пункт кротко и спокойно, но не можеха и да спрат.

Препускаха по нанадолнището. Бяха метнали едно одеяло върху Брум и тялото му подскачаше наляво-надясно при всяка неравност на пътя, а такива имаше много.

Нина се наведе напред и дръпна Хане за куртката.

– Намали! – извика тя. – Така и за слепите е ясно, че бягаме.

Хане обра юздите и я погледна през рамо.

– Какво си ти, Мила? – Не звучеше уплашено, а само гневно.

– Нищо добро – отвърна Нина и се тръсна на пейката във фургона.

Обясненията и извиненията щяха да почакат. Фургонът намали и Нина надникна през дъските. Наближаваха пропускателния пункт. Знаела бе, че всичко зависи от времето, а сега…

– Спри!

Фургонът се люшна за последно напред и закова на място. Нина видя през дъските група фйердански войници с пушки в ръце. Зад тях, малко по-надолу по хълма, мъже и младежи вървяха в колона към съседната консервна фабрика. Носеха си обяд в канчета, говореха си дружески и дори не поглеждаха към войниците и фургона.

– Имаме пряко нареждане от командир Брум – каза намусено Хане. – Пуснете ни да минем!

– Млъкни или ще стреляме.

– Транспортираме…

– Командир Брум мина оттук преди час. Каза никой да не минава без негово лично нареждане. – Войникът се обърна към свой колега и добави: Прати някого във фабриката да види каква е тая дандания.

А после изчезна от полезрението на Нина. След миг вратите на фургона се отвориха широко.

– Дйел в цялото му величие – измърмори войникът, когато ранното слънце огря пълния с жени фургон. – Хванете онези на капрата! И върнете затворничките във форта.

Бебето в ръцете на Леони нададе вой.

32

Зоя

ЗОЯ НЕ ПИЩЕШЕ. Потисна паниката си, макар гъстата течност да бе стигнала до ребрата ѝ, спря да блъска с юмруци по златната сфера. Не можеше да повярва на очите си. Преди три години беше видяла как пламъците погълнаха тялото на Тъмнейший. Шепнала бе името на леля си, докато той се топеше в жежките огнетворски пламъци до тялото на Света Алина.

Само дето на онази клада не лежеше Алина Старкова, а момиче, прекроено да прилича на нея. Възможно ли бе сподвижниците на Тъмнейший да са направили същия номер?

Зоя не разбираше докрай намеренията на Елизавета, знаеше само, че Николай няма да оцелее. И че Юри, тая благочестива малка брадавица, ги е предал. „Винаги си знаела какъв е той – смъмри се мислено Зоя. – Знаеше на чий олтар се моли.“ Но не му беше обърнала внимание, защото в нейните представи Юри не беше заплаха. А сигурно не е искала и да види във фанатичните му очи отражение на собствения си глупав идеализъм.

Гледаше как Юри пристъпва към сенчестото създание, увиснало като странен призрак пред Николай. Усетила бе присъствието на Тъмнейший онази нощ в камбанарията, но не вярваше, че той наистина може да се завърне. Не бе искала да повярва.

„Сляпа. Наивна. Себична.“ Зоя затаи дъх, щом Юри посегна към светещия трън… а после чудовището изведнъж нападна монаха. Тялото на Николай увисна, нанизано на трънливите дървета като насекомо, закарфичено в хербарий. Очите му бяха затворени. Възможно ли беше той да контролира създанието?

Нямаше време да мисли за това. Напразно се бе опитала да счупи сферата със силата на бурята. Сега се съсредоточи върху мъзгата, от която бяха направени стените ѝ, усети малките частици, които я съставяха, начина, по който бе оформена материята. Тя не беше вълнотворка. Преди уроците при Юрис това изобщо не би било по силите ѝ. Но сега… „Нима не сме всички неща?“ Опита се да манипулира частиците така, че да вибрират по-бързо – надяваше се да повиши температурата на мъзгата и да наруши структурата на сферата. Пот изби на челото ѝ, в сферата стана много горещо, толкова горещо, че Зоя като нищо щеше да се свари в собствената си кожа.

Още миг и тъканта на сферата поддаде. Зоя отблъсна с въздушен поток парещата мъзга, преди да я е изгорила, после хукна през пясъците към двореца и оформи силен въздушен поток, който да духа в гърба ѝ и да помага.

„Накъде тичаш, малка вещице?“ Към Юрис. Да намери помощ. А ако драконът знаеше какво е намислила Елизавета? Ами ако сега я гледаше от черната си кула и се присмиваше на наивността ѝ?

Вятърът утихна. Зоя забави крачка. Вдигна поглед към черната кула. Още колко щеше да издържи Николай, още колко щеше да използва чудовището срещу Юри и светицата? Дали Зоя тичаше да потърси помощта на съюзник, или губеше ценно време и влизаше в капан? Още едно предателство, макар и неволно. Едва ли щеше да го понесе. Налагаше се да рискува обаче. Сама нямаше да се справи с Елизавета, не беше достатъчно силна. Имаше нужда от яростта на дракона.

Нямаше време да минава по лабиринта от коридори в двореца, а и едва ли щеше да намери пътя сама, затова се остави на бурята, вятърът я издигна високо в небето и я запрати право към отвора на каверната, която Юрис обитаваше.

Помещението беше празно. Огънят в камината – изгаснал.

И тогава видя тялото. Юрис лежеше на пода в човешката си форма, мечът му – захвърлен настрана. Бронята от черни люспи беше изгубила блясъка си под смътната светлина на вечния сумрак.

– Юрис! – извика тя и се срина на колене до него.

Той отвори очи, сребърни, с вертикални зеници.

– Тази Елизавета – изхъхри той. – Такава актриса.

– Какво е станало? Какво ти е направила?

Той издаде звук, нещо средно между смях и стон.

– Предложи ми вино. Не бях пил вино от стотици години. Медовина, направена от плодовете на нейните лози. Пазела го била за специален повод, така каза. Беше сладко, но не е било вино.

Зоя спря поглед на обгорените му устни и черния език и разбра.

– Било е гориво.

– Само собствената ни сила може да ни унищожи. Пламъците ми ме изгориха отвътре.

– Не – каза Зоя. – Не! Ще доведа Григорий. Той ще те изцели.

– Късно е. – Юрис стисна китката ѝ с изненадваща сила. – Чуй ме. Вярвах, че сме убедили Елизавета да се откаже от силата си, но явно тя е имала други намерения. Ако се освободи от границите на Долината, вече нищо няма да я спре. Трябва да я спреш сега.

– Как? – изхлипа Зоя.

– Знаеш какво трябва да направиш, Зоя. Вземи моите кости. – Тя се дръпна инстинктивно, но Юрис не пусна китката ѝ. – Убий ме. Вземи люспите ми.

Зоя поклати глава. Само едно нещо имаше в главата ѝ – решителното лице на леля ѝ Людмила. Зоя носеше отговорност за смъртта ѝ. Могла бе да спре Тъмнейший, ако само се бе вгледала по-внимателно, ако беше проумяла, ако не беше така заслепена от собствените си амбиции.

– Той няма да ми отнеме и теб.

– Аз не съм леля ти – изръмжа Юрис. – Аз съм твой учител. Ти беше добра ученичка, способна. А сега ми докажи, че си нещо повече от това.

Зоя не можеше да го направи.

– Сам каза, че муските са извращение.

– Само ако не дадеш нищо от себе си в замяна.

Истината на тези думи я удари като юмрук в стомаха и Зоя разбра, че я е страх.

– Имай малко вяра, Зоя. Само това се иска от теб.

Горчив смях се откъсна от устните ѝ.

– Нямам вяра.

– Силата, с която ще се сдобиеш, няма да има край. Съзиданието в сърцето на света не знае ограничения. То не отслабва. Не се уморява. Но трябва да се отвориш за него.

– Ами ако пак объркам всичко?

Ако разочарова Юрис така, както бе разочаровала и провалила другите? Твърде много призраци имаше в живота ѝ.

– Спри да се наказваш, задето имаш сърце. Не можеш да се защитиш от страданието. Скръбта е част от живота. Като се обградиш със стени, не защитаваш себе си от света. Ограничаваш се – точно както си правила с обучението си.

– Моля те – каза Зоя. Винаги се бе страхувала точно от това, че ще се превърне в уплашено момиче, изгубено и безпомощно. Нагизденото момиче, което водят към олтара в Пачина. – Не ме изоставяй. Поне ти недей.

Той побутна с една ръка меча.

– Зоя от изгубения град. Зоя от градината. Зоя, която кърви в снега. Достатъчно силна си да преживееш падането.

Вик се откъсна от обжарените му устни, започна като писък и се преля в рев, тялото му се промени от човек в дракон, кости пукаха, люспи се уголемяваха, докато всяка не стана голяма колкото дланта ѝ.

Той я обгърна нежно с криле.

– Направи го сега, Зоя. Няма да издържа още дълго.

Зоя изплака. „Скръбта е част от живота.“ Тя беше изгубено момиченце… но и генерал, военачалник. Взе меча в ръце и със силата на буря в дланите си заби острието в сърцето му.

И в същия миг ноктите на дракона пробиха гръдта ѝ. Тя извика, болката беше като ярка мълния, раздрала гръдния ѝ кош. Зоя усети как дрехата ѝ се напоява с кръв, как коприната натежава от жертвоприношение. Юрис въздъхна издълбоко и затвори светлите си очи. Зоя притисна лице в люспите му, заслушана в тежкия ритъм на сърцето му, на неговото и на своето. Това ли беше смъртта? Ритъмът се забави и тя заплака – за него и за себе си.

Мигът отмина. Цяла вечност. Ноктите на Юрис се прибраха. Зоя чуваше само един пулс, само едно сърце – своето.

Не усещаше болка. Погледна надолу – кафтанът ѝ беше разкъсан, но кръв не течеше. Опря пръсти в кожата си. Раните, причинени ѝ от Юрис, вече бяха заздравели.

Нямаше време за скръб сега, иначе саможертвата на Юрис щеше да е напразна и всяка надежда да спаси Николай и да спре Елизавета щеше да отиде на вятъра. Зоя щеше да си отмъсти. Щеше да спаси своя цар.

Грабна един кинжал от стената. Преди сълзите ѝ да са потекли отново, събра кураж и изстърга няколко люспи от гърба на дракона.

Дотук добре, но какво да направи сега? Тя не беше фабрикатор. За разлика от Елизавета.

„Не сме ли всички неща?“

Зоя вече бе разчупила границите в рамките на своя орден, но смееше ли да стъпче ограниченията на самите ордени?

„Всичко смислено винаги започва като лоша идея.“ Думи на Николай. Ужасен съвет. Но моментът май беше подходящ да се вслуша в него. Фокусира се над люспите в ръката си, усети ръбовете им, частиците, от които бяха направени. Стори ѝ се чуждо и погрешно, този вид сила никога нямаше да ѝ дойде отвътре, но сега и оскъдните ѝ умения трябваше да свършат работа. Остави се на люспите да я водят, усещаше каква форма искат да заемат, виждаше я да грее ярко в ума ѝ като черно колело…. Не, като корона. „Юрис.“ Безмилостен до последно. Зоя изтласка образа на короната и вместо това принуди люспите да се слеят в две гривни на китките ѝ.

Веднага щом люспите се докоснаха и сляха в едно, Зоя усети как силата на Юрис се разлива през тялото ѝ. Но беше различно от сливането ѝ с тигъра преди години. „Отвори вратата.“ Усещаше миналото на светеца, дългият живот на човека и дракона я заля, несравним с кратката искрица на собствения ѝ живот. Порой, който като нищо щеше да я помете.

„Помети ме тогава – каза му тя. – Достатъчно силна съм да преживея падането.“

Усети как Юрис се дръпва предпазливо назад, пази я и я води, както я бе пазил и водил през последните седмици. И както щеше да го прави винаги.

Драконът беше с нея. И двамата щяха да се сражават рамо до рамо.

33

Нина

НИНА ВИДЯ НАД РАМОТО НА ВОЙНИКА как рибарите от консервната фабрика обръщат глави при звука на плачещото бебе.

Войникът понечи да затвори вратите.

– Помощ! – извика Нина. – Помогнете ни!

– Какво става там? – попита един от мъжете.

Благословена да е Фйерда и слабостта ѝ към девойки в беда. Мъжете от най-ранна възраст се учеха да защитават слабите и най-вече жените. Тази доброта рядко се разпростираше върху гришаните, но мъртвите бяха проговорили и това нямаше да отиде нахалост.

Още едно бебе се разплака.

– Точно така, хлапе – прошепна Нина. – Поплачи си.

Рибарите свърнаха по нанагорнището към пропускателния пункт.

– Това не е ваша работа – каза пазачът и най-после успя да затвори вратите на фургона.

– Кого карате там? – попита някой.

Нина надникна през дъските. Бяха свалили Хане и Адрик от капрата и сега те стояха, обградени от въоръжени мъже. Тълпата от местни около фургона растеше.

– Товар за фабриката, това е – каза пазачът.

– Тогава защо пътувате към града?

– Обърни и да тръгваме – изръмжа пазачът на войниците, качили се на капрата. Юздите изплющяха, конете направиха няколко предпазливи стъпки напред, но рибарите вече бяха завардили пътя.

– Да видим какво има във фургона – каза един едър мъж с червено кепе.

Друг пристъпи напред, разперил ръце умиротворително.

– Чува се детски плач. Защо карате малки деца към фабрика за муниции?

– Не е ваша работа бе! Нямате право да ни търсите сметка. Отстъпете, иначе сме упълномощени да използваме сила.

Обади се нов глас, но Нина не видя чий е.

– Наистина ли ще откриете огън по тези хора?

Нина мина от другата страна на фургона, надникна в процепите между дъските и видя, че още хора от местните са се стекли, привлечени от врявата при пропускателния пункт.

– И защо не? – каза една жена. – Вече отровиха реката ни.

– Мълчи, ма! – изсъска един от войниците.

– Права е – каза съдържателят на странноприемницата. Нина го помнеше от първия им ден в града. – Убиха и онова момиче при манастира. И говедата на Герит.

– Ако ще стреляте по нас, давайте – каза някой. – Но куршумите едва ли ще стигнат за всички ни.

– Назад! – извика войникът, но изстрели не се чуха.

След миг вратите на фургона се отвориха отново.

– Това пък какво е? – попита мъжът с червеното кепе. – Кои са тези жени? Какво им е?

– Те… те са болни – заекна войникът. – Под карантина са.

– Изобщо не са болни – обади се Нина от сенките на фургона. – Войниците експериментират с тях.

– Но те всички са… Всичките бременни ли са?

Нина не бързаше да отговори – чакаше тишината да свърши своето. И скоро усети как настроените на тълпата се променя от подозрителност в нескрит гняв.

– Вие от манастира ли сте? – попита едрият мъж и Нина кимна.

Надяваше се скапаната престилка и тъпите руси плитки да изглеждат достатъчно правдоподобно.

– Тези затворнички не са жени – изръмжа войникът. – Те са Гриша. Потенциална заплаха за Фйерда и нямате право да ни се месите.

– Затворнички? – повтори мъжът с червеното кепе и свъси чело. – Гриша?

Хората пристъпиха напред, присвили очи да огледат по-добре жените и момичетата. Нина знаеше колко силни са предразсъдъците им. Видяла го бе у Матиас, усетила бе тежестта им. Но беше видяла и как тази тежест се променя, как тази на пръв поглед неповратлива скала може да ерозира. А щом това можеше да се случи с един дрюскеле, отгледан да мрази нейния вид и в червата, значи можеше да се случи и с тези хора. Момичетата във фургона не бяха могъщи вещици, които сеят разрушение. Не бяха безлики вражески бойци. Бяха фйердански момичета, отнети от семействата им и изтерзани. Ако обикновените хора не можеха да съзрат разликата, значи мисията ѝ във Фйерда беше обречена поначало.

– Чиле? – каза един млад рибар и разбута хората около фургона. – Чиле, това ти ли си?

Крехко момиче с жълтеникава кожа отвори очи и промълви едва доловимо:

– Лив?

– Чиле – повтори младежът през сълзи, скочи във фургона и си удари главата в тавана. – Мислех, че си мъртва. – Коленичи и я взе в прегръдките си.

– Слизай веднага! – развика се войникът.

– Какво сте ѝ направили?! – ревна младежът с мокри страни и пламнало от ярост лице.

– Тя е гришанка и затворничка на…

– Тя ми е сестра!!!

– Онова там не е ли Идони Алгрен? – попита мъжът с червеното кепе и проточи врат.

– Нали уж била отишла в Дйерхолм да работи като гувернантка – каза една жена.

Нина вдигна поглед към фабриката. Колко време беше минало?

– Елинор Берглунд – каза тя. – Петра Тофт. Сив Енгман. Янике Фискер. Силви Уинтер. Лена Аскел.

– Отвлекли са Чиле! – крещеше младият рибар. – Отвлекли са всички тези жени!

Чу се изстрел. Войникът при пропускателния пункт държеше пушката си, вдигната високо.

– Стига! Или разчистете пътя, или…

Тряс! Първата експлозия разтърси планината.

Всички обърнаха глави натам.

– Прозвуча доста по-силно от предвиденото – каза Леони.

Тряс! Още един взрив, и още един. Точно навреме.

– Сладки Дйел – ахна мъжът с червеното кепе и посочи към старата крепост. – Водохранилището.

– Светци – прошепна Леони. – Нещо не е наред. Явно съм сгрешила сериозно със съотношенията, не знам как…

Чу се още един трясък, последван от ужасяващ рев. Хората хукнаха с писъци по нанадолнището. Младият рибар взе на ръце сестра си и скочи от фургона.

– Да се махаме оттук! – извика той.

– Няма време – отвърна мъжът с червеното кепе.

Нина и Леони се смъкнаха на земята. Горе на баира тъмни димни колони се издигнаха над обхванатата от пламъци фабрика. Далеч по-страшна беше водната стена, която препускаше към тях. Бентът се беше сринал и по склона прииждаше разпенена ревяща вълна, изкореняваше дървета и помиташе всичко по пътя си.

– Може би ще загуби от инерцията си – каза рибарят, притиснал сестра си на ръце.

– Мърдайте! – изкрещя Леони. – Водата е силно отровна! Едно докосване може да ви убие!

Вината и страхът по красивото ѝ лице жегнаха Нина в сърцето, но друг изход нямаше. Фйерда нямаше нужда от милост. Имаше нужда от чудеса.

– Ние направихме това – каза Хане. – И ние трябва да го спрем.

Хора пълзяха по страничните склонове, но вълната прииждаше бързо. Твърде бързо.

– Минете зад мен! – кресна Адрик на местните, но те само се спогледаха объркано.

– Веднага! – извика Нина на фйердански.

– Леони – каза Адрик, докато хората се събираха в клин зад него. – Ще се справиш ли?

Тя кимна решително, вдигна пръсти към скъпоценните камъчета в косата си, устните ѝ се движеха в безмълвна молитва. Нина си спомни казаното от Леони по-рано: „Отровите са трудна работа“.

Вълната скъсяваше разстоянието, разпенена и повлякла отломки, толкова широка и висока, че сякаш скриваше слънцето.

– Пригответе се! – извика Адрик.

Леони разпери ръце.

Адрик протегна своята напред и стената се разцепи на две, разполовена от призованото въздушно течение, разля се с ядно съскане покрай хората от градчето.

Леони вдигна ръце и Нина видя жълтеникав облак да се появява във въздуха около нея. Младата жена извличаше отровата от водата.

„Гриша.“ Нина чу как хората повтарят думата един през друг. „Друсйен.“ Вещици.

Отровният облак ставаше все по-голям, водата нямаше край. След още миг-два вълната залиня, но Леони продължи да извлича отровата, докато водата не се разля на малки вирове.

Стоеше с вдигнати ръце във внезапната тишина. Всички гледаха нагоре към смъртоносната, кално-жълта прахообразна маса, увиснала над главите им.

– Пестийла! – развикаха се ту. – Морден!

Отрова. Смърт.

– Не – прошепна под нос Нина. – Възможност.

Пресегна се във водите на пороя, търсеше необходимия материал и скоро силата ѝ напипа костите на изгубените в мрака момичета, напипа ги и ги сграбчи.

Ръцете на Леони трепереха, устата ѝ бе разтеглена в гримаса. Адрик се завъртя, насочи вятъра, оформи го в мъничък циклон, който засмука отровния облак и го запрати в празната караулка. Вихротворецът завъртя рязко китка да затръшне вратата, а после прихвана Леони през кръста, преди да се е сринала в несвяст.

И в тази нова тишина Нина чу как пеленачетата плачат, а хората викат. Нямаше представа какви щети е причинила вълната на сградите в ниското.

Тълпата зяпаше Адрик и Леони. Войниците вдигнаха пушките си. Нина стоеше, готова да призове труповете от фабриката на помощ. Но се надяваше, надяваше се…

– Вижте! – извика мъжът с червеното кепе.

По средата на пътя, там, където водата бе заравнила коловозите, се издигаше голямо ясеново дърво, белите му клони се протягаха към небето, а дебелите му корени се впиваха в калта.

– Дйел и всичките му води! – ахна съдържателят на странноприемницата и се разплака. – Направено е от кост.

Костите на момичетата в планината, изковани в нещо ново от силата на Нина.

– Слава на Дйел! – прошепна младият рибар и се срина на колене.

Нина се радваше, че не може да чуе сега гласа на Матиас, че той не е станал свидетел как се е възползвала от неговия бог. Беше извъртяла номер, който не подхождаше на войник с чест. Беше си театро, евтина илюзия, достойна за измамници и крадци.

Но не съжаляваше. С Адрик и Леони правеха нещо добро, Хрингса – също, но работата им не беше достатъчна. Колкото и гришани да изведяха от Фйерда, винаги щеше да има още. Винаги щеше да я има Фйерда с нейните танкове, клади и хора като Ярл Брум, които да драснат клечката. Освен ако Нина не намереше начин да промени всичко това.

– Свалете пушките – каза мъжът с червеното кепе, докато жителите на Гяфвале падаха на колене. – Днес станахме свидетели на чудо.

– Слава на Дйел! – извика Нина. Коленичи пред Адрик и Леони с манастирската си престилка. – И слава на новите светци.

34

Зоя

ЗОЯ СЕ НОСЕШЕ НАД ПЯСЪЦИТЕ и се молеше да не е закъсняла. Доскоро смяташе, че само Гриша под въздействието на парем могат да летят. А ето че сега яздеше бурята и мълниите – сякаш бе яхнала дракон.

Посрещна я ужасяваща гледка.

Григорий се беше разпънал над трънливата горичка като гигантски купол от преплитащи се сухожилия, опитваше се да държи Елизавета и Юри настрани от Николай и неговата сенчеста версия. Тръните на Елизавета пронизваха плътта на светеца, клоните на трънливата гора се гърчеха като змии, замахваха и раздираха Григорий неуморно.

А после Всетелесния запищя. Но не тръните го нараняваха, осъзна Зоя, а насекомите, които Елизавета беше насъскала срещу него. Малки дупчици и бразди се появиха в месото му, насекомите се заравяха в плътта и я изяждаха отвътре. Тялото му се пръсна в опит да избяга от самото себе си. Григорий се тресеше в агония, после изпищя през стотици усти.

Юри стоеше зад Елизавета като дете, което се крие зад полите на майка си, притиснал ръце към устата си, несъмнено ужасӛн до дъно. Глупаво момче. Знаел ли бе какво е смятала да отприщи Елизавета? Беше ли му обещал Беззвездния всичко да мине безкръвно и колко кръвопролитие можеше да издържи фанатикът в него?

Всетелесния потръпна за последно и се срина. Елизавета нададе вик на триумф и се стрелна към Николай и сенчестото създание, уловени от клонките на трънливата гора.

Зоя откъсна от ръкава си две парченца обсидиан и ги удари едно в друго. Една искра беше достатъчна. Език от огън се сурна с рев към Елизавета и светицата се олюля от изненада. Само за миг, уви, после устните ѝ потрепнаха насмешливо.

– Мислех, че ще проявиш здравия разум да си плюеш на петите, Зоя. Закъсня. Духът на Тъмнейший скоро ще се събере с тялото му. Няма нужда да ставаш жертва на тази битка.

– Моят цар е ранен. Аз съм негова поданица, негов войник и ще се бия за него.

– Ти си Гриша, Зоя Назяленска. Не е нужно да си ничия поданица.

Дори сега Зоя усещаше притеглянето на силата. Този нестихващ глад за още и още никога нямаше да я напусне. Но и преди си беше имала вземане-даване с тирани.

– Освен на теб? На Тъмнейший?

Елизавета се изсмя.

– Ние няма да бъдем владетели. Ще бъдем богове. Ако искаш корона, вземи я. Седни на равкийския трон. Целият свят ще бъде в краката ни.

– Видях тялото му на кладата. Видях как изгаря.

– Нищо не си видяла. Аз го откраднах от пясъците на Долината и оставих двойник на негово място. Лесна работа за сила като моята.

Точно както бе подозирала Зоя. Подробностите не я интересуваха, важното бе Елизавета да говори.

– Съхранила си тялото му?

– Да, с надеждата да го съживя. Съхранявах го в кошера си. О, да, знаех, че лесно ще повярваш на тъжната ми историйка колко съм уморена от вечността, как кошерът ми боледува и прочие. Но не събра смелост да тръгнеш по онзи тъмен коридор, нали? Никой не иска да погледне отблизо чуждата болка. Сериозно ли повярва, че ще жертвам цяла епоха от знание и сила, за да стана простосмъртна? Би ли го направила ти, Зоя?

Не. Никога. Но силата, с която бе обвързана сега, идваше при нея доброволно, нямаше нужда да я краде, да я отнема силом.

– И какво ще правиш със света, щом стане твой?

– Сега ли да представя великата си визия за всеобщ мир? За обединена империя без граници и знамена? – Елизавета вдигна рамене. – Бих могла да изнеса тази реч. Може би Беззвездния ще сметне това начинание за достойно. Аз просто искам да бъда свободна и отново да почувствам силата си.

Тази нужда Зоя можеше да разбере, знаеше и какви въпроси да повдигне, същите въпроси, които бе задавала на себе си в мрачните моменти.

– Това, което имаш, не ти ли стига? – попита тя, като се придвижваше в бавен кръг около горичката.

Гръдта на сенчестото създание не светеше, значи някой бе успял да извади тръна. Силуетът му се изливаше бавно в полегналото тяло на Тъмнейший. Николай умираше нанизан на трънака, кървящ.

– Какво е силата, ако не можеш да я прилагаш? Живях в изолирано великолепие твърде дълго. Какво е да си бог, ако никой не те почита? Да си царица без поданици? Преди бях вещицата от гората, царицата на своя трон, богинята в своя храм. И пак ще бъда. Пак ще вкуся магията на страха, желанието и богобоязливостта.

– От мен няма да ги получиш – каза Зоя, вдигна ръце и ръкавите ѝ се смъкнаха.

Черни люспи уловиха смътната светлина на вечния сумрак.

Елизавета въздъхна с раздразнение.

– Трябваше да се сетя, че Юрис ще живее достатъчно дълго да направи нещо благородно и глупаво. Е, стари приятелю – каза тя, – усилията ти са били напразни.

Махна рязко с ръка и два ствола с цвят на желязо се стрелнаха към Зоя, тръните им лъщяха като опашката на морско създание.

Зоя вдигна високо ръце, изви се свиреп вятър, улови стъблата в хватката си, уви ги едно около друго и ги изтръгна от корен. После Зоя ги метна към Елизавета.

– Колко си свирепа само – цъкна с език светицата. – Юрис е бил прав да те направи своя ученичка. Жалко че знанията му ще умрат заедно с теб.

Този път не бяха само две стъбла, а сякаш половината лес се надигна, ръмжаща маса от дебели трънливи стволове. Зоя изтегли влага от въздуха, запрати я в ледена вълна, стволовете се покриха със скреж, който смрази мъзгата им. Зоя прати силен порив към тях, стволовете се пръснаха на дребни отломки и вятърът ги отвя.

– Каква сила! Но не можеш да ме надвиеш, Зоя. Аз имам цяла вечност на своя страна.

– Аз пък имам на своя страна изненадата.

Зоя вдигна пясъците за прикритие и се стрелна мълниеносно към трънливия лес. Докато Елизавета говореше, тя неусетно се беше придвижила до другата страна на горичката, близо до кладата със съвършено съхраненото тяло на Тъмнейший. Зърна за миг красивото лице, дългите пръсти. Преди беше влюбена в него, обичала го бе с цялата сила на жадното си девиче сърце. Вярвала бе, че той я цени, че също я обича. Би направила всичко за него, би се сражавала и би умряла за него. И той го бе знаел. Подхранвал бе верността ѝ, както бе подхранвал собствената си загадъчност, възползвал се бе от обичта ѝ, както се е възползвал от самотата на Алина Старкова и нуждата на Женя да си намери място под слънцето. „Използвал ни е, както използва Елизавета сега. И аз му позволих да го прави.“

Но този път нямаше да допусне същата грешка. Зоя вдигна ръце.

– Не! – извика Елизавета.

– Изгори, както трябваше да изгориш преди – прошепна Зоя, смъкна рязко ръка и без никакво усилие, сякаш е призовала лек бриз, мълния се оформи в небето и удари прецизно, оглушително.

Удари кладата, вдигна искри, разцъфна пламък. Сянка се надигна сред огъня, сякаш се опитваше да избяга от горещината.

– Какво направи? – изпищя Елизавета и хукна към Тъмнейший.

Трънливата гора се опитваше да го измъкне от огъня, да го отнесе на безопасно място.

Но Зоя вля още сила в пламъците, нажежи ги до синьо, досущ като драконовия огън на Юрис. Трънливата гора започна да се срива навътре в себе си.

Стъбла се гърчеха свирепо в краката ѝ, но тя запрати искри натам и ги подпали, опърли и собствените си глезени. Още не бе свикнала да борави с огъня.

Елизавета се бе метнала върху кладата в опит да опази нещо от тялото на Тъмнейший. Зоя знаеше, че пламъците ще ѝ причинят болка, но няма да я спрат. Единствено силата на Елизавета, обърната срещу самата нея, можеше да убие Гриша с древна мощ като нейната. При това трябваше да стане бързо.

Видя Юри да бяга от пламъците и изтръгна светещия трън от ръцете му.

– С теб ще се разправям по-късно – изръмжа Зоя и забърса две дюни, обграждайки го в клетка от завихрен пясък, който го затрупа до шията.

Останките от сенчестото създание потрепваха между Николай и пламналата клада на Тъмнейший, сякаш не знаеха накъде да се стрелнат. Създанието бе изгубило плътността си, крилете му висяха раздрани, хищните нокти бяха отпуснати безжизнено покрай тялото. Зоя заби светещия трън в гърдите му, там, където би трябвало да е сърцето.

Николай се свести със стон.

– Извади го – изхъхри той и сведе брадичка към гърдите си, където беше забит истинският трън. – Убий го.

„А ако това убие и теб?“ Нямаше време за колебания. Зоя изтръгна тръна. Черна кръв бликна от гърдите на Николай и той нададе вой. Един дебел ствол фрасна Зоя и я отхвърли назад.

Трънливата гора около нея разцъфна в миг, Елизавета се издигна над окончателната погребална клада на Тъмнейший. Издигна се като рояк пчели. Като разцъфнала поляна. Беше жена, полудяла от скръб. Трънливата гора улови китките на Зоя, стегна ги здраво, а Елизавета се стрелна към нея, скакалци извираха от зейналата ѝ уста, ръцете ѝ бяха протегнати към гърлото на Зоя.

„Всичко е наред – помисли си Зоя. – Спасих Николай. А Елизавета няма да се измъкне от Долината.“ Най-сетне беше спряла Тъмнейший. Нека Елизавета вземе сърцето ѝ. Но гласът на Юрис ревна в главата ѝ презрително: „За това ли жертвах люспите си? Ние сме драконът. Не се предаваме толкова лесно.“

Клоните стегнаха хватката си още. Трънливата гора беше дело на Елизавета. Но мъзгата в стволовете течеше като кръв, като река със свои собствени привили и отливи.

Елизавета изкрещя от гняв, жуженето на насекомите стана оглушително.

Зоя насочи мислите си към мъзгата, която течеше в стволовете и клоните, същата мъзга, която я беше давила толкова пъти, и дръпна.

Стеблата се обърнаха, острите им тръни се юрнаха към Елизавета мълниеносно, толкова бързо, че светицата не успя да реагира. Тялото ѝ се наниза на тръните с тъп влажен звук. И тя увисна на педя от Зоя, пронизана от тръните на собствената си гора.

Зоя завъртя тръните и видя как светлината угасва в очите на светицата. Можеше да се закълне, че е чула доволния смях на дракона.

Равка можеше да падне. Гришаните и Втора армия можеше да се пръснат по вятъра. Но поне Елизавета и Беззвездния нямаше да заплашват света.

Сети се за тигърчетата в снега, за Лиляна как бели лешници край огнището, за Залата със златния купол в Малкия дворец, препълнена с гришани, които се смееха и закачаха миг преди Тъмнейший да удари. Помисли си за Николай, лице в лице с демона, стиснал тръна като кинжал.

„Този път те спасих – помисли си тя и се срина. – Този път го направих както трябва.“

35

Нина

ОПАСНО БИ БИЛО ЗА ГРИШАНСКИТЕ ЖЕНИ и техните бебета, за Адрик и Леони да останат в Гяфвале, без значение какво мислеха местните хора. Оцелелите войници във фабриката щяха да се прегрупират. Правителството щеше да прати войска, която да възстанови реда след катастрофата. И всички те трябваше да са се махнали, преди това да стане.

В последвалата суматоха Хане успя да се върне в манастира, за да възстанови чертите си, да облече престилката и да се престори на също толкова стресната и уплашена от ужасите, сполетели градчето. Игуменката я нямаше никаква, затова Хане успя без проблем да се измъкне отново и да се върне на кръстопътя, където Нина даваше указания на един млад рибар, съгласил се да откара фургона до пристанището.

Нина знаеше, че трябва да дава обяснения, затова, щом рибарят отиде да качи сестра си във фургона, събра сили и се обърна да посрещне гнева на Хане.

Но момичето беше спокойно. Гласът му прозвуча стабилно.

– Не съм задавала правилните въпроси, нали? Питах се какво си, а не коя си.

Нина беше облякла една от роклите на Мила. Приглади с ръце тежките поли и отвърна:

– Мисля, че и сама си се досетила.

– Нина Зеник – каза Хане със суров поглед в медните си очи. – Момичето, обезобразило баща ми. Трупната вещица.

– С това име ли ме наричат фйерданите?

– С това и с други.

– Работя под прикритие за равкийското правителство. Дойдох тук да освободя хора като теб, хора, които притежават гришански талант и живеят в страх.

– Защо баща ми не те позна? – попита Хане.

– Прекроиха ме, преди да дойда тук. Това – каза Нина и плъзна ръка пред себе си, – не съм аз.

– Има ли нещо истинско в теб изобщо?

– Уменията, на които те научих. Всичко, което ти казах за механизмите на тази страна, за развалата в сърцето ѝ. – Нина си пое дъх и сложи ръка на сърцето си. – Това е истинско, Хане.

Момичето отклони поглед.

– Ти ме използва.

– Така е – кимна Нина. – Няма да го отрека.

Хане я стрелна с гневни очи и скръсти ръце на гърдите си.

– И не съжаляваш?

– Съжалявам за болката, която причиних. Съжалявам, че загубих доверието ти. Но ние сме войници, Хане, родени бойци. И правим каквото е нужно. Животът на много хора беше заложен на карта. И опасността още не е отминала. Това едва ли е единственото място, където хората на баща ти експериментират с Гриша.

Хане преглътна шумно. Несъмнено си мислеше за момичетата по леглата, за бебетата в люлките, за страданието им.

– Има и още?

– Още бази. Още фабрики. Още лаборатории. Не твърдя, че всички Гриша са добри. Или всички равкийци. Не са. Може би и аз не съм. Знам само, че баща ти и хората му грешат. И трябва да бъдат спрени. – Сложи ръка върху рамото на Хане, макар да се боеше, че момичето ще се дръпне като опарено. – Ние бихме могли да ги спрем.

Хане вдигна поглед към фабриката, към пълния със затворнички фургон, към високия ясен, надвиснал над пътя с клоните си от кости. Прокара пръсти по ниско подстриганата си коса. Упоритите линии на лицето ѝ бяха по-изразени сега, без гъстия облак на косата, който да ги смекчава. Когато отново погледна към Нина, в очите ѝ гореше нов огън.

– Да ги спасим всичките – каза тя.

Въпреки преживяното дотук този ден, въпреки опасностите и изпитанията, въпреки предизвикателствата, които предстояха тепърва, на Нина изведнъж ѝ олекна на сърцето.

– Да ги спасим.

– Само че – добави Хане – без повече лъжи.

– Без повече лъжи – кимна Нина и от все сърце ѝ се искаше това да беше вярно.

– Откъде ще започнем? – попита Хане.

– Ще се погрижим за баща ти.

– Няма да го убия.

Усмивка накъдри устните на Нина.

– Точно това никога не бих поискала от теб.

•

След като Хане повлече все така изпадналия в безсъзнание Брум нагоре по хълма към гората, Адрик се обърна към Нина.

– Без повече лъжи?

– Подслушваме, а, Адрик? – Тя надникна над рамото му. – Леони още ли е във фургона? Добре ли е?

– Да. Не благодарение на теб впрочем. Не Леони е допуснала грешка с фитилите. Ти си предизвикала онези взривове – каза той. – Заложила си експлозивите така, че да взривят бента на водохранилището. Изложи на риск мен, Леони и куп невинни цивилни.

Вярно беше. Сторила беше нещо ужасно. Защо не съжаляваше тогава?

– Да ти кажа ли какво научих в Кетердам? – попита тя и погледна към дървото от кости, което беше създала. – Никой не е невинен. Вие не просто обърнахте прилива днес, Адрик. Не просто удържахте водата, а променихте начина, по който тези хора гледат на гришаните. Направихте чудо.

– Не беше чудо. Беше умение, късмет и хубав декор, който ти сглоби от телесни части.

Нина сви рамене.

– Фйерданите явно не могат да ни приемат като хора, значи е време да ни видят като светци. И точно така ще го направим, в села и градчета, чудо след чудо. Тук вече шептят имената ви точно като шептят името на Света Алина. На бас, че утре ще има ваши малки светилища покрай пътя. – Вдигна вежда. – Може и да не ти хареса как ви наричат обаче.

– Нищо в тая работа не ми харесва – каза той, но после любопитството го надви. – Казвай.

– Света Леони на водите. – Направи пауза, после продължи: – И Свети Адрик Неравния.

Адрик завъртя очи.

– Трябва да вървим, Нина. Времето ни изтича.

– Има и друго – каза Нина, макар да знаеше, че Адрик никога няма да ѝ прости следващото. – Не ти казах всичко от писмото на Брум.

Адрик замръзна.

– Какво си направила, Нина?

– В писмото се споменаваше за покушение срещу царя.

– От фйерданите?

– Не ставаше ясно. Пишеше, че Ланцов вече няма да е проблем за човек на име Демидов. И че според шпионите им ситуацията щяла да се разреши много скоро и без тяхна намеса.

Адрик изпсува.

– Трябва да стигнем до Хайар по най-бързия начин. Как си могла да си замълчиш за такова нещо? Заплаха срещу живота на царя?

И какво значение имаше? Заплахите срещу царя с лопата да ги ринеш. Николай си имаше Толя и Тамар да го пазят, а ако му беше казала за информацията в писмото, Адрик щеше да зареже плана им и да хукне към Хайар да търси член на мрежата с достъп до летателна машина, който да отнесе вестта в Ос Олта. Царят на Равка си имаше много телохранители. Момичетата в старата крепост имаха само Нина.

– Изгубихме само един ден – каза тя. – Има време да известим царя.

– Решението не е било твое. Но сега няма да спорим. Като се върнем в Равка, ще отговаряш за делата си.

– Аз няма да дойда с вас.

– Нина…

– Знам какво трябва да направя, Адрик, а такъв шанс няма да ми се отвори втори път. Равка ме превърна във войник. Кетердам ме превърна в шпионин. А с помощта на Хане мога да се превърна в нещо ново.

– Нина, само не ми казвай, че искаш да…

– Напротив.

– Там ще си съвсем сама, без съюзници, без ресурси. Ако нещо се обърка, няма да имаш изход.

Нина вдигна поглед към димящите останки от старата фабрика.

– Е, значи ще се наложи да взривя дупка в стената.

36

Николай

ТРЪНЛИВАТА ГОРА КЪРВЕШЕ. Мъзгата, която изтичаше от стволовете, вече не беше златна, а червена, сякаш и дърветата бяха умрели заедно с Елизавета. Стеблата засъхваха, тръните се спаружваха. Николай се освободи внимателно от трънака, от ръцете и краката му течеше кръв и попиваше в пясъка. Гърдите му пулсираха, но рана нямаше, само звездовиден белег маркираше мястото, където трънът го беше пронизал. Още един белег за колекцията му.

Величественият дворец в далечината се сриваше, кулите му се кършеха. „Какво ли ще остане?“ – зачуди се той. И как щяха да се измъкнат със Зоя от това място?

Изкуцука до нея. Зоя лежеше върху ложе от засъхнали трънливи клони и червени кайсиеви цветчета, косата ѝ – разстлана около лицето. Пред нея се издигаше тъмна купчина мъртви пчели. На няколко крачки по-нататък се издигаше друга купчина – кости човешки и мечешки, които бързо се разсипваха на прах. Целият този свят ли щеше да стане на пепел?

Клекна до Зоя и провери пулса ѝ. Беше стабилен. На китките ѝ имаше две широки гривни от черни люспи.

– Зоя – каза той и я разтърси леко. – Командир Назяленска.

Клепките ѝ потрепнаха и тя го погледна. Николай се дръпна неволно назад. За миг му се бе сторило, че… Не, това беше невъзможно. Зоя го гледаше от долу нагоре с ясносини очи.

– Добре ли си? – попита я той.

– Добре съм – отвърна тя.

– Сигурна ли си?

– Кой от нас ще има привилегията да убие монаха?

– Добре си.

Помогна ѝ да се изправи и двамата тръгнаха към голямата купчина пясък, където Юри лежеше заровен до шията. Явно бе припаднал по някое време. От носа му се стичаше кръв.

Николай въздъхна.

– Неприятно ми е да го кажа, но ще се наложи да го пощадим. Трябва да изтръгна от него всичко за култа към Беззвездния и как светците са ни довели тук. Подозирам, че може Елизавета да е отключила оковите ми в нощта, когато се измъкнах от двореца.

– Как?

– Тя спомена, че силата им стигала и извън Долината, но само там, където вярата на хората е най-силна. Може би Елизавета е използвала Юри да прати лианите или пчелите си, без охраната да ги забележи.

Зоя изсумтя.

– Ти го покани в двореца, Николай.

– Значи ти ще избереш следващия ни гост за вечеря. Но отговорите ми трябват, затова монахът ще живее. Засега.

– Някакви леки изтезания може би? Или просто ме остави до го ритам в главата през следващия час.

– Изкусителна мисъл, но не съм в най-добрата си форма, а и не ща да умирам в тези дрехи. Трябва да измислим как ще се махнем оттук.

Зоя изтегли пясъците около Юри и двамата го измъкнаха от образувалата се яма. Завързаха ръцете му с ивици от кафтана на Зоя, а за всеки случай му запушиха и устата.

– Николай – каза Зоя и сложи ръка на рамото му, а с другата призова възглавница от въздух, която да носи монаха, – получи ли се? Свободен ли си?

Той ѝ намигна.

– По-свободен няма да бъда.

Не му даваше сърце да ѝ каже, че още усеща чудовището някъде дълбоко в себе си – беше отслабено и ранено, но чакаше момента да надигне отново глава.

•

Каквато и сила да ги задържаше в безкрайния сумрак, явно си беше отишла заедно със светците. Не бяха вървели и час по пясъка, когато видяха първите звезди.

Продължиха упорито напред въпреки раните и умората, докато най-сетне не видяха светлинки в далечината, а после мъртвите сиви пясъци преляха в мека поляна. Николай искрено се изкушаваше да потърси помощ в някоя близка ферма и най-после да си отдъхне, стоплен от селското гостоприемство, но имаше опасност да ги познаят, а този риск беше неприемлив. Подслониха се в една стара барака за инструменти. Вътре беше влажно и нямаше никакви удобства, но трябваше да избират между бараката и заслона на някое дърво в сливовата градина, а в момента Николай нямаше никакво желание да си има вземане-даване с дървета.

С наслада затвори очи и усети как сънят го отнася. Нещо толкова елементарно, а всъщност безценно.

Още преди зазоряване Зоя тръгна към Крибирск и бързо се върна с коне, торба с дрехи за път и един млад гришански лечител, който да се погрижи за раните на Николай.

– Съжалявам, Ваше Величество – извини се младежът, докато затваряше раните по дланите му. – Сигурно ще ви остане белег. Още се обучавам.

– Разбойнически белег? – попита Николай.

– Ами… доста дълбок, във всеки случай.

– Става.

Когато младежът приключи, Зоя го поведе към вратата.

– Кажеш ли за това някому, ще го сметна за държавна измяна. – Впери суров поглед в момчето и добави: – А за това престъпление бесим.

Младежът излезе заднишком от бараката, като се спъваше в краката си.

– Да, командире. Разбира се, командире.

Зоя се намръщи и поклати глава.

– Кълна се, че излизат от обучението все по-мекушави. Пооблещих му се малко и този само дето не оцапа гащите.

Николай не каза нищо. Този път нямаше грешка. Когато Зоя се „пооблещи“ на момчето, ирисите ѝ грейнаха сребърни, а зениците ѝ се стесниха на цепки. Очи на дракон. Какво беше направила Зоя, за да го освободи? Но този въпрос щеше да почака, докато се приберат по живо, по здраво в двореца.

Пренебрегнаха изтощението и яздиха усилно през остатъка от деня. От време на време Николай усещаше пробождане в гърдите, сякаш трънът още бе забит там. Юри седеше мълчалив и треперещ, целият овързан и с нахлупена качулка.

Скоро разбраха, че случилото се в Безморие се е усетило из цяла Равка, а може би и извън границите ѝ. Усетени били земетресения чак в Уленск на север и в Два Столба на юг. Николай знаеше, че ще има и други последствия. Умрели бяха трима от най-могъщите Гриша в света, а ритуалът определено не беше протекъл по план.

Преди да влязат в Ос Олта, Зоя върза ръцете му, а после прикачи въжета към юздите на конете им – неговия и на Юри, – уж води двама пленници през долния град, през големия канал и оттам по широкия булевард, който се изкачваше към златните порти на двореца. Нямаше свалени наполовина знамена, нито черни жалейки по вратите. Нямаше бунтове по улиците. Или Николай е бил значително по-непопулярен сред народа си от очакваното, или Женя и Давид бяха успели някак да запазят изчезването му в тайна.

Николай се разкъсваше между нетърпение и ужас. Докато Зоя беше в Крибирск, той беше махнал парцала от устата на Юри и от разпита беше разбрал, че колкото и зле да изглеждаха нещата в момента, щяха да станат още по-зле. „Отвори вратата.“ Отворил я бе и нещо ужасно беше минало през прага.

И все пак, щом зърна коронования двуглав орел над портите и позлатения купол на Великия дворец в далечината, го обзе спокойствие. Беше си у дома. Оцелял бе и макар да не беше намерил окончателен лек, все някак щяха да продължат напред – той, Зоя и другите. Демонът го познаваше добре, но сега и Николай знаеше нещичко за него.

Зоя пришпори коня си към дежурните стражи, свали качулката си и каза.

– Отворете на своя командир.

Стражите козируваха моментално.

– Моя суверенная.

– Уморена съм и трябва да заведа тези пленници пред колегите си от Триумвирата.

– Пленниците имат ли документи?

– Аз поемам отговорност за тях. Но ако ме държите тук и минутка повече далече от горещата вана, ще поема отговорност и за вашата бавна смърт.

Стражът се изкашля и сгъна снага в дълбок поклон.

– Добре дошла у дома, командир Назяленска.

Портите се отвориха широко.

•

Видно бе, че тече някакво голямо празненство. Алеите бяха ярко осветени с фенери, а от прозорците на Великия дворец се носеше музика.

– Вярваш ли, че са успели да заблудят всички? – попита Зоя с високо вдигнати вежди.

– Не знам. Как може да организираш бал за цар, който не е на разположение? – попита Николай.

Сериозно ли са се опитали да прекроят някого и да го сложат на неговото място? Не биха имали достатъчно време да го обучат, особено за събитие от такова значение.

– Може да са нагиздили някое плашило и да са сложили короната ти на главата му – каза Зоя.

– Трябва да пробвам тази стратегия на съвещанията с министрите си.

Не знаеха какво ги чака вътре, затова провериха дали Юри е вързан добре, и му дадоха капка от приспивната отвара на Женя. Скриха го зад един жив плет и се разделиха да търсят някого от Триумвирата или друг, с когото да поговорят, без да създадат паника.

Николай тръгна покрай южната фасада на двореца; придържаше се към сенките, наострил уши. Чуваше само музиката от празненството в балната зала. А после зърна някакво движение в зимната градина. Влюбени, избягали за някоя и друга целувка? Нямаше да им пречи. Притича на пръсти покрай стъклената стена, зад която се редяха мънички портокалови дръвчета, и тъкмо щеше да свърне зад ъгъла, когато видя… себе си.

Прониза го дива паника, мисли се блъскаха безредно в главата му. Ами ако той вече не е Николай? Ако е останало само чудовището? Или още е в капана на здрачната долина и всичко това е само сън? Сведе поглед към ръцете си – целите в белези, но иначе съвсем човешки, без дългите хищни нокти. „Аз съм Николай Ланцов. Тук съм. У дома.“

Погледна отново през стъклото. Другата му версия стоеше сред дръвчетата и фонтаните на зимната градина, медали грееха по светлосиния шарф през гърдите му. Значи затова нямаше паника по градове и села, нито флаговете бяха свалени наполовина в знак на траур. Привели бяха плана му в действие. Женя беше прекроила някой беден глупак да играе ролята на царя.

Почувства се едновременно развълнуван и засегнат. Самата мисъл, че някой толкова лесно е влязъл в ролята му…. някой по-дребен човечец сигурно би го приел за смиряващо, но неговият мозък моментално започна да крои планове. Този актьор можеше да търпи вместо него официални вечери, церемонии по откриване на сиропиталища и концертни зали. С негова помощ Николай би могъл да бъде на две места едновременно. Само че защо новият му близнак се беше отделил от гостите тази вечер?

Отговорът се появи под формата на красива зелена рокля и смарагди – момиче. Много хубаво момиче, нагиздено с много големи скъпоценни камъни. Това принцеса Ери Кир-Табан ли беше? И без придружителки при това?

Двойникът му крачеше и говореше бързо. Николай не чуваше какво казва, но по всичко личеше, че се обяснява в любов. Ужас! В какво ги вкарваше самозванецът? Женя и Давид бяха ли одобрили това? Моментът беше крайно подходящ да се намеси, но как да извърти този номер, без да разкрие шарадата?

„Може пък да греша и двамцата да обсъждат държавнически въпроси“ – помисли си обнадеждено той.

И точно тогава самозванецът и принцесата пристъпиха един към друг. Фалшивият цар на Равка взе девойката в прегръдките си. А тя вдигна глава, затвори очи и отвори приканващо устни.

И точно тогава Николай видя ножа в ръката ѝ.

37

Исак

ДЛАНИТЕ МУ БЯХА МОКРИ ОТ ПОТ. Трудно се беше измъкнал от Толя и Тамар. Близнаците бяха опитни ветерани, склонни да се появяват в най-неподходящия момент.

Но още щом зърна Ери в зимната градина, Исак разбра, че с радост би избягал и от стотина опитни ветерани, за да е тук сега. Нямаше представа как се е измъкнала от гвардейките си и колко време имаха, преди някой да ги открие. Знаеше само, че иска вечно да я изпива с поглед. Роклята ѝ беше със зеления оттенък на неузрели круши, цялата бродирана с малки соколи. Гребенчета със смарагди блещукаха в черната ѝ коса.

– Николай? – повика го тя, като се взираше в слабо осветената градина.

Искаше му се да го бе нарекла с истинското му име, да бе казала „Исак“. Какво ли би било да го чуе от устните ѝ?

– Тук съм – прошепна той. Тя се обърна, усмихна се и гледката го връхлетя като удар в стомаха. – Не знаех дали ще дойдеш.

– А аз не знаех дали ще мога. Придворните ми дами се суетят около мен още от изгрев-слънце. Цяло чудо е, че успях да им избягам.

– Радвам се, че си тук. – Което беше твърде меко казано, но за друго не се сети.

Тя пристъпи към него, а той несъзнателно отстъпи назад, запазвайки разстоянието помежду им. Видя болката по лицето ѝ и се почувства като последния глупак.

– Извинявай – каза той, макар да знаеше, че царете не се извиняват за щяло и нещяло.

Тя стисна ръце пред себе си.

– Аз… грешно ли съм разбрала?

– Не – поклати глава той. – Не! Но трябва да ти кажа нещо.

Исак се завъртя на пета и започна да крачи покрай портокаловите дръвчета сред облак сладък аромат. Планирал си бе да каже безброй неща, но сега нито едно не му се струваше правилно. Той беше бедно момче от малък град. Беше гвардеец от дворцовата стража. Смятал се бе за щастлив човек. Чувствал се беше щастлив, докато това не започна. Но сега?

Искаше му се да я приласкае в прегръдките си и да я целуне, но не би могъл да го направи, защото всяка дума, която ѝ беше казал досега, противоречеше на истината. Само дето не можеше да ѝ каже истината, защото това би означавало да изложи на риск цяла Равка.

– Ери… – започна той. – Ако не бях цар… – поколеба се той. Какво точно искаше да я попита? Пробва отново. – Ти какво харесваш в мен?

Тя се засмя и звукът сгорещи сърцето му.

– Това някакъв тест ли е? Или гордостта ти има нужда от наторяване?

– Гордостта ми винаги има нужда от нежни грижи – каза той, после изруга под нос. Това би го казал Николай, а тази вечер той не искаше да бъде Николай. – Чакай. Нека аз ти кажа какво харесвам у теб. Смелостта ти. Как въртиш меча. Че говориш направо. Лицето ти, когато разказваш историйки от къщата ви при езерото.

Тя кривна глава и за миг дълбока тъга прекоси лицето ѝ.

– Какво има? – попита той. Искаше да заличи всяка мисъл, която ѝ причинява болка.

– Нищо – каза тя. – Просто ми се иска този миг да не свършва.

Би ѝ казал, че това може да стане, само дето знаеше, че не е така. Нищо не можеше да ѝ предложи. Такава беше отвратителната реалност – нямаше представа какво иска от него Триумвиратът, какво иска наистина. Исак да играе ролята на Николай вечно, докато те управляват страната? Смятал бе, че не му е по силите да бъде царят, от когото те имаха нужда, но на вечерята с Ери бе започнал да се чуди дали – с нейна помощ – не би могъл да се справи все някак с тази задача. Биха ли му разрешили Женя и другите да я ухажва? И ако откажат, той би ли имал куража да им се опъне? И дори по-лошо – тази мисъл не му даваше мира от приятната вечеря на островчето, – какво щеше да стане, ако истинският цар се върне и избере Ери за своя невяста? Тогава Исак ще гледа от кулисите как Николай я ухажва и се жени за нея. Ще стои мирно в параклиса, докато ги венчават. И щеше ли Ери да осъзнае, че женихът ѝ не е мъжът, с когото е стояла в зимната градина тази нощ, мъжът, чието сърце бе така пълно с копнеж?

– И на мен ми се иска да продължи вечно – каза той. – Иска ми се на света да бяхме само аз и ти, да няма държави, царе и царици.

Пристъпи към нея, а тя се озова в прегръдките му. Беше толкова слабичка. Беше съвършена.

– Ери – прошепна той, притисна я към себе си, а тя вдигна приканващо красивото си лице. – Би ли могла да ме обичаш, ако не бях цар?

– Бих могла – каза тя и незнайно защо очите ѝ се напълниха със сълзи. – Знам, че бих могла.

– Какво има? – Хвана в ръка брадичката ѝ и изтри сълзите с палец.

– Нищо – прошепна тя.

Усети удар, сякаш го е отблъснала, и погледна надолу. Нещо стърчеше от гърдите му. Осъзна какво вижда, миг преди болката да го застигне. Кинжал. Бяла дръжка във формата на вълк. Нещо се блъскаше в стъкло, сякаш объркана птица се опитваше да влезе в зимната градина.

– Защо? – попита той и се смъкна на пода.

Тя се смъкна заедно с него, на колене, разплакана.

– За отечеството – промълви през сълзи. – За брат ми. За кралицата.

– Ти не разбираш – опита се да каже той.

Смях изби на устните му, но някак странно, приличаше повече на спукал се мехур.

– Прости ми – каза тя и измъкна кинжала от гърдите му.

Болката го заля, топла кръв се лееше от раната.

Тя го целуна нежно по устните.

– Единствената ми утеха е, че ти никога не би могъл да си мой. Но знам, че аз с радост бих станала твоя.

– Ери – простена той миг преди светът да почернее.

– Не съм Ери.

Отнякъде долетяха викове, хора тичаха към тях.

– Всички скърбят за първия цвят – изрецитира тихо тя.

„Кой ще плаче за другите?“

Исак гледаше безпомощно как тя забива кинжала в собственото си сърце.

38

Нина

НИНА СЕ ОБЛЕЧЕ ГРИЖЛИВО. Роклята ѝ беше бледолилава и със скромна кройка, идеална за тена и пищната фигура на Мила Яндерсдат. Без бижута – така де, бедната вдовица не можеше да си позволи дрънкулки. Но най-голямата украса на една фйерданска жена беше нейното благочестие. Усмихна се на момичето в огледалото с изражение сладко и безхитростно.

Прибра лененорусата си коса в плитки около главата – прическа, с която би се гордяла дори игуменката, и тръгна към зимната градина. Стъклото на огромния прозорец беше полазено от скреж и откриваше гледка към ледения ров и бляскавите кули на Белия остров. Леденият палат беше точно толкова ослепителен, колкото Нина го помнеше.

Чу стъпки зад себе си, обърна се и видя Ярл Брум да приближава под ръка със съпругата си. Бяха красива двойка – високи и стройни.

– Енке Яндерсдат – каза топло той. – Моята спасителка. Нека те представя на съпругата си Илва.

Нина приклекна в реверанс.

– За мен е най-висока чест.

Съпругата на Брум пое ръката ѝ. Гъстата светлокестенява коса стигаше почти до кръста ѝ, облечена бе с рокля от златна коприна, която подчертаваше смуглата ѝ кожа и навяваше мисли за златна есен. Видно бе откъде Хане се е сдобила с красотата си.

– Честта е моя – каза Илва. – Съпругът ми ви дължи живота си.

Дълго след като фургонът потегли към пристанището, Нина и Хане бяха събудили Брум. Обясниха му, че хукнали насам след експлозията и го намерили да лежи край пътя. Отървал се бил от приливната вълна и взривовете във фабриката само с цицина на главата, голям късмет. Каквито и подозрения да бе таял Брум към Мила Яндерсдат, те се стопиха поради самия факт, че младата вдовица беше останала в Гяфвале след като двамата земци и гришанските пленнички избягаха.

Нина и Хане изчакаха търпеливо в манастира, докато Брум инспектира разрушената фабрика за оцелели и успее да ограничи в някаква степен щетите – основно, подозираше Нина, да заличи всяка следа от провала си. Трудова злополука, завършила със смъртта на ценни пленнички, беше едно, но успешното бягство на десетки Гриша, особено след унижението, което Брум беше изживял преди година в Ледения палат, като нищо можеше да сложи край на кариерата му. А за Нина беше изключително важно Ярл Брум да не изгуби високата си позиция във фйерданската йерархия. За да успее планът ѝ, щяха да ѝ трябват връзките му и достъпът до високопоставени бюрократи, военни командири и благородници.

– Аз нищо не направих – каза тя на Илва. – Хане прояви истински кураж.

– За което също сме ви задължени впрочем – каза Илва. – По думите на Ярл, на вас трябва да благодарим за забележителната промяна в нашата дъщеря.

– О, не бих могла да си припиша заслугите за това. Дължи се на вашето влияние, както и на изворната майка, която я наставляваше неотклонно, Дйел да я пази.

Двамата кимнаха тържествено, после лицето на Илва се разтегли в широка усмивка.

– Хане! – възкликна тя, щом дъщеря ѝ влезе през прага.

В действителност Нина имаше огромна заслуга за трансформацията на Хане. Научила я бе как да се облича, за да изтъкне максимално предимствата на своята висока и слаба фигура, научила я бе да стои изправена и да се движи като дама и естествено, беше я научила да се преструва. Колкото до доверието на момичето… все щеше да намери начин да го спечели и дори да бъде достойна за него. Все някак.

Илва прегърна дъщеря си, а Брум се обърна към Нина:

– Хане ми каза, че най-сетне е готова да се откаже от глупостите и да се задоми. Не знам каква магия си направила с нея, но съм ти дълбоко благодарен. Тя е толкова променена.

„Беше си идеална преди – помисли си Нина. – Или щеше да е, ако не я беше подрязвал и прищипвал като фанатичен градинар, който се опитва да оформи непокорен храст.“

– Според мен е било само въпрос на време – каза с усмивка тя, – преди Хане да разбере какво ѝ е писано.

– Научи се да приемаш комплименти, Мила. – Брум взе ръката ѝ и я целуна по кокалчетата. – Надявам се, че с времето и това ще стане. – Плесна с ръце. – Е, ще вечеряме ли?

Хане се обърна към баща си с лице ведро и щастливо. Роклята ѝ беше в тъмнокеремидено, а луничките по лицето ѝ приличаха на цветен прашец. Косата ѝ все още беше много къса.

– Боя се, че са дошли генерали да обсъждаме скучни военни въпроси – каза Брум. – Много скоро самият Вадик Демидов ще пристигне в столицата. – Светците да дадат, помисли си Нина. Самата тя планираше да научи всичко за претендента и фйерданските планове, свързани с него. – Ще се опитаме да не ви отегчим до смърт, дами.

– Ние ще си говорим помежду си, татко – рече Хане. – За последните модни тенденции.

Той ѝ се усмихна снизходително и хвана под ръка жена си.

Веднага щом Брум им обърна гръб, Хане намигна на Нина, очите ѝ мятаха мълнии.

– Ще тръгваме ли?

Нина я хвана под ръка и двете поеха след Илва и Ярл Брум към трапезарията.

Заедно щяха да построят нов свят.

Но преди това трябваше да изравнят стария със земята.

39

Зоя

Зоя чу врявата и хукна натам. Доловила бе нещо нередно още преди да чуе виковете на Толя. Усещаше го във въздуха, сякаш мълниите, които тя контролираше с такава лекота, сега припукваха неканени навсякъде и във всичко. Чувстваше се така още откакто люспите на Юрис се бяха стегнали около китките ѝ. Той беше с нея сега, всичките му животи, натрупаното знание, извършените престъпления, чудесата му. Сърцето му биеше с нейното – драконовото му сърце – и този ритъм я свързваше с всичко. „Съзиданието в сърцето на света.“ Вярвала ли е преди в това наистина? Може би. Но не му беше отдавала значение. Силата беше защита, сила, с която да се сдобие и овладее, единствената защита срещу болката, която беше познала. Сега имаше нещо много повече.

Сега всичко беше различно. Зрението ѝ беше по-остро, сякаш светлина очертаваше всеки предмет. Надушваше зелената трева навън, пушека от комините, дори мрамора – не си беше давала сметка, че мраморът има миризма. И сега, докато тичаше презглава по познатите коридори към врявата в зимната градина, Зоя не усещаше страх, а само чувство за неотложност, копнеж да въведе някакъв ред в хаоса, който знаеше, че ще завари.

Но гледката надхвърли и най-лошите ѝ очаквания. Затвори след себе си вратите на зимната градина, а прозорците замъгли, за да скрие помещението от любопитни погледи. Без нея охраната на двореца беше предала богу дух. И нищо чудно.

Тамар бе коленичила до шуанско момиче с кинжал в гърдите. Женя плачеше. Толя, Давид и Николай – все още в затворническите си дрехи – стояха около друг труп. Труп, който приличаше досущ на царя. И всички крещяха един през друг.

Зоя призова гръмотевица да ги смълчи.

Всички се завъртяха към нея и вдигнаха ръце за битка.

– Откъде да знаем, че наистина си ти? – каза Женя.

– Тя е – каза Николай.

– А как да знаем, че ти наистина си ти?! – изръмжа Тамар, без да прекъсва работата си върху момичето.

Изглеждаше безнадеждно. Още имаше цвят по лицето на девойката, но кинжалът май я бе пронизал право в сърцето. Другото тяло Зоя само забърса с поглед. Напомняше ѝ за Николай, нанизан на тръните и кървящ в Долината.

– Женя – спокойно каза тя. – Веднъж се напих и настоях да ме направиш руса.

– Виж ти! – възкликна Николай. – И какъв беше резултатът?

– Изглеждаше фантастично – каза Женя.

Зоя махна прашинка от ръкава си.

– Изглеждах евтина.

Женя свали ръце.

– Отбой. Тя е. – А после се хвърли да я прегръща, Толя награби на свой ред Николай и чак го вдигна от пода.

– Къде бяхте, да ви се не знае?

– Дълга история – каза Николай и Толя най-сетне го пусна да стъпи на земята.

Зоя не искаше да се откъсва от Женя, искаше да вдишва още дълго цветния аромат на косата ѝ, да ѝ зададе хиляди въпроси. Вместо това отстъпи крачка назад и попита:

– Какво е станало тук?

– Кинжалът е фйердански – каза Толя.

– Може и да е фйердански – поклати глава Николай, – но беше в ръката на шуанско момиче.

– Какво говориш? – попита Тамар, докато се мъчеше всячески да възстанови пулса на девойката. – Тя също е била нападната.

– Сърцето ли? – попита Зоя.

– Не – отвърна Тамар. – Ако кинжалът беше пронизал сърцето, нямаше да се мъча така. Попаднал е вдясно от него.

– Ще можеш ли да я спасиш? – попита Женя.

– Не знам. Опитвам се да я стабилизирам. Другото ще зависи от нашите лечители.

– Видях какво стана – каза Николай. – Тя го нападна… този тип, дето прилича досущ на мен. А после сама се прониза в гърдите.

– Значи шуаните се опитват да натопят Фйерда? – попита Толя.

Женя се разплака на нова сметка. Коленичи и погали самозванеца по бузата.

– Исак… – прошепна тя.

– Кой? – попита Зоя.

– Исак Андреев – каза тихо Николай и коленичи до тялото. – Редник първа степен. Син на учител и шивачка.

Толя избърса очите си с ръкав.

– Нямаше никакво желание да участва в тази история.

– Ще можеш ли да възстановиш чертите му?

– Трудно е без кръвообращение – отвърна Женя. – Но ще опитам.

– Поне това дължим на майка му. – Николай поклати глава. – Момчето оцеля на фронта. Опасностите би трябвало да са останали зад гърба му.

Женя изхлипа шумно.

– Ние… ние знаехме, че го излагаме на риск. Вярвахме, че постъпваме правилно.

– Принцесата диша – каза Тамар. – Трябва да я отнесем при корпоралките в Малкия дворец.

– В това няма никакъв смисъл – каза Женя. – Разбирам защо би искала да убие царя… или човека, когото е смятала за царя на Равка. Но защо да посяга и на себе си? И защо една принцеса би се жертвала за такава задача?

– Защото не е станало така – каза Николай. – Намерете ми чисти дрехи. Ще се върна в балната зала да приключа тържеството. Искам да си поговоря с Хирам Шенк. Той е най-високопоставеният член на керчкия Търговски съвет, който присъства тук, нали?

– Да – каза Женя. – Но ти е сърдит.

– Ще му мине. За известно време. Заключете вратите на зимната градина, а тялото на Исак оставете тук.

– Не е редно да… – започна Толя, но Николай вдигна ръка.

– Само засега. Кълна се, че ще получи достойно погребение. След час доведете при мен шуанската делегация в покоите на баща ми.

– Ами ако гвардейките на принцеса Ери вдигнат тревога? – попита Женя.

– Няма – каза Зоя. – Ще мълчат като риби, докато не се разбере със сигурност, че планът им е успял и царят е мъртъв.

Николай се изправи, сякаш раните вече не го боляха, сякаш ужасите от последните дни не са се случили изобщо, сякаш беше надвил окончателно демона в себе си.

– Да живее царят тогава!

•

След два часа тържеството се бе свело до няколко пияници, които пееха песни във фонтана с двуглавия орел. Повечето гости се бяха прибрали по стаите да си отспят след банкета, други се бяха промъкнали в тихите кьошета на градината да се повеселят още малко.

Зоя и другите се бяха върнали в зимната градина, а минута-две по-късно Николай също се появи там, повлякъл ужасена на вид шуанска гвардейка. Грозновата, с тясно лице, със събрана на тила дълга черна коса и с униформата на Тавгарад.

– Маю Кир-Каат – каза Тамар. – Тя пък какво прави тук?

Като видя тялото, проснато край лимоновите дръвчета, гвардейката се разтрепери.

– Но той… – заекна тя, като местеше поглед между мъртвия цар и Николай. – Но вие… къде е принцесата?

– Какъв интересен въпрос – каза Николай. – Сигурно питаш за момичето, което заварихме тук с кинжал в гърдите само на косъм от аортата. Дали е било чист късмет, или ръката ѝ трепнала в последния миг, оставям на теб да решиш. Жива е и е под грижите на нашите лечители.

– Трябва да ни върнете принцесата. Ние ще се погрижим за нея – изсъска гвардейката.

– Никаква принцеса не е – каза остро Николай. – А времето за измами отмина безвъзвратно. Един невинен човек умря тази нощ, защото вие искате да започнете война.

– Той ще ни обясни ли какви ги говори? – прошепна Женя.

Зоя си задаваше същия въпрос.

– С радост – каза Николай и махна към гвардейката. – Позволете да ви представя истинската принцеса Ери Кир-Табан, любима щерка на шуаните, втора в списъка за трона.

– Лъжеш – изсъска младата жена.

Николай стисна ръката ѝ.

– Първо, никоя гвардейка от Тавгарад не би позволила да я сграбчат така за китката сякаш е последната захаросана слива в чинията. – Гвардейката се опита със закъснение да издърпа ръката си. – Второ, къде са ти мазолите? Ръцете на един войник са целите в мазоли като ръцете на Исак. Ти също имаш, вярно, но твоите са по върховете на пръстите. А такива мазоли се получават от свирене на…

– Катуур – довърши Зоя. – Осемнайсетструнен. Принцеса Ери е истински виртуоз на този инструмент.

– Значи са вкарали убийца, предрешена като принцесата, за да се доближат до царя – каза Тамар. – Но тя защо опита да се самоубие?

– За да прехвърли подозрението върху фйерданите? – попита Женя.

– Да – каза Николай, – и за да осигури на Шу Хан повод за война. Царят на Равка е мъртъв, любимата щерка на шуанския народ е убита. Идеалното извинение да вкарат войски в нашата обезглавена страна и да я използват като плацдарм за нападение срещу южната граница на Фйерда. Ще стоварят войските си тук и никога няма да си тръгнат.

Гвардейката… добре де, принцесата… затвори очи, сякаш да признае поражението си. Но нито заплака, нито трепна дори.

– А какво щеше да стане с теб, принцесо? – попита Николай и пусна ръката ѝ.

– Щяха да ми дадат ново име и спокоен живот в провинцията – тихо отвърна тя. – Никога не съм се интересувала от политика, а животът в двореца не ми харесва. Щях да се занимавам с музика и да се влюбя в когото си искам.

– Каква хубава картинка рисуваш – каза Николай. – Безхитростна и откровена, колко очарователно. И аз щях да съм очарован, ако всичко това не заплашваше бъдещето на родината ми. Кажи ми, ти сериозно ли вярваш, че сестра ти ще те остави да си живуркаш в някое планинско селце? Сериозно ли мислиш, че ще те оставят жива?

– Никога не съм искала короната! Не съм заплаха за сестра си.

– Я помисли малко – сопна се Зоя, изгубила търпение. – Ти си популярна, народът те обича, ти си дъщерята, която всички искат начело на държавата. Именно твоята смърт е трябвало да подпали война, да ожесточи шуаните. Сестра ти никога не би те оставила жива с риск някой да те открие в дълбоката провинция. Не, ако заговорът беше успял, ти щеше да си неприемлив риск, пасив, който трябва да се изчисти.

Принцесата вдигна острата си брадичка.

– Не го вярвам.

– Гвардейките ти са задържани – каза Зоя. – Подозирам, че някоя от тях е получила заповед да ти види сметката, преди да сте стигнали до прехвалената ти селска къщурка. Можеш и сама да ги разпиташ, ако искаш.

Ери незнайно как успя да вирне брадичка още малко.

– Какво ме чака? Ще ме съдите ли, или направо ще ме екзекутирате?

– Ще ти се – каза Николай. – Не, намислил съм ти нещо много по-лошо.

– Ще ме задържите като заложница?

– Не си падам много по галените имена, но ако държиш, може и така да те наричам.

– Значи наистина ще ме задържите тук?

– О, непременно. Но не като затворничка, а като моята царица.

Зоя се изненада от силната болка, с която тези думи пронизаха… Кое? Сърцето ѝ? Гордостта ѝ? Знаела бе, че неизбежно ще се стигне дотук. Самата тя беше направила и невъзможното да ожени Николай. Тогава защо се чувстваше като смъртно ранена сърна?

– Годежът ни ще ми докара богата зестра – каза Николай, – а понеже твоят народ те обожава, сестра ти ще трябва да прекрати набезите по границата ни.

– Няма да го направя – каза Ери с физиономия направо свирепа, лице на истинска царица.

– Или това, или екзекуция, гълъбице. Приеми го по следния начин – няма да те обесят и ще се наложи да платиш за това с живот в лукс и в моята приятна компания.

– Бесилката може и да е за предпочитане – каза Зоя. – По-бързо е и по-безболезнено. – Приятно ѝ стана от тези думи, приятно ѝ бе да се заяде с него за последен път.

Николай кимна на Толя и Тамар.

– Върнете я в стаята ѝ и не я изпускайте от поглед. Докато не обявим годежа официално, току-виж се опитала да избяга или да се самоубие.

– Какво ще правим с раненото момиче? – попита Женя, след като изведоха принцесата от зимната градина и близнаците се върнаха.

– Дръжте я под тежка охрана в Малкия дворец. Макар и ранена, тя е член на Тавгарад. Да не забравяме това.

– Дали истинската Маю наистина е смятала да дезертира?

– Вероятно – каза Тамар. – На някакъв етап. Тя има брат. Близнак. По всички личи, че са го включили в програмата за обучение на войници кергуд. Сигурно се е надявала да измъкне и двама им от Шу Хан.

– Кебен – каза Толя и сложи ръка върху рамото на сестра си. Тази дума Зоя не я знаеше. – Ако са разкрили намеренията ѝ, може би е предложила собствения си живот срещу свободата на брат си.

– Интересна тема за разговор, щом момичето се свести – каза Николай и коленичи отново до Исак. – Утре ще напиша писмо на майка му. Ако не друго, поне ще им отпуснем щедра пенсия, за да не им липсва нищо.

– А тялото? – тихо попита Толя.

– Изнесете го по тунелите към Лазлайон.

Женя бръсна с пръсти ревера на Исак.

– Веднага ще се заема с него. Той… Той не се поколеба. Когато му обяснихме какво е заложено на карта, той…

Толя намести внимателно тялото на Исак в гигантските си ръце.

– Имаше царско сърце.

– А ти какво толкова каза на Хирам Шенк? – попита Женя и изтри сълзите, потекли по белязаната ѝ буза. – Беше се ухилил до ушите.

– Дадох му плановете за подводниците ни.

– За измарся?! – възкликна Тамар.

– С все въоръжението? – възкликна на свой ред Толя.

– Боя се, че да. Ако съм разбрал правилно – каза Николай, – Аппарат е изчезнал, а Фйерда смята да подкрепи един претендент за трона на Ланцови. Поне хубав ли е?

Тамар свъси вежди.

– Кой, Аппарат ли?

– Претендентът. Е, едва ли има значение. Но иначе – да, дадох на Шенк истинските чертежи. Иде война. Ще имаме спешна нужда от парите на Керч и от новите си шуански приятели.

– Но земците… – възрази Толя.

– Не се тревожи – каза Николай. – Дадох на Шенк каквото искаше, но той скоро ще разбере, че не то му трябва. Понякога трябва да храниш демона.

– Това пък какво значи? – попита Женя. – И ще ни кажете ли най-после къде бяхте?

– И дали сте намерили лек? – добави Тамар.

– Намерихме – каза Николай. – Но не се получи съвсем.

– Значи не е имало никаква полза от монаха? – попита Толя.

Николай и Зоя се спогледаха. Тя си пое дълбоко въздух и кимна. Време беше и другите да научат.

– Носим лоши новини.

– Сякаш тези не са достатъчни? – възкликна Женя.

– Когато става въпрос за Равка – казаха в един глас Зоя и Николай.

– Лошите новини никога не свършват – довърши той.

А Зоя отиде в преддверието на зимната градина да довлече овързания им пленник. Събуди го с червеното шишенце на Женя, а стреснатият му вик и шашардисаните очи ѝ дойдоха като балсам за душата.

– Юри? – каза Женя. – Какво е направил? Отегчил е някого до смърт?

Зоя подръпна въжето, монахът залитна напред под светлината и качулката му падна.

Женя ахна и отскочи настрани, а ръката ѝ се вдигна несъзнателно към превръзката на окото.

– Не, не. Не може да бъде. Не!

Николай сложи ръка на рамото ѝ.

Монахът беше все така твърде висок и твърде слаб, но се движеше с ново изящество. Лицето му беше гладко избръснато, очилцата ги нямаше. Косата му изглеждаше по-тъмна, пригладена назад да открие челото, самата форма на лицето му се бе променила, костите се бяха разместили в по-остри и изящни черти. Очите му бяха сиви като кварц.

Тамар пристъпи пред Женя сякаш да я защити.

– Невъзможно!

– Невероятно! – поправи я нежно Николай.

Когато унищожи съсъда, който Елизавета беше съхранила с толкова обич, Зоя беше зърнала сянка да излита от огъня, но по онова време не разбра какво значи това. Силата на Тъмнейший се беше разтрошила и част от нея беше останала в раненото сенчесто създание, което ритуалът едва не бе унищожил и което още живееше в Николай. Останалото обаче, духът, който се бе пренасочил от сенчестото създание към тялото, което Елизавета беше приготвила…. Зоя е трябвало да се сети, че Тъмнейший не би пропуснал такъв сгоден шанс да се освободи.

Желанието на Юри се беше изпълнило. Помогнал бе на своя светец да се завърне. Охотно ли се беше отказал от себе си младият монах? С радост? Или в онези последни мигове на огън и ужас се е молил да запази живота си? Само че Беззвездния не беше от милостивите, това Зоя знаеше със сигурност. Тъмнейший не се главоболеше с молитви.

Николай беше разбрал какво е станало, докато Зоя беше в Крибирск за продоволствие, а той разпитваше Юри в бараката.

– Нека го убия – казала бе тя, щом Николай ѝ обясни. – Ще го погребем тук. Никой няма да разбере, че той… – Не можа да изрече думите. „Че се е завърнал.“ Отказа да ги изрече.

– Ако го убием, никога няма да се отърва от демона – възрази Николай. – А скоро ще започне война. Смятам да използвам всички налични ресурси.

Държаха го вързан и със запушена уста по пътя до Ос Олта, но познатите сиви очи и усмивката в тях… цяло чудо бе, че Зоя не му беше счупила врата.

Николай настояваше, че има начин да използват силата му. Зоя искаше пак да го види как изгаря в пламъци.

Добре де, значи ще изчака. Може да бъде търпелива. Звярът в нея знаеше всичко за вечността.

Сега Зоя местеше поглед по белязаните ръце на Женя, по вбесения Толя, по Тамар, която стискаше брадвичките си до побеляване. Погледна към своя цар и жената, която скоро щеше да му стане съпруга.

„Ние сме драконът и ще изчакаме търпеливо своя момент.“

– Толкова много от моите стари приятели, събрани на едно място – каза Тъмнейший с устата на едно лоялно и доверчиво момче, поредния глупак, който го беше обичал. – Хубаво е да се върнеш у дома.

– К Р А Й –

БЛАГОДАРНОСТИ

Първо, към моите читатели, нови и стари, с чиято помощ продължих това пътуване в света на Гриша – благодаря ви. Не бих могла да си мечтая за по-добри спътници.

Искрена признателност към великолепния екип на „Импринт“ – гениалната ми редакторка Ерин Стайн, която застрелях с тази книга на обяд по време на Комиккона в Сан Диего; майсторите на дизайна Натали К. Суза и Елън Дуда; Джон Морган; Никол Ото; Реймънд Ернесто Колон; Мелинда Аскел; Доун Райън; Уесли Търнър и Джесика Чанг. Бих била изгубена без гениалния екип за бързо реагиране на MCPG – Мариел Досън, Морган Дабин, Моли Елис, Териза Фарайоло, Джулия Гардинър, Картин Литъл, Кейти Халата, Луси Дел Приоре, Алисън Верост, Мелиса Зар, екипа на Fierce Reads, Дженифър Гонзалес и отдела по продажби, Кристин Дюлейни и неустрашимия Йон Ягед.

С цялата ми любов и признателност към моето литературно семейство в „Ню Лийф“ – Пуя Шабазиан, Хилари Печоне, Девин Рос, Джо Волпе, Катлийн Ортиз, Миа Роман, Вероника Грихалва, Абигейл Донахю, Келси Люис, Касандра Бейм и разбира се, Джоана Волпе, която ми държеше ръката и ми пазеше гърба на всеки завой. Специални благодарности на Мелиса Рогал, убийцата на дракони.

Искам да благодаря на Холи Блак и Сара Рийс Бренан, на които дължа много за ранната чернова на този ръкопис; на Морган Фейхи, който ми помогна да се оправя със светците и с имената на царете; на Рейчъл Мартин, която ми помогна с последната чернова; на Робин Бейкън, която прави страхотни сладкиши; на Зиги Човешкото гюле, който ме кара да се смея до припадък; на Ерин Даферн, която не ми дава да спра дори когато съм изтощена. Благодаря също на Мари Лу, Рейнбоу Роуъл, Робин Васерман, Касандра Клеър, Сабаа Тахир, Робин Лафевърс, Даниел Хосе Олдър, Кери Райън, Кристин Патрик, Гретхен Макнийл, Джулия Колард, Надин Семеру, на „Пети Патис“ (дълго да е царуването им) и на Ерик за всяко „алоха“.

Благодаря на Емили, Райън, Кристин и Сам за цялата любов и търпение, както и на моята странна и страхотна майка, която търпи всичките ми капризи.

Content

Бардуго Ли Белязания цар