Девід Ґіббінс

Атлантида

Щиро дякую своєму агентові Луїджі Бономі, редакторам Герріет Іванс та Біллові Мессі, а також Джейн Хеллер, Аманді Пестон, Амелїї Каммінс, Ванессі Форбс, Ґайї Бенкс, Дженні Бейтман та Кетрін Кобейн. Доземний уклін друзям, колегам та задіяним установам, які перетворили роки моїх «польових робіт» на чудову пригоду, а справжню археологію на вигадану історію. Не можу не згадати Енн Верріндер Ґіббінс, яка взяла мене з собою на Кавказ та до Центральної Азії, створила чудові умови для написання книги. Особлива вдячність за підтримку татові, Алану та Гю, Зібібі та Сьюзі, Енджі та нашій любій доньці Моллі, яка з'явилась на світ саме тоді, коли ця книга ще тільки задумувалася, і на очах якої пройшов увесь процес її створення.

Події, зображені у цій книжці, є художньою вигадкою. Імена, персонажі, назви установ, місця та події створені авторською уявою, і їх не варто сприймати як реальні. Будь-яка схожість зі світом змальованих у творі реалій, дійсних чи вигаданих, є випадковою. Історичні ж факти пояснюються автором у післямові.

«Дуже давно більшою частиною світу володіла могутня імперія. Її правителі мешкали у величній фортеці, що здіймалася на березі моря. Ця фортеця — химерний, небачений відтоді величезний лабіринт коридорів. На той час люди вже чудово вміли обробляти золото та слонову кістку й були відважними вояками. За зневажливе ставлення до Посейдона, бога моря, вони були покарані: одного разу море здійнялося і вмить проковтнуло фортецю. Відтоді її мешканців ніхто ніколи не бачив».

Пролог

Старий зупинився й підвів голову, перейнятий тим самим побожним почуттям, що охопило його, коли він опинився біля храму вперше. В рідних йому Афінах ніколи не будували нічого подібного. Високо над головою здіймався монументальний вхід, що, здавалося, тримав усю вагу неба. Колосальні мури кидали далеко в залиту білим місячним сяйвом пустелю чорні тіні. До схожого на печеру переднього приміщення вели ледь помітні в темряві ряди величезних колон, полірована поверхня яких була вкрита мереживом ієрогліфів і обрисами людських постатей, що тьмяно виблискували у світлі смолоскипа. Єдиним натяком на розташоване далі був шепіт прохолодного вітерцю, який ніс із собою несвіжий запах ладану, наче хтось тільки-но відчинив двері давно зачиненої усипальні. Старий мимоволі здригнувся, а його філософське ставлення до життя миттєво змінилося ірраціональним страхом перед невідомим, страхом перед могутністю богів, яких він не міг умилостивити і яких не цікавив людський добробут.

— Заходь, греку, — почувся з темряви приглушений шепіт. Доглядач запалив свій смолоскип від вогню, що горів біля дверей. Танцюючі язики полум’я висвітлили гнучку, жилаву постать людини, одягненої лише в настегенник. Чоловік рушив уперед, тримаючи перед собою тремтливий вогонь. Як завжди, він зупинився біля входу у внутрішнє святилище й нетерпляче чекав на старого, який, човгаючи ногами, повільно йшов за ним від дверей. У ставленні доглядача до «елліна», тобто грека, не було нічого, крім презирства до його лисої голови та неохайної бороди, до нескінченних запитань і непунктуальності, через яку доглядачеві щоночі доводилося тривалий час чекати на грека у призначеному місці. Окрім того, грек щось записував, а в цьому місці робити це мали право лише жерці.

Презирство доглядача вже переросло в ненависть. Цього самого ранку його брат Сет повернувся з Наукратіса, розташованого неподалік жвавого порту, в якому коричнева вода Нілу, що розлився, змішувалася з великим Середземним морем. Сет був пригнічений і сумний. Вони довірили партію тканини з батьківської майстерні у Фаюмі одному грецькому торговцеві, який тепер стверджував, що його корабель зазнав аварії і товар потонув. Брати й до того підозрювали, що ці лихі греки скористаються з їхньої необізнаності в комерції, а тепер їхні погані передчуття викристалізувалися в ненависть. Для них це був останній шанс вирватися з нудного життя у храмі, існування не набагато кращого за те, що вели бабуїни й коти, які ховалися в темряві за колонами.

Доглядач злісно подивився на старого, який наближався до нього. Тутешні люди називали грека Законником.

«Я покажу тобі, греку, що мої боги думають про ваші закони», — сказав він про себе.

Інтер’єр внутрішнього святилища являв собою разючий контраст із загрозливою величчю переднього приміщення. Від керамічних масляних ламп, розставлених у витесаній зі скелі кімнаті, йшли сотні дрібних променів світла, схожих на світлячків уночі. Зі стелі звисали химерні бронзові курильниці ладану, дим з яких нашаровувався, створюючи у приміщенні легкий серпанок. Стіни нагадували поховальні ніші у склепі, тільки вздовж них стояли не урни чи труни з останками, а високі відкриті вази з папірусовими сувоями. Коли чоловіки спустилися сходами, затхлий запах ладану посилився, а тишу порушило якесь бурмотіння, що доносилося здалеку. Попереду стояли дві колони, увінчані орлячими головами: вони служили за одвірок великих бронзових дверей, що були відчинені.

За порогом сиділи рядами, обличчям до прибульців люди. Деякі, одягнені лише в настегенники, сиділи на папірусових матах, схрестивши ноги та схилившись над низькими столами; деякі копіювали щось із сувоїв, що лежали перед ними, інші переписували те, що їм надиктували жерці в чорному вбранні, повторюючи про себе записане. Саме цей монотонний гомін чули прибульці, підходячи до дверей. Це був скрипторій, тобто приміщення для переписування рукописів, — палата мудрості, величезне сховище записаних і завчених знань, що передавалися від жерця до жерця відтоді, коли було зведено перші піраміди, від самого початку.

Доглядач відійшов у затінок сходового колодязя. Йому було заборонено входити до цього приміщення, тож залишалося впродовж багатьох годин чекати на повернення грека. Але сьогодні, замість звичайного занурювання у своє презирство, він почав смакувати заплановане на наступну ніч.

Охоплений нетерпінням, старий пройшов повз доглядача. Це була його остання ніч у храмі, останній шанс розв’язати загадку, що оволоділа його думками після попереднього відвідування цього місця. Наступного дня мало розпочатися свято Тота, тому протягом місяця чужинцям буде заборонено відвідувати храм. Старий також знав, що сторонній людині ніколи не нададуть іще однієї аудієнції у верховного жерця.

Поспішаючи, грек перечепився через поріг приміщення, впустив свій сувій і стило та привернув цим увагу багатьох переписувачів. Щось роздратовано пробурмотівши та винувато окинувши приміщення поглядом, старий зібрав із підлоги свої речі та пішов між рядами переписувачів до бокової кімнати, розташованої у віддаленому кінці храму. Пригнувши голову, він увійшов у низькі двері й сів на папірусову мату. Досвід попередніх відвідувань підказав йому, що в темряві перед ним може сидіти хтось іще.

— Солоне Законнику, я Аменхотеп, верховний жрець.

Голос був ледь чутний, трохи голосніший за шепіт, і здавався старезним, як голос богів. Він продовжив:

— Ти приходиш до мого храму в Саїсі, і я приймаю тебе. Ти шукаєш знань, і я дам тобі те, що перекажуть мені боги.

Закінчивши з формальними вітаннями, грек сквапливо поправив на колінах свій білий хітон і розгорнув сувій. Аменхотеп трохи нахилився вперед, і в світлі смолоскипів із темряви з’явилося його обличчя. Солон уже неодноразово його бачив, але душа грека, як і дотепер, здригнулася. Обличчя верховного жерця, здавалося, плавало в повітрі посеред темряви, наче якась примара, що зачаїлася на межі нижнього світу. Це було обличчя молодої людини, для якої час зупинився, наче її муміфікували. Шкіра була пружною та напівпрозорою, чимось схожою на пергамент, а імлисті очі нагадували незрячого.

Аменхотеп був літнім іще до народження відвідувача. Казали, що за часів Солонового прадіда Гомер відвідував верховного жерця, і саме він розповів поетові про осаду Трої, про Агамемнона, Гектора та Гелену, про подорожі Одіссея. Солонові дуже хотілося розпитати Аменхотепа про це та про інші речі, але тим самим він порушив би домовленість, згідно з якою заборонено докучати старому жерцеві запитаннями.

Грек нахилився вперед і цілком обернувся на увагу, намагаючись не випустити жодної подробиці цього — останнього — відвідування. Через деякий час Аменхотеп знову почав говорити, його голос був ледь гучнішим за звук дихання.

— Законнику, скажи мені, про що я розповідав учора.

Солон сквапливо розгорнув сувій і пробіг очима щільні рядки, а потому поволі почав говорити, перекладаючи свої грецькі записи єгипетською мовою, якою вони зараз розмовляли.

— «Дуже давно більшою частиною світу володіла могутня імперія. — Солон, зіщулившись, вдивлявся в напівтемряву. — Її правителі мешкали у величній фортеці, що здіймалася на березі моря. Ця фортеця — химерний, небачений відтоді величезний лабіринт коридорів. На той час люди вже чудово вміли обробляти золото та слонову кістку й були відважними вояками. За зневажливе ставлення до Посейдона, бога моря, вони були покарані: одного разу море здійнялося і вмить проковтнуло фортецю. Відтоді її мешканців ніхто ніколи не бачив».

Солон зупинився і чекально подивився на жерця:

— Ось тут ти закінчив учора.

Здавалося, минула ціла вічність, перш ніж Аменхотеп почав говорити знову. Його губи майже не рухалися, а голос звучав, як тихе бурмотіння.

— Сьогодні, Законнику, ти почуєш від мене багато цікавого. Але спочатку дозволь мені розповісти про цей загублений світ, про місто пихи, покаране богами, місто, яке називали Атлантидою.

Багато годин минуло, аж доки грек нарешті поклав своє стило і згорнув сувій. Його рука боліла від безперервного писання. Аменхотеп закінчив свою розповідь. Стояла місячна ніч; це означало, що свято Тота вже почалося, і жерці мали підготувати храм до ранкового прибуття прохачів.

— Законнику, те, що я розповів тобі, було лише тут і більше ніде, — промовив Аменхотеп, повільно постукавши себе по голові скорченим пальцем. — Згідно із давнім законом ми, довічні мешканці цього храму, тобто верховні жерці, повинні зберігати цю мудрість як найдорожчий скарб. Тобі дозволили прийти сюди лише за наказом звіздаря, який переповів волю божественного Озіріса. — Старий жрець нахилився вперед, на його губах з’явилася ледь помітна посмішка. — І пам’ятай, греку: на відміну від ваших грецьких оракулів, я не розмовляю загадками, але вони можуть критися в моїх розповідях. Я розповідаю істину, переказану мені попередниками, а не власні вигадки. Ти прийшов сюди востаннє. А тепер іди.

Мертвотне обличчя відступило в темряву. Солон поволі підвівся, на мить завагався, кинув останній погляд у темряву, вийшов до вже спорожнілого скрипторію й рушив до освітленого смолоскипами входу в святилище.

Небо на сході вже забарвлювали рожеві пальці світанку, затьмарюючи місячне сяйво, яке досі танцювало на водах Нілу. Старий грек був сам: доглядач, як зазвичай, залишив його біля виходу з храму. Проходячи повз химерні колони, такі далекі від простих грецьких архітектурних форм, він вдоволено зітхнув і востаннє подивився на Священне озеро з його дивною фалангою монументів, на сфінксів із людськими головами, на колосальні статуї фараонів. Грек був радий, що залишає все це позаду, і спокійно йшов піщаною дорогою до валькового селища, в якому зупинився. У руках він тримав дорогоцінний сувій, а на плечі висіла торба, обтяжена важким гаманцем. Завтра перед від’їздом він запропонує золото богині Нейт, як і пообіцяв Аменхотепові під час їхньої першої зустрічі.

Він і досі лишався здивованим від нещодавно почутого. Золотий вік, ера пишноти, якої не могли уявити собі навіть фараони. Раса, яка вміла робити все, яка опанувала вогонь, камінь і метал. І при тому це були люди, а не велетні, не циклопи, що збудували стародавні мури Акрополя. Вони знайшли божественний плід і зірвали його. Їхня фортеця сяяла, як Олімп. Люди насмілилися кинути виклик богам, і боги покарали їх.

Але вони жили й нині.

Заглиблений у побожні думки, старий не помітив двох темних постатей, що відділилися від стіни, коли він підходив до селища. Удар став для нього повною несподіванкою. Перед очима грека все потемніло, і він осів на землю, наостанок відчувши, як хтось зриває торбу з його плечей. Один із незнайомців вирвав із його пальців сувій і розірвав на шматочки, кинувши їх на засипану сміттям землю. Потім дві постаті зникли так само тихо, як з’явилися, залишивши в багнюці скривавленого та непритомного грека.

Коли він прийде до тями, то не пам’ятатиме нічого про останню ніч у храмі. В останні роки життя він уникатиме спогадів про час, проведений у Саїсі, і ніколи не братиме до рук стила. Мудрість Аменхотепа так і не залишить мурів храму та, здавалося б, загине разом із останнім верховним жерцем під час одного з розливів Нілу, який затопить храм, а з ним і ключ до найбільших загадок минулого, що зберігалися в храмі.

1

— Ніколи не бачив нічого подібного!

Ці слова промовив водолаз, що тільки-но з’явився на поверхні за кормою дослідницького корабля. Голос чоловіка тремтів від хвилювання. Підпливши до трапа, він зняв ласти й маску, передав їх тим, хто його стрічав, і насилу піднявся з води. Важкий водолазний костюм змусив його на мить утратити рівновагу, але його підхопили та допомогли ступити на палубу. Водолаза відразу обступили члени команди, що з нетерпінням чекали розповіді.

Джек Говард зійшов із капітанського містка і всміхнувся до приятеля. Він і досі не міг повірити, що така неповоротка на суші фігура може так моторно рухатися під водою. Почувши брязкіт водолазного костюма на палубі, він глузливо, наскільки це дозволяло їхнє з Костасом багаторічне знайомство, вигукнув:

— А ми гадали, що ти поплив до Афін, туди, де на берегу батьківського басейну на тебе чекають джин із тоніком! Що ж ти там знайшов? Утрачені скарби цариці Савської?

Важко рухаючись уздовж леєра назустріч Джекові, Костас Казантакіс нетерпляче похитав головою. Він був надто схвильований, щоб бодай скинути водолазне обладнання.

— Ні, — промовив він. — Я серйозно. Ти тільки глянь на це.

Джек сказав про себе: «Тільки б новини були гарними!» Костас досліджував замулений шельф на верхівці вулкана, що пішов під воду, і незабаром мали з’явитися два інші водолази, оскільки у них закінчувався запас повітря в балонах. Це було останнє занурення в цьому плаванні.

Костас відстебнув карабін і передав камеру для підводної зйомки, натиснувши на кнопку. Інші члени команди стовпилися за спиною високого англійця: той висунув маленький рідкокристалічний дисплей, на якому почав програватися відеозапис. За кілька секунд скептична посмішка зійшла з обличчя Джека, а щелепа його з подиву відвисла.

Підводне життя освітлювалося потужними прожекторами, промені яких вихоплювали об’єкти на глибині до ста метрів. Два водолази навколішки стояли на дні моря та особливою помпою, приєднаною до шланга, відкачували мул, яким було вкрите дно. Один із них намагався втримати помпу на місці, а інший чекав, доки осадові породи звільнять їхні знахідки. Наземні археологи використовували б із тією самою метою лопату та щітку.

Камера наблизилася, і глядачі відразу побачили, що саме привернуло увагу водолазів. Темний силует, що виднів на схилі, являв собою не скелю, а мозаїку металевих плит.

— Литий метал! — схвильовано вигукнув Джек. — Цих плит тут сотні! А ще я бачу амортизаційну вистилку з дерева — саме так Гомер описував судно Одіссея!

Кожна плита була приблизно в метр завдовжки, їхні кути випиналися; формою вони нагадували розтягнені волячі шкіри. Це були типові мідяні вироби бронзового віку, виготовлені більш ніж три з половиною тисячоліття тому.

— Схоже, вони належать до раннього періоду, — наважився висловити свою думку один із студентів. — Може, шістнадцяте століття до нашої ери?

— Безперечно! — заявив Джек. — І розташовані вони бездоганно, отже, можемо припустити, що кістяк корабля під ними неушкоджений.

Камера пересувалася схилом донизу, і збудження Джека дедалі зростало. Між плитами та фігурами водолазів тьмяно світилися три величезні керамічні амфори, кожна з людину заввишки й більша за метр в обіймищі. Вони були точно такими, як амфори, що їх бачив Джек у сховищах Кносу на Криті. Можна було також побачити купи круглих чаш, чудово розмальованих натуралістичними восьминогами та візерунками морської тематики. Гончарні вироби лежали в заглибинах на дні моря.

Без сумніву, це був крам мінойської культури — відомої острівної цивілізації, що процвітала за часів єгипетського Середнього та Нового царств, але раптом зникла приблизно в 1400 році до Різдва Христового. Кнос, казковий лабіринт Мінотавра, був однією з найсенсаційніших знахідок двадцятого століття. Невдовзі після відкриття Генріха Шлімана, який відшукав Трою, англійський археолог Артур Еванс вирішив знайти підтвердження легенди про афінського царя Тесея та його коханку Аріадну. На думку Еванса, міф про Тесея пов’язаний зі справжніми подіями Троянської війни. Великий палац на південь від Геракліона був ключем до загиблої цивілізації, яку Еванс на згадку про легендарного царя Міноса назвав мінойською. Лабіринт коридорів і кімнат відразу породжував спогади про бій Тесея з Мінотавром; це доводило, що в пізніших грецьких міфах більше реального, ніж хто-небудь насмілювався припускати.

— Є! — Джек махнув у повітрі стиснутим кулаком, його звичайна стриманість поступилася місцем емоціям, збудженим справді епохальним відкриттям. Це була кульмінація багатьох років невтомної праці, справдження мрії, що вела його з юності. Така знахідка стане в один ряд із відкриттям могили Тутанхамона та забезпечить команді місце в анналах археології.

Джекові вистачило б і того, що він встиг побачити, але це було ще далеко не все. Зачарований, він стояв і дивився на екран. Камера наблизилася до водолазів, що стояли на рифі нижче від мідних плит.

— Імовірно, це кормове відділення, — Костас указав пальцем на екран. — Якраз за цим карнизом розташовані кам’яні кітвиці й дерев’яне стернове весло.

Перед камерою з’явилася ділянка, залита яскравим жовтим світлом, схожим на віддзеркалення проміння прожекторів від осаду у воді. Але коли камера наблизилася, на палубі пролунав спільний вигук.

— То це не пісок! — прошепотів студент. — Це золото!

Тепер усі вони добре розуміли, на що дивляться; картинка, що перебувала перед їхніми очима, вражала. Вони побачили чудовий золотий потир, гідний самого царя Міноса. На ньому була викарбувана сцена бою з биком. Поруч лежала золота статуя жінки в натуральну величину, руки якої були молитовно складені, а зачіска нагадувала клубок змій. Її оголені груди були вирізьблені зі слонової кістки, а яскрава гра світла свідчила, що шия статуї була прикрашена коштовним камінням. Попереду лежало кілька бронзових мечів із золотими ефесами, леза яких були оздоблені бойовими сценами з накладного срібла та блакитної емалі.

Найбільше виблискувала ділянка, розташована просто перед водолазами. Кожний рух руки з камерою, здавалося, відкривав дедалі більше скарбів. Джек побачив золоті зливки, царські печатки, коштовності й тонкі корони з переплетеного листя. Все це було звалене купою, наче тільки-но випало зі скрині.

Раптом камера смикнулася догори й екран розплився. На палубі запанувала приголомшена тиша. Джек опустив камеру і повернувся до Костаса.

— Схоже, у нас є робота, — промовив він.

Джек поставив на цю експедицію все, що в нього було, зокрема свою репутацію. Десять років тому він здобув докторський ступінь, і відтоді виявлення рештків бодай якогось мінойского корабля, що зазнав аварії, стало його ідеєю-фікс: ця знахідка мала підтвердити його теорію про панування мінойців на морі у бронзовий вік. Він дійшов висновку, що найімовірнішим місцем такої знахідки має бути група рифів та острівців десь у сімдесяти морських милях на північний схід від Кносу.

Але тижні пошуків нічого не дали. Кількома днями раніше їхні сподівання начебто виправдалися, однак вони відразу зазнали розчарування: судно, що їм удалося знайти, виявилося римським. Джек вирішив, що те занурення має бути останнім у поточному сезоні. Сьогоднішнє ж мало на меті лише перевірку обладнання, яке вони збиралися застосувати в новому проекті, — але саме сьогодні Джекові поталанило.

— Може, допоможеш мені?

Костас знесилено опустився на палубу поруч із кормовим леєром «Сіквеста». Його водолазне обладнання досі було незастебнуте, а краплі води на обличчі змішувалися з потом. Надвечірнє сонце Егейського моря заливало його фігуру м’яким світлом. Він знизу догори подивився на худорлявого велетня, що стояв поруч із ним. Джек був нащадком однієї з найстаріших англійських династій, але про високе походження свідчила лише легкість, із якою він тримався. Його батько був мандрівником, що цурався свого оточення та використовував своє багатство на те, аби подорожувати зі своїми рідними до найвіддаленіших куточків світу. Нетрадиційне виховання зробило Джека вигнанцем із вищого світу, людиною, яка чудово почувалася у своїй компанії, але не вважала себе нікому і нічим зобов’язаною. Він був природженим лідером, якого поважали майже всі, з ким він мав справу, а члени його команди й поготів.

— І що б ти без мене робив? — із посмішкою промовив Джек і зняв балони зі стиснутим повітрям зі спини Костаса.

Син грецького корабельного магната, Костас провадив життя справжнього плейбоя. Він десять років навчався у Стенфорді й Массачусетському технологічному інституті, звідки вийшов фахівцем із підводних технологій. Оточений купою знаряддя та інструментів, якими володів лише він, Костас із легкістю робив різноманітні чудові винаходи в цій галузі. Його пристрасть до пригод доповнювалася товариською натурою, що було дуже цінною властивістю для фаху, в якому робота в команді була життєвою необхідністю.

Вони з Джеком познайомилися на базі НАТО в турецькому місті Ізмір, де Джек навчався у школі військово-морської розвідки, а Костас працював цивільним радником УНАНТСУБ, військового антисубмаринного підрозділу ООН. Кілька років потому Джек запропонував Костасові разом працювати в ММУ або Міжнародному морському університеті, науково-дослідній установі, яка вже десять років була їхньою рідною домівкою. За цей час Джек, як голова відділу польових робіт, отримав у своє розпорядження чотири кораблі та дві сотні підлеглих, а Костас, попри значну завантаженість у технічному відділі, завжди знаходив час приєднатися до Джека в особливо цікавих експедиціях.

— Дякую, Джеку. — Костас повільно підвівся, надто втомлений, щоб сказати ще щось. Заввишки він сягав лише Джекового плеча, натомість мав широкі груди й міцні рамена, успадковані від багатьох поколінь грецьких рибалок і моряків, та й характер мав відповідний. Цей проект був для нього дуже важливим, і збудження від відкриття позбавило його останніх сил. Це він, Костас, уможливив цю експедицію, використавши батьківські зв’язки з грецьким урядом. Хоча зараз вони перебували в міжнародних водах, підтримка грецького військово-морського флоту була безцінною: зокрема саме звідти надходили балони з очищеним газом, необхідні для водолазних робіт.

— О, я мало не забув!

На округлому засмаглому обличчі Костаса з’явилася хитра посмішка, він сунув руку в кишеню:

— Це на той випадок, якщо ти подумаєш, що я все це сфальсифікував.

Він дістав пакет, загорнений в неопрен, і простягнув його Джекові. Очі науковця тріумфально засвітилися. Джек не думав, що пакунок буде таким важким, і ледь не випустив його. Розгорнувши тканину, він затамував подих.

У пакунку був суцільний металевий диск діаметром із його долоню; поверхня диска сяяла так, наче він був зовсім новий. Помилки бути не могло: такий відтінок могло створити лише абсолютно чисте золото.

На відміну від багатьох своїх учених колег, Джек ніколи не вдавав, що він байдужий до скарбів, тому на якісь секунди цілком віддався захватові від того, що в його руках перебуває кілька кілограмів золота. Піднявши диск і повернувши його під кутом до сонця, він спіймав оком сонячного зайчика, наче звільняючи величезну енергію, що нагромаджувалася в металі впродовж тисячоліть.

Коли Джек побачив відмітини на поверхні диска, на яких виблискувало сонце, його ейфорія посилилася. Тоді він завів диск за спину Костаса, щоб на відмітини падала тінь, і побачив на опуклому боці бездоганно чіткий рисунок.

У центрі був зображений дивовижний прямолінійний пристрій, схожий на велику літеру «Н», із коротким відрізком, що відходив від поперечини, та Чотирма рисками, які, наче зубці гребінця, відбігали від вертикальних ліній. По краєві диска пролягали три концентричні смуги, кожна з яких була поділена на двадцять частин. Зовнішнє коло здалося Джекові низкою піктограм, символів, що містили значення слова чи речення. Він розгледів чоловічу голову, людину, що йшла, весло, човен і сніп кукурудзи. Внутрішні сектори відповідали зовнішнім, але містили виключно знаки з ліній. Усі ці знаки були різними й більше нагадували літери алфавіту, ніж піктограми.

Костас стояв і дивився, як Джек захоплено розглядає диск. Його очі палали тим вогнем, який Костас уже бачив раніше. Джек долучився до віку героїв, до періоду, відображеного в міфах і легендах, відбитого у величі палаців і фортець, у витончених мистецьких роботах і вишуканій зброї. Він пізнавав давнину за допомогою знайдених затонулих кораблів: адже вони зберегли стародавні речі такими, якими вони були в мить катастрофи. Але на цьому дискові, на цьому артефакті лежав відбиток таємниці, яка — Джек знав — не відпустить його доти, доки він не розв’яже її повністю.

Джек покрутив диск і знову подививсь на написи. Подумки він повертавсь у студентські роки, коли їм читали курс з історії писемності. Він уже бачив щось схоже. «Треба буде неодмінно надіслати зображення електронною поштою професорові Ділену», — сказав він собі. Джек навчався в Джеймса Ділена, найкращого у світі фахівця з давньогрецької мови, у Кембриджському університеті.

Він повернув диск Костасові. Деякий час чоловіки дивилися один на одного; їхні очі палали від збудження. Потім Джек поспішив до людей, які працювали біля кормового трапа. Він кинув погляд на золото, й це подвоїло його запал. Найбільша загроза полягала в тому, що відкриття було зроблене в міжнародних водах, у місці, що не належало до юрисдикції жодної країни. Усі спроби запровадити загальне морське законодавство ні до чого не приводили: проблема нагляду за такою великою територією так і не була розв’язана. Однак технічний прогрес зробив підводні апарати з дистанційним керуванням (подібні до того, що брав участь у пошуках «Титаніка») не набагато дорожчими від звичайного авта. Підводні дослідження, які колись являли собою царину лічених установ, тепер були доступні будь-кому, і це стало причиною масового знищення історичних місць. Добре організовані мародери з висококласним технічним устаткуванням прочісували дно моря, нікому не повідомляючи про свої знахідки, які потім назавжди зникали у приватних колекціях. До того ж Міжнародному морському університетові доводилося протидіяти не лише законним дилерам: знайдені предмети давнини дуже приваблювали кримінальний світ.

Джек подивився на платформу хронометриста та, відчувши знайомий прилив адреналіну, жестом повідомив про свій намір зануритися. Потім почав підготовку: переглянув обладнання, налаштував умонтований у скафандр комп’ютер, перевірив тиск у балонах. Він діяв так само методично та професійно, як і завжди, наче не відбувалося нічого особливого.

Але насправді він ледь стримував збудження.

2

Моріс Гібермаєр підвівся та витер вкритий потом лоб.

Він подивився на годинник. Був майже полудень — жар пустелі ставав нестерпним. Робочий день добігав кінця. Чоловік вигнув спину та поморщився, раптом відчувши, як звело все його тіло: п’ять із гаком годин він провів, згорбившись у курній ямі. Він повільно просунувся до центральної частини місця розкопок: треба було провести традиційний щоденний огляд. На ньому був капелюх із широкими крисами, маленькі круглі окуляри та шорти по коліно; загалом вигляд він мав вельми кумедний і нагадував якогось допотопного будівельника. Саме таким Гібермаєр був відомий у цілому світі: його вважали за одного з провідних єгиптологів.

Моріс мовчки спостерігав за розкопками. Його думки супроводжувалися знайомим стуком мотик та іноді ще рипінням грабарки. Можливо, цьому місцю і бракувало величі Долини фараонів, але знахідок тут було набагато більше. Для того щоб відшукати могилу Тутанхамона, знадобилося чимало років марних пошуків, тоді як тут дослідники стояли буквально по коліна в муміях: їх знайдено було вже кількасот, і з очищенням від піску чергових підземних коридорів знаходилися все нові й нові.

Гібермаєр підійшов до глибокої ями, з якої все почалося. Він вдивлявся в розташований унизу підземний лабіринт — плутанину видовбаних у скелі тунелів, обладнаних численними нішами, де впродовж багатьох століть спокійно спали мертві. Цим небіжчикам удалось уникнути уваги розкрадачів гробниць, які знищили так багато могил фараонів. Відкрити мережу катакомб допомогло зникнення верблюда: невдаха зійшов із дороги та на очах власника провалився під пісок. Погонич підскочив до цього місця та з жахом побачив унизу ряди тіл. Мертві обличчя були повернуті до нього, наче дорікали йому за те, що він потривожив їхній священний сон.

— Мабуть, ці люди є вашими предками, — сказав погоничеві Гібермаєр, коли його поспішно викликали з Александрійського інституту археології до оази, розташованої посеред пустелі у двохстах кілометрах на південь. Розкопки підтвердили його припущення. Обличчя, що так налякали погонича, насправді виявилися витонченими малюнками. Якість деяких із них можна було порівняти з якістю витворів італійського Відродження; однак це були витвори ремісників, а не видатних майстрів, а мумії належали не достойникам, а звичайним людям. Більшість із них жили не в епоху фараонів, а у віки, коли в Єгипті панували грецькі та римські завойовники. Це були часи зростання добробуту, коли запровадження карбованих монет дозволило людям швидко накопичувати статки: скажімо, середній клас міг дозволити собі позолочені труни та складні поховальні ритуали. Ці люди жили в Фаюмі — родючій оазі, що простяглася на шістдесят кілометрів звідси в бік Нілу.

«Це поховання являє собою набагато ширший зріз давньоєгипетського побуту, ніж гробниця фараонів», розмірковував Гібермаєр. Історії тутешніх мерців були не менш захопливі, ніж ті, що їх розповідали муміфіковані Рамзес чи Тутанхамон. Цього ж ранку вчений працював над могилами родини ткачів: чоловіка на ім’я Сет, його батька та брата. Картонаж, тобто дошку з тиньку і тканини, що служила за надгробок над їхніми могилами, прикрашали кольорові сцени храмового життя. Підписи свідчили, що брати були доглядачами нижнього рівня у храмі Нут в Саїсі; вони також успадкували батьківську справу — торгівлю тканиною з греками. Судячи з розкішних саванів на муміях та золотих масок на їхніх обличчях, бізнес був вельми прибутковим.

— Докторе Гібермаєр, гадаю, ви маєте подивитися на це.

Ці слова промовила одна з найдосвідченіших стажерів у групі, єгипетська студентка-випускниця, яка сподівалася, що одного дня стане наступницею Гібермаєра на посаді директора інституту. Айша Фарук знизу вгору дивилася на нього зі своєї ями; її вродливе темношкіре обличчя, здавалося, прийшло з минулого — наче щось раптом вдихнуло життя в одне із зображень мумій.

— Вам доведеться спуститися сюди.

Гібермаєр змінив свого капелюха на жовту каску й обережно зліз драбиною. Його підтримував один із місцевих мешканців, найманий підсобний робітник. Айша присіла над мумією, що лежала у видовбаній у піщанику ніші на глибині кількох кроків. Це була одна з могил, пошкоджених через падіння верблюда. Гібермаєр навіть бачив те місце, де розкололася теракотова труна.

Вони перебували в найстарішій ділянці розкопок: неглибокі підземні коридори створювали осердя могильника. Гібермаєр дуже сподівався, що студентка знайшла щось на доказ його теорії, згідно з якою поховальний комплекс було засновано у шостому столітті до нашої ери, за двісті років до того, як Александр Македонський завоював Єгипет.

— Гаразд, то що тут у нас?

Німецький акцент Гібермаєра через хвилювання посилився.

Він зійшов із драбини й обережно, щоб додатково не пошкодити мумії, присів поруч зі своєю помічницею. На обох були легкі медичні пов'язки, що мали захищати їх від вірусів і бактерій, які могли чекати свого часу в савані, щоб повернутися до життя завдяки волозі людського дихання. Гібермаєр заплющив очі та нахилив голову в пошані до мертвих, як він робив щоразу, відкриваючи чергове поховання. Після того, як мерці повідомляли свою інформацію, Моріс зазвичай повторно ховав їх, у такий спосіб поновлюючи їхню подорож замогильним світом.

Айша налаштувала лампу та сунула руку до труни, обережно розкривши нерівний розрив, що, наче велика рана, перетинав живіт мумії.

— Хвилинку, я зараз.

Вона працювала з чіткістю досвідченого хірурга, гнучкими пальцями беручи пензлики та пінцети, що акуратно лежали на таці поруч із нею. Витративши кілька хвилин на прибирання сміття від попередньої роботи, вона поклала інструменти на місце та відійшла до узголів’я труни, надаючи Гібермаєрові змогу подивитися зблизька.

Поглядом експерта він оглянув речі, що їх Айша витягла з просоченої смолою матерії, в яку було огорнено мумію, — подумати лишень, після всіх цих століть у повітрі досі відчувався різкий запах смоли! Гібермаєр відразу впізнав золотий «ба», крилатий символ душі, поруч із яким лежали захисні амулети, вишикувані в формі кобри. Посеред таці лежав амулет Кебегасенуєфа, охоронця нутрощів. Поруч була витончена фаянсова брошка, що зображала бога-орла з розпростертими крилами: силікат, із якого зроблено річ, був обпалений до ґлянсуватого зеленавого відтінку.

Гібермаєр насилу зробив іще кілька кроків та опинився просто над розрізом у савані. Тіло лежало головою на схід, наче вітаючи сонце у символічному відродженні, — ця традиція сягала доісторичних часів. Під розрізаним саваном директор побачив торс самої мумії: схожа на пергамент суха шкіра, що обтягувала грудну клітку, мала колір іржі. Мумій, що лежали в цьому некрополі, готували до поховання не так, як фараонів, із тіл яких виймали нутрощі та наповнювали бальзамувальними солями. Тут значну частину роботи з муміфікування брала на себе пустеля з її спекою та сухістю — фахівці з бальзамування усували лише кишківник, а за часів Стародавнього Риму відмовилися навіть від цієї процедури. Властивості пустелі були для археологів дарунком неба: знахідки зберігалися тут так само добре, як у кислому болоті. Гібермаєра щоразу вражало те, що нестійкі органічні матеріали так чудово витримують тисячоліття.

— Ви бачите? — Айша вже не стримувала свого збудження. — Ось тут, під вашою правою рукою.

— Бачу. — Очі Гібермаєра зупинилися на рваній дірі в савані, розташованій у ділянці таза.

Тканина була вкрита дрібними позначками, судячи з усього, письмом. Саме по собі це не становило чогось особливого: давні єгиптяни невтомно записували все, що бачили, на папері, який вони виробляли з волокон папірусу. З нього також робили чудове посмертне вбрання для мумій. Ці клаптики були найціннішими знахідками в похованні — заради них Гібермаєр і організував такі масштабні розкопки.

Те, про що йшлося в тексті, наразі цікавило його менше, ніж можливість за стилем і мовою напису встановити дату поховання. Він цілком розумів збудження Айші: розірвана тканина на мумії давала рідкісну можливість датувати знахідку просто на місці. Зазвичай їм доводилося кілька тижнів чекати, доки фахівці з Александрії обережно розгорнуть саван.

— Напис грецький! — заявила Айша, через хвилювання геть забувши про шанобливе звернення до Гібермаєра, якого вимагали від неї міркування субординації. Вона наблизилася до директора впритул, присіла поруч, так, що її волосся лоскотало йому шию, і вказала на саван.

Гібермаєр кивнув. Айша мала рацію: безперечно, це був характерний «плинний» рукописний шрифт Давньої Греції, такий несхожий на ієратичні письмена епохи фараонів і коптські написи Фаюму грецьких та римських часів. Однак директор був спантеличений. Як фрагмент грецького тексту міг бути знайдений на фаюмській мумії шостого чи п’ятого століття до нашої ери? У сьомому столітті до нашої ери грекам дозволили збудувати торгову колонію в Наукратісі на Каноському рукаві Нілу, але їхні пересування внутрішніми територіями Єгипту жорстко обмежувалися. До завоювання Єгипту Александром Великим, яке сталося 332 року до Різдва Христового, греки не відігравали суттєвої ролі в історії цієї країни, і навряд чи на той час єгипетські записи велися грецькою мовою.

Гібермаєр відчув, як його збудження змінюється розчаруванням. Грецький документ у Фаюмі, швидше за все, мав бути датований часами Птоломеїв, македонської династії, що бере свій початок від правління воєначальника Александра Птолемея Першого, сина Лага, і закінчується самогубством Клеопатри та захопленням влади римлянами у ЗО році до нашої ери. Невже він, Гібермаєр, так серйозно помилявся в датуванні цієї ділянки некрополя? Директор обернувся до Айші, намагаючись приховати розчарування:

— Навіть не знаю, як до цього ставитися. Треба подивитися пильніше.

Він наблизив лампу до мумії. Скориставшись пензликом із таці Айші, він обережно змахнув пил з одного кутка папіруса. Тепер напис був таким чітким, наче його зробили допіру сьогодні. Гібермаєр узяв лупу та, затамувавши подих, почав розглядати напис. Маленькі літери стояли щільно одна до одної; пунктуаційних знаків не було. Директор знав, що на повний переклад знадобиться чимало часу.

Зараз важив лише стиль. Гібермаєрові поталанило свого часу прослухати курс грецької каліграфії у професора Джеймса Ділена, відомого лінгвіста, лекції якого справляли таке велике враження, що Гібермаєр і досі, два десятки років потому, чітко пам’ятав найменші подробиці.

За кілька секунд на його обличчі з’явилась усмішка, і він знов обернувся до Айші:

— Можемо відпочивати спокійно. Я впевнений, це ранній період: п’яте, можливо, шосте століття до нашої ери.

Він із полегшенням заплющив очі, й дівчина на мить обійняла його, остаточно забувши про належну стриманість у стосунках між професором і студенткою. Вона ще до того встановила цю саму дату: магістерська робота Айші була присвячена давньогрецьким написам в Афінах. У цій галузі вона була кращим фахівцем, ніж Гібермаєр, однак дозволила йому відчути радість самостійного відкриття, щире задоволення від підтвердження гіпотези щодо раннього заснування некрополя.

Гібермаєр знову розглядав папірус, відчуваючи, як думки мчать шаленим галопом. Якщо виходити з цього щільного, безперервного письма, то зрозуміло, що це не просто якась бухгалтерська книжка, перелік назв і цифр. Торговці Наукратіса створювали інакші документи. Невже в тогочасному Єгипті були й інші греки? Гібермаєрові було відомо лише про нечисленні візити вчених, яким іноді надавали доступ до архівів храму. Батько історії Геродот із Галікарнаса відвідував жерців у п’ятому столітті до нової ери, і вони розповіли йому чимало дивовижних переказів, зокрема про те, яким був світ до протистояння між греками та персами; це згодом і стало головною темою Геродотової праці. Втім, до Геродота тут були й інші греки, державні діячі та вчені, але згадок про ці відвідування майже не збереглося.

Гібермаєр не наважувався переказати свої думки Айші, оскільки розумів: передчасні заяви поширюються серед журналістів із швидкістю лісової пожежі та можуть призводити до неприємних наслідків. Але він ледь стримував своє хвилювання. Невже вони знайшли якийсь давно втрачений документ, присвячений історії світу?

Майже вся антична література дійшла до нас у середньовічних копіях, із манускриптів, ретельно переписаних ченцями монастирів уже після падіння Західної Римської імперії. Більшість автентичних стародавніх рукописів було знищено — коли не завойовниками та релігійними фанатиками, то принаймні часом. Багато років учені попри все сподівалися, що єгипетська пустеля зберігає втрачені тексти, які можуть спричинити переворот уявлень про стародавню історію. Понад усе вони мріяли про рукописи, що містили б мудрість учених жерців Стародавнього Єгипту. Архіви храмів, що їх відвідували Геродот і його попередники, зберігали знання, яке брало початок у сивій давнині, в часах, коли письмова історія лише зароджувалася.

…Схвильований Гібермаєр іще раз подумки перебрав імовірні варіанти. Може, це розповідь очевидця про подорож євреїв пустелею, документ, який можна буде поставити поряд із Старим Завітом? Або текст про закінчення бронзового віку, про реалії Троянської війни? Можливо, ця знахідка допоможе зрозуміти ще давніші події і доведе, що єгиптяни не просто торгували з Критом за епохи бронзового віку, а й будували великі палаци… Єгипетський цар Мінос? Гібермаєр знайшов цю думку дуже привабливою.

З неба на землю його повернула Айша, яка увесь цей час надалі чистила папірус, а тепер указала на мумію:

— Погляньте на це!

Вона обробляла край папіруса там, де він стирчав з уцілілого савану. Обережно піднявши тканину, вона вказала на щось пензликом.

— Це якийсь символ, — сказала вона.

Просто посеред тексту було зображено дивний прямолінійний пристрій; частину рисунку прикривав саван. Те, що було на видноті, чотирма виступними зубцями нагадувало садові граблі.

— Як ви гадаєте, що це?

— Не знаю, — відповів Гібермаєр і помовчав, не бажаючи осоромитися перед власною студенткою. — Може, це якийсь числовий знак, що походить від клинопису.

Він згадав клиноподібні символи, відбиті на стародавніх глиняних табличках, що їх знайшли на Близькому Сході.

— Ось, можливо, це дасть нам підказку?

Він нахилився вперед, так, що його обличчя опинилося лише в кількох дюймах від мумії, й обережно здмухнув з папіруса пил. Між текстом і рисунком значилось якесь слово, написане грецькими літерами, більшими за решту.

— Гадаю, я можу прочитати це, — пробурмотів Гібермаєр. — Візьми з моєї задньої кишені записник і записуй те, що я тобі диктуватиму.

Дівчина так і зробила. Вона присіла біля труни та підняла олівець, утішена тим, що Гібермаєр упевнений у її вмінні транскрибувати.

— Гаразд, почали. — Директор помовчав і підніс лупу. — Перша літера — «альфа». — Він трохи повернув ліхтар, щоб краще було видно. — Потім «тау». Потім знов «альфа». Ні, закресли це. «Лямбда», потім іще одна «альфа».

Попри те, що в ніші був затінок, його чоло знову стало мокрим від поту. Він трохи відсунувся, щоб крапля раптом не впала на папірус.

— «Ню». Потім знову «тау». Потім, гадаю, «йота». Так, «йота». І остання літера. — Не зводячи очей з папіруса, Гібермаєр узяв з таці невеликий пінцет і за його допомогою підняв частину тканини, що прикривала кінець слова, а потім знову злегка подмухав на текст.

— «Сігма». Так, «сігма». Це все. — Гібермаєр випрямився. — Тож що маємо?

Насправді він упізнав слово, щойно його побачивши, але розум відмовлявся визнати те, з чим зіткнувся. Це перевершувало всі найсміливіші мрії; це була версія, яка настільки нагадувала фантазію, що більшість учених просто не схотіли б розглядати її.

Удвох з Айшею вони приголомшено дивилися на записник, не в силі відірвати очей від єдиного затранскрибованого слова й забувши про все інше.

— ArXavrio. Атлантида, — ледь чутно вимовив Гібермаєр.

Він відвернувся, поблимав очима й знов обернувся до труни. Слово й досі було тут. Думки Гібермаєра закрутитися колесом: він гарячково згадував усі можливі варіанти та сам намагався спростувати їх.

Роки наукової роботи підказували йому, що починати слід із найменш суперечливих засновків, тобто спершу узгодити знахідку з узвичаєною системою поглядів.

Атлантида. Гібермаєр звів очі догори. У давнину історія цієї країни могла становити заключну частину міфу про створення світу: вона оповідала про часи, коли епоха велетнів змінилася епохою людей. Можливо, папірус містив переказ про цей легендарний золотий вік, про Атлантиду, що була міфом, а не історією.

Гібермаєр подивився на труну й мовчки похитав головою. Це не могло бути правдою. Місце, дата — все спростовувало цю гіпотезу. Збіг обставин виявився б неймовірним. Інстинкт ніколи ще не зраджував директора, і тепер голос цього інстинкту лунав іще гучніше, ніж завжди.

Знаний, здавалося б, передбачуваний світ фараонів і мумій, жерців і храмів розсипався просто на очах. Гібермаєр згадував величезні зусилля, докладені до реконструювання сивої давнини: невже вони були марними?

«Як дотепно! Верблюд, може, буде відповідним за найбільшу археологічну знахідку всіх часів і народів», — подумалося Гібермаєрові.

— Айше, я хочу, щоб ти це підготувала для негайного підняття. Наповни порожнину піною та закрий труну. — Він знову відчув себе головою археологічної експедиції, і величезна відповідальність за зроблене відкриття прийшла на зміну хлоп’ячому збудженню перших хвилин. — Нехай це сьогодні ж покладуть на вантажівку та відправлять до Александрії. Ти маєш супроводжувати цей вантаж. Організуй збройний супровід, але нічого незвичайного — я не хотів би привертати зайвої уваги.

Вони завжди пам’ятали про загрозу, що походила від сучасних розкрадачів гробниць: мародери та злодії, які чаїлися в дюнах довкола місця розкопок, були готові на все, щоб викрасти щось старовинне та вартісне.

— І ще одне, Айше, — дуже серйозно додав Гібермаєр. — Я знаю, що можу довіряти лише тобі. Сподіваюся, що ти не прохопишся про це ані слівцем ні перед ким, навіть перед нашими колегами, членами експедиції.

Залишивши Айшу в гробниці, Гібермаєр почав підійматися драбиною. Безмірний драматизм відкриття раптом вилився у величезну втому. Він перетнув місце розкопок, трохи похитуючись під палючим сонцем і забувши про робітників, які справно чекали на перевірку своєї роботи. Зайшовши до власного намету, директор знесилено опустився на стілець перед супутниковим телефоном. Витерши піт з обличчя та декілька хвилин посидівши із заплющеними очима, Гібермаєр змусив себе заспокоїтися та увімкнув апаратуру. Він набрав номер і невдовзі почув відповідь. Спочатку в навушниках стояв тріскіт, але Гібермаєр наладнав антену, й шуми зникли.

— Вітаю вас, ви зателефонували до Міжнародного морського університету. Чим я можу вам допомогти?

Гібермаєр відповів миттєво, його голос був хрипким від збудження:

— Привіт, це Моріс Гібермаєр, я дзвоню з Єгипту. Це дуже важливо, негайно з’єднайте мене з Джеком Говардом.

3

Води старої гавані тихо бились об берег, кожна хвиля несла з собою купи водоростей. На іншому боці бухти ворушилися, виблискуючи на полуденному сонці, ряди рибальських човнів і катерів. Джек Говард підвівся та підійшов до парапету. Його темне волосся ворушив вітерець, а бронзове від засмаги обличчя свідчило, що не один місяць він провів у морі, шукаючи затонулі кораблі бронзового віку. Джек притулився до парапету і вгледівся у блискучу воду. Колись це була антична гавань Александрії, що своєю пишнотою сперечалася з самими Карфагеном і Римом. Звідси відпливали каравани кораблів, вантажених зерном, широких торговельних суден, що несли багатство Єгипту мільйонному населенню Риму. Звідси ж заможні купці везли скрині із золотом і сріблом через пустелю, до Червоного моря і далі. В обмін надходили скарби Сходу: ладан і лазурит, сапфіри й панцери черепах, шовк та опіум, які привозили звитяжні мореплавці, наважившись на небезпечну подорож з Аравії й далекої Індії.

Джек подивився на масивне кам’яне підложжя, розташоване в десятьох метрах. Дві тисячі років тому це було одне з чудес світу — знаменитий Фароський маяк. У 285 році до нашої ери, за 50 років після того, як Александр Македонський завоював Єгипет, маяк заклав Птоломей Другий. Він здіймався на сто метрів вище за Велику піраміду в Гізі. Навіть сьогодні, більш ніж через шість століть після того, як маяк обвалився внаслідок землетрусу, його підвалини залишались одним із чудес античності. Мури було використано в будівництві середньовічної фортеці, яка тепер служила за головну будівлю Александрійського інституту археології, центру досліджень Єгипту греко-римського періоду.

Залишки маяка й досі лежали на дні гавані: під поверхнею води видніла величезна купа кам’яних блоків і рештків колон упереміш із розбитими статуями царів і цариць, богів і сфінксів. Джек особисто відкрив одну з найбільш вражаючих статуй — колосальну скульптуру, що, розколота, ховалася на дні. Щось схоже описав англійський поет Шеллі у своїй поезії, присвяченій Озімандіасу, Цареві над царями, перевернутому зображенню Рамзеса II, що спокійно спить у пустелі. Джек уважав, що місце перебування статуй слід зафіксувати й потім залишити їх там, де вони лежать.

Він із задоволенням побачив, що біля причалу для підводного човна вишиковується черга: це свідчило про успіх підводного парку. На протилежному боці гавані височіла на тлі неба футуристична будівля Александрійської бібліотеки — відбудованого старовинного книгосховища, яке колись містило найбільшу у світі кількість рукописів.

— Джеку!

Двері конференц-зали різко відчинилися, і на балкон ступив кремезний чоловік. Джек повернувся, щоб привітати новоприбульця.

— О, герр професор! Доброго дня, докторе Гібермаєр, — усміхнувся він і простягнув руку. — Не можу повірити, що ти змусив мене здолати всю цю відстань лише для того, щоб я подивився на шматок савану мумії.

— Я знав, що колись неодмінно впіймаю тебе на гачок скарбів Стародавнього Єгипту.

Свого часу чоловіки разом навчалися в Кембриджі, й суперництво лише підігрівало їхню спільну пристрасть до античності. Джек усвідомлював, що за зовнішньою холодністю Гібермаєра ховається дуже допитливий розум, та й Гібермаєр добре знав, як треба пробивати Джекову стриманість. Після великої кількості експедицій у різні частини світу Джек із нетерпінням чекав на спаринг із давнім приятелем-суперником. Гібермаєр не дуже змінився з часів студентства, тому суперечки щодо впливу Греції на цивілізацію Єгипту були невід’ємною складовою їхньої дружби.

За спиною Гібермаєра стояв літній чоловік, одягнений в бездоганний костюм із краваткою. Чоловік мав густе сиве волосся і пронизливі очі-вогники. Джек наблизився до їхнього старого наставника, професора Джеймса Ділена, і привітно потиснув йому руку.

Ділен відійшов на крок і жестом запросив на балкон іще двох людей:

— Джеку, гадаю, ви незнайомі з доктором Светлановою.

Яскраві зелені очі жінки були майже врівень з очима самого Джека — така висока була вона на зріст. Вони потисли одне одному руки. Англійською Светланова говорила правильно, хоча й з акцентом: після того, як їй дозволили виїхати з Радянського Союзу, жінка десять років прожила в Америці й Англії. Джек неодноразово чув про неї — Катя Светланова вже встигла заслужити собі неабияку репутацію в наукових колах, — але не був готовий побачити таку вродливу жінку. Зазвичай усі його думки оберталися довкола нового відкриття, проте сьогодні сталося дещо незвичайне: він не міг відвести від Каті очей.

— Джек Говард, — відрекомендувався він, трохи роздратований тим, що втратив контроль над собою і що це, здається, не пройшло поза увагою жінки.

Її довге волосся зметнулося в повітрі, коли вона повернулася, щоб познайомити його зі своєю колегою.

— А це моя асистентка, Ольга Іванівна Борцова з Московського інституту палеології.

На відміну від елегантної Светлановой Ольга була вдягнена як типова російська простолюдинка. «Наче з екрана зійшла проста та безстрашна героїня Великої Вітчизняної війни», — подумалося Джекові. Ольга несла в руках величезний стос книжок, рухаючись обережно, щоб не розсипати їх; коли Джек простяг їй руку, вона подивилася йому просто в очі.

Коли з формальностями було скінчено, Ділен запросив усіх до конференц-зали. Саме він мав головувати на нараді — з поваги до статусу професора Гібермаєр на якийсь час забув про свою посаду директора інституту.

Товариство розташувалося за столом. Ольга обережно склала свої томи поруч із Катею, відійшла та сіла на один із стільців, що стояли біля задньої стіни приміщення.

Гібермаєр, міряючи кроками вільний куток зали, почав говорити. Свою розповідь він супроводжував демонстрацією слайдів. Науковець швидко переповів обставини відкриття та описав, як труну перевезли до Александра, — це сталося лише два дні тому. Після цього фахівці день і ніч працювали над мумією, звільняючи папірус від тканини. Аналіз показав, що інших фрагментів письма не було і що папірус був більший лише на декілька сантиметрів.

Результат роботи реставраторів лежав на столі під скляною панеллю. Аркуш із нерівними краями сягав приблизно тридцяти сантиметрів завдовжки і п’ятнадцяти завширшки. Його поверхня була щільно вкрита знаками, за винятком прогалини посередині.

— Який надзвичайний збіг обставин — треба ж було верблюдові потрапити ногою прямо в папірус! — зауважила Катя.

— Так, надзвичайний, але щось подібне нерідко трапляється в археології, — відповів Джек і підморгнув жінці. Вони обоє всміхнулися.

— Більшість великих знахідок було зроблено випадково, — продовжував Гібермаєр, не звертаючи уваги на всі ці пустощі. — І не забувайте, що ми маємо обробити ще кількасот мумій. Саме на таке відкриття я сподівався, і ми можемо знайти в тому місці ще багато цікавого.

— Так, перспективи просто казкові, — погодилася Катя.

Ділен нахилився вперед, взяв пульт проектора та розправив стос паперів, які він устиг витягти зі свого портфеля, поки Гібермаєр говорив.

— Друзі та колеги! — вимовив він, повільно озираючи напружені від чекання обличчя. — Ми всі знаємо, з якої причини тут зібралися.

Увагу присутніх привернув екран на стіні зали. Зображення некрополя заступилося збільшеною фотографією папіруса. Слово, що так уразило Гібермаєра в пустелі, заповнило собою весь екран.

— Атлантида, — видихнув Джек.

— Мушу просити вас бути терплячими. — Ділен знов уважно подивився на вчених, розуміючи, як їм хочеться почути переклад тексту, здійснений ним у співпраці з Катею. — Перед тим як я продовжу свою розповідь, прошу доктора Светланову нагадати нам, що історикам відомо про Атлантиду. Катю, будь ласка…

— Охоче, професоре.

Катя та Ділен заприятелювали в Кембриджі, де жінка під керівництвом професора писала докторську дисертацію. Нещодавно вони разом працювали в Афінах. У той час там стався сильний землетрус, який розколов Акрополь і відкрив кілька видовбаних у скелі приміщень, де зберігався втрачений, як раніше вважалося, архів давнього міста. Катя та Ділен узяли на себе відповідальність за публікацію текстів, пов’язаних із подорожами греків за межі Середземномор’я. Кілька тижнів тому обличчя двох науковців з’явилися на перших сторінках багатьох газет світу: на своїй прес-конференції вони повідомили, що, згідно з відкритими джерелами, грецькі та єгипетські мореплавці перетинали Індійський океан і досягали Південно-Китайського моря.

Катя була одним із провідних світових експертів із легенди про Атлантиду і привезла з собою копії відповідних старовинних текстів. Зараз вона взяла до рук дві маленькі книжки та відкрила їх на закладках.

— Джентльмени, передусім я 6 хотіла заявити, що для мене велика честь бути запрошеною на цей симпозіум. Також це велика честь для Московського інституту палеології. Хай живе дух міжнародної співпраці!

За столом почулося схвальне бурмотіння.

— Говоритиму стисло. По-перше, ви можете забути все, що колись чули про Атлантиду.

Вона стала дуже серйозною, бешкетні вогники зникли з очей, і Джек відчув, що з нетерпінням чекає її подальших слів.

— Можливо, ви гадаєте, що Атлантида — це світова легенда, далекий історичний епізод, згадуваний у різних культурах, відтворений у міфах і казках народів усього світу…

— Це як історії про Великий потоп, — перепинив жінку Джек.

— Саме так. — Катя знову зустрілася з ним поглядом. — Але в такому разі ви помиляєтесь. Існує лише одне джерело, — сказала вона і взяла приготовані книжки. — Йдеться про давньогрецького філософа Платона.

Присутні мовчки слухали.

— Платон жив у Афінах у 427–347 роках до нашої ери, через покоління після Геродота, — вела далі вчена. — Замолоду Платон, імовірно, чув промови великого оратора Перикла, відвідував вистави за п’єсами Еврипіда, Есхіла та Аристофана, бачив, як зводяться великі афінські храми. Це були золоті часи класичної Греції, найвеличніший період нашої цивілізації.

Катя поклала книжки та розкрила їх:

— Ці твори відомі нам під назвами «Тімей» і «Критій». Вони являють собою уявні діалоги між цими людьми та Сократом, Платоновим наставником, мудрість якого дійшла до нас лише через записи його учнів. Ось одна з цих вигаданих розмов: Критій повідомляє Сократові про могутню цивілізацію, представники якої прибули з Атлантичного океану десь за дев’ять тисячоліть до того. Атланти були нащадками Посейдона, бога морів. Ось що Критій говорить Сократові:

«Напроти протоки, відомої нам як Геркулесові Стовпи, був розташований великий острів, більший за Лівію та Азію, взяті разом. На цьому острові, званому Атлантидою, знаходилась дивовижна імперія, що володіла кількома островами, а також деякими частинами нашого континенту. Атланти просунулися північчю Африки до Єгипту та Європою до Тірренії. Ця потужна імперія, об’єднавши свої сили, прагнула підкорити нашу та вашу країни й усі землі, розташовані на схід від Стовпів.»

Катя звела очі та взяла другий том.

— Лівія є старовинною назвою Африки, Тірренія — центральної Італії, а Геркулесові Стовпи — це Ґібралтарська протока. Але Платон не був ні географом, ні істориком. Його цікавила одна тема — велика війна між афінянами та атлантами, війна, в якій афіняни, природно, перемогли, але деякий час були на межі катастрофи.

Вона знову подивилася в текст.

— А тепер кульмінація, суть легенди. Ці кілька останніх речень спантеличували вчених понад два тисячоліття й породили більше безнадійних гіпотез, ніж я можу перерахувати.

«Але потім розпочалися страшні землетруси та повені; одного дня, однієї жахливої ночі всі вояки зникли під товщею води разом із островом Атлантида».

Катя закрила книжку та питально подивилася на Джека:

— Як ви гадаєте, що слід шукати в Атлантиді?

Джек деякий час зволікав із відповіддю, що взагалі було для нього нехарактерно. Він зрозумів, що жінка намагається оцінити глибину його знань.

— Атлантида завжди була чимось більшим, ніж просто зниклою цивілізацією, — відповів він. — Наших предків приваблював драматизм падіння, величі, приреченої на загибель через пиху та зарозумілість. Кожна епоха плекала свій власний міф про Атлантиду, але завжди в уяві людей поставав світ небаченої пишноти, в сяйві якої тьмяніло все інше. Для нацистів це була прабатьківщина справжніх арійців, яка надихнула їх на прочісування всього світу в пошуках нащадків «вищої раси». Для решти це був Едемський сад, утрачений рай.

Катя кивнула й неголосно промовила:

— Якщо в цій історії є бодай зернина істини, якщо наш папірус дійсно містить правдиву інформацію, то ми, можливо, зможемо розв’язати одну з найбільших загадок стародавньої історії.

Запанувала тиша. Присутні дивилися один на одного, на їхніх обличчях світилося нетерпіння та ентузіазм, який важко було приховати.

— Дякую, Катю. — Ділен підвівся, вочевидь, звиклий виступати з промовами стоячи. Він був дуже досвідченим лектором і чудово володів аудиторією.

— Я припускаю, що розповідь про Атлантиду — це не історія як наука, а лише алегорія. Платон мав намір дати нам кілька уроків моралі. У «Тімеї» під час створення Космосу лад бере гору над хаосом. У «Критії» люди, яких характеризує самодисципліна, поміркованість і повага до закону, перемагають людей, які перебувають у полоні гордощів і упереджень. Конфлікт з Атлантидою було вигадано для того, щоб показати, що афіняни були рішучими людьми, які врешті-решт брали гору в будь-якій війні. Навіть Платонів учень Аристотель гадав, що Атлантиди ніколи не існувало.

Ділен поклав руки на стіл та сперся на них:

— Я вважаю, що Атлантида — це політична байка. Щоправда, Платон розповідає, як він про неї дізнався, але то лише вигадка, фантазія, схожа на написаний Свіфтом вступ до «Подорожей Гулівера», в якому автор посилається на джерела, що вельми скидаються на правду, однак перевірити ці посилання неможливо.

Джек знав, що старий професор трохи кривить душею, вдаючись до риторики, якої навчився протягом років, проведених у найбільших університетах світу.

— Було б непогано, якби ви описали джерело Платона, — зауважив Гібермаєр.

— Звичайно. — Ділен подивився у свої нотатки. — Критій був прапрадідом Платона. Зі слів Критія, ще його прапрадід почув історію Атлантиди від Солона, відомого афінського державного діяча. Солон, у свою чергу, почув її від старезного єгипетського жерця з Саїса, міста поблизу дельти Нілу.

Джек швидко виконав потрібні розрахунки.

— Солон жив приблизно у 640–560 роках до нашої ери. Його пустили б до храму лише як ученого, оскільки вчений не несе жодної загрози. Якщо ми припустимо, що він відвідував Єгипет уже літнім, але не занадто старим, — адже йому треба було здійснити важку подорож, — то дійдемо висновку, що ця зустріч із жерцем сталася на початку шостого століття до нашої ери, десь між 590 та 580 роками. Звичайно, датування має сенс лише в тому разі, якщо ми маємо справу з фактом, а не з вигадкою. Але я хотів би поставити одне питання. Як сталося, що така цікава історія за тих часів залишалася майже невідомою? Геродот був у Єгипті в середині п’ятого сторіччя до нашої ери, приблизно за півстоліття до часів Платона. Він був невтомним дослідником, такою собі сорокою, яка тягла до своїх книжок усе, що її цікавило, і його праці збереглися в повному обсязі. Але про Атлантиду в них не згадується. Чому ж?

Ділен обвів кімнату поглядом, по черзі зупиняючись на кожному із слухачів. Він сів, і знову запанувала тиша. За кілька секунд Гібермаєр підвівся та почав крокувати за спинкою свого стільця.

— Гадаю, мені варто спробувати відповісти на ваше запитання, — сказав він і зробив невеличку паузу. — Нині ми зазвичай сприймаємо історичні знання як загальну власність. Погоджуюсь, існують винятки, і ми добре знаємо, що історію можна фальсифікувати, але в цілому неможливо значущі події протягом тривалого часу приховувати від громадськості. Так ось, Стародавній Єгипет був не такий.

Усі інші уважно його слухали.

— На відміну від Греції та Близького Сходу, культури яких було зметено завоюваннями, в Єгипті існувала нерозривна традиція знання, що тяглася від династії раннього бронзового віку, приблизно від 3100 року до нашої ери. Дехто вважає, що вона зародилася ще раніше — разом із виникненням сільського господарства, за декілька тисячоліть до озвученої дати.

Серед присутніх почувся зацікавлений шепіт.

— Але за часів Солона це знання було вже дещо підзабутим, — вів далі Гібермаєр. — Його наче поділили на окремі фрагменти, на такі собі шматочки мозаїки, потім запакували й поклали в темну комору. — Гібермаєр помовчав, явно задоволений своєю метафорою. — Урешті-решт сталося так, що воно зберігалося в багатьох окремих храмах, присвячених різноманітним богам. Жерці пожадливо охороняли свій шматок знань — так, наче це були їхні власні скарби. Чужинцям знання звірялося лише внаслідок божественних втручань, якихось знамень від богів. Це може здатися дивним, — всміхнувшись самими очима, додав він, — але найчастіше ці знамення надходили, коли прохачі пропонували дарунки, зокрема золото.

— Тож знання можна було купити? — спитав Джек.

— Так, але лише коли все збігалося: був потрібний день місяця, який не припадав на жодне з численних релігійних свят, і решта знамень сприяли. Якщо щось було не так, прохачеві відмовляли, навіть коли він обіцяв цілий корабель золота.

— Тож історія Атлантиди могла бути відомою лише в одному храмі, і, можливо, її почув лише один грек.

— Саме так. — Гібермаєр серйозно кивнув Джекові. — У храмовому приміщенні для переписування рукописів удалося побувати лише ліченим грекам. Жерці з підозрою ставилися до людей на кшталт Геродота, надто допитливих і невибагливих, байдужих до того, в якому саме храмі їм довелося побувати. Іноді Геродотові «згодовували» дезінформацію, перебільшені й навіть відверто брехливі історії. Його, як то кажуть, водили за ніс. Найцінніші знання були надто важливими, щоб довірити їх паперові. Вони передавалися з вуст у вуста, від одного верховного жерця до іншого. Більша частина цих знань умерла разом із останнім верховним жерцем, коли греки закрили єгипетські храми. Ту ж незначну частину, яку записали, було втрачено за римського завоювання: під час громадянської війни, в 48 році до нашої ери, згоріла Царська бібліотека Александрії. А у 391 році те саме сталося з її філією — імператор Феодосій наказав зруйнувати всі поганські храми, що залишилися. Зі свідчень інших античних текстів ми вже знаємо дещо про те, що саме зберігалося в цих бібліотеках: «Географія» Піфея Мореплавця, «Історія світу» імператора Клавдія, відсутні томи Галена та Цельса, великі історичні та наукові твори, фармацевтичні збірки, що привели б до величезного прориву в медицині… Але важко навіть уявити собі, які ще таємні знання єгиптян загинули в такий спосіб.

Гібермаєр сів, і слово знову взяла Катя:

— Я хотіла б запропонувати альтернативну гіпотезу. Припустімо, Платон казав правду щодо свого джерела, але Солон із якихось причин не записав розповіді про своє відвідування храму. Можливо, жерці заборонили йому це робити?

Вона взяла в руки книжки та повела далі:

— Гадаю, Платон узяв відомі йому голі факти та прикрасив їх зі своєю метою. Тут я почасти згодна з професором Діленом.

Платон удався до певних перебільшень, аби створити образ Атлантиди як віддаленого місця, перейнятого величчю глибокої давнини. Тож він відсунув її далеко в минуле, зробив розмір острова рівним найбільшому шматкові землі, який тільки міг собі уявити, та помістив його у західному океані за межами античного світу. — Вона подивилася на Джека. — Щодо Атлантиди існує одна теорія, гаряче підтримувана археологами. Нам пощастило, що сьогодні тут присутній один із провідних її прибічників. Докторе Говард, не бажаєте щось сказати?

Джек натиснув на пульт дистанційного управління, і на екрані з’явилася мапа Егейського моря з розташованим посередині островом Крит.

— Ця теорія набуває правдоподібності лише в тому разі, якщо змінити часовий проміжок, — промовив він. — Якщо ми розташуємо Атлантиду за дев’ять віків, а не за дев’ять тисячоліть до Солона, то опинимося приблизно в 1600 році до нашої ери. Це була епоха великих цивілізацій бронзового віку: Нового царства в Єгипті, Ханаану в Сирії та Палестині, Хетського царства в Анатолії, Мікенів у Греції і мінойської культури на острові Крит. Це єдиний схожий на правду контекст історії про Атлантиду.

Джек навів на екран указку:

— Особисто я вважаю, що єдино можливим місцем розташування Атлантиди є Крит. — Він подивився на Гібермаєра. — Для більшості єгиптян за часів фараонів острів був межею знаного світу. З півдня він схожий на великий материк із довгою береговою лінією, підперезаною горами, але з експедицій, що їх єгиптяни виряджали до Кносу на північному узбережжі Криту, вони знали, що це острів.

— А як щодо Атлантичного океану? — спитав Гібермаєр.

— Забудьте про нього, — відповів Джек. — За часів Платона море на захід від Ґібралтару вважалося за бурхливий океан, що простягається до краю землі. І саме тут Платон розташував Атлантиду. Навряд чи на його читачів справив би велике враження звичайнісінький острів, розташований у Середземному морі.

— А саме слово «Атлантида» — звідки воно?

— Бог морів Посейдон мав сина на ім’я Атлант; то був м’язистий велетень, що тримав на своїх плечах небо. Атлантичний океан був океаном Атланта, а не Атлантиди. Вперше слово «Атлантида» з’являється в Геродота, тож за часів, коли Платон писав свої діалоги, воно, мабуть, уже було поширеним.

Джек зробив паузу й подивився на присутніх.

— Якби я не бачив цього папіруса, то сказав би, що Платон вигадав слово «Атлантида», назву цілком правдоподібну для зниклого континенту в океані Атланта. З єгипетських текстів ми знаємо, що єгиптяни називали мікенців і мінойців народом Кефтіу, людьми з півночі, які припливали на кораблях і привозили данину. Сказав би також, що в оригінальній розповіді зниклий континент називався Кефтіу, а не Атлантида. Але тепер я вже в цьому не впевнений. Якщо папірус дійсно стосується доплатонівських часів, то Платон, безперечно, не вигадував цього слова.

Катя відкинула своє довге волосся та пильно подивилася на Джека:

— Може, війна між атлантами та афінянами насправді була війною між мінойцями та мікенцями?

— Гадаю, так воно і є, — уважно дивлячись в очі жінці, відповів Джек. — Можливо, афінський Акрополь був найбільш вражаючою з мікенських фортець, але потім його зруйнували, в такий спосіб звільнивши місце для будівель класичного періоду. Невдовзі після 1500 року до нашої ери мікенські вояки захопили критське місто Кнос та утримували його під своєю владою доти, доки століття потому палац не був зруйнований пожежею та повсталим людом. Традиційно вважають, що мікенці були войовничими, а мінойці миролюбними. Захоплення сталося після того, як державу мінойців знищила природна катастрофа.

— Не виключено, що натяк на це міститься в легенді про Тесея та Мінотавра, — промовила Катя. — Афінський царевич Тесей сватався до Аріадни, дочки царя Міноса, що правив у Кносі, але перед тим, як здобути її руку, він мусив зустрітися з Мінотавром, який мешкав у лабіринті. Мінотавр був наполовину биком, наполовину чоловіком, — безперечно, це символ військової сили мінойців.

— Грецький бронзовий вік був відтворений людьми, які вірили, що міфи містять ядро істини, — приєднався до дискусії Гібермаєр. — Я про роботу сера Артура Еванса у Кроносі та Генріха Шлімана у Трої та Мікенах. Обидва вони вірили, що Троянська війна, змальована в «Іліаді» та «Одіссеї» Гомера, записаних, як відомо, у восьмому столітті до нашої ери, є однією з тих епохальних подій, які призвели до падіння цивілізації бронзового віку.

— А тепер я з вашого дозволу підсумую міркування, — сказав Джек. — Платон не міг нічого знати про Крит бронзового віку, адже пам’ять про нього стерлася в буремні часи, що передували класичному періодові. Однак багато що в цій історії натякає на мінойців. Ідеться про подробиці, яких Платон не міг знати. Можна, Катю? — Джек простяг руку та взяв дві книжки, що їх жінка штовхнула до нього поверхнею стола. При цьому вони знову зустрілися поглядами. Погортавши одну з книжок, він поклав її розкритим боком на стіл.

— Ось. «Атлантида була розташована на шляху до інших островів, від яких можна потрапити на протилежний континент». Саме таким є Крит, якщо дивитися на нього з боку Єгипту: інші острови — це архіпелаги Додеканес та Кіклади, розташовані в Егейському морі, а континент — це Греція та Мала Азія. І це ще не все.

Джек відкрив іншу книжку та прочитав ще один уривок:

— «З боку моря берег Атлантиди був дуже стрімчастим, тоді як за горами розташовувалася велика рівнина». — 3 цими словами Джек підійшов до екрана, на якому тепер з’явилося зображення великомасштабної мапи Криту. — Ось, тут ми бачимо стрімчастий південний берег острова та велику рівнину Мезара.

Він повернувся до того місця, де на столі лежали книжки, та продовжив розповідь:

— І, нарешті, самі атланти. «Вони були поділені на десять відносно незалежних адміністративних районів, над якими стояла царська метрополія». — Прочитавши це, Джек повернувся та вказав на мапу. — Археологи вважають, що мінойський Крит ділився на десять чи п’ятнадцять напівавтономних областей, найважливішою з яких був Кнос.

Він знову натиснув пульт, і на екрані з’явилася велична картина — розкопаний палац у Кносі, зокрема його тронна зала.

— Безперечно, це і є «пишна столиця на середині узбережжя».

Джек відшукав слайд зі збільшеним зображенням дренажної системи палацу.

— Ви бачите, що мінойці чудово зналися на гідравліці. Так само «атланти робили баки, деякі просто неба, деякі під навісом, які можна було взимку використовувати як теплі купальні; такі купальні існували для царів, для звичайних людей, для коней та худоби». А тепер бик.

Джек натиснув на кнопку. З’явилося ще одне зображення Кносу, цього разу з величним скульптурним зображенням бичачого рога на подвір’ї. Джек знову почав читати з книжки:

— «У спеціальному загоні при храмі Посейдона утримувано биків, і царі, залишившись на самоті в цьому храмі, спершу молилися богу, щоб той допоміг їм захопити жертву, а потім полювали на биків — без зброї, лише з палицею та арканом».

Джек підійшов до екрана та прокладав решту кадрів.

— Фреска з Кносу, на якій зображені бик та акробат, що стрибає, кам’яна застільна чаша у вигляді бичачої голови, золота чаша з викарбуваною сценою полювання на бика. Розкопана яма з тисячами бичачих рогів, нещодавно відкрита під головним двором палацу. — Джек сів і подивився на інших. — А тепер останній штрих.

На екрані з’явився повітряний знімок острова Тіра, один із тих, які він робив з гелікоптера лише декілька днів тому. Було добре видно нерівні краї кальдери, великої западини на місці вулканічного кратера, оточеної видовищними стрімчаками, на схилах яких стояли білостінні будинки сучасних поселень.

— Це єдиний діючий вулкан в Егейському морі, до того ж один із найбільших у світі. Приблизно в середині другого тисячоліття до нашої ери верхівка цієї штуки вибухнула. Вісімнадцять кубічних кілометрів каміння та попелу було кинуто на вісімдесят кілометрів угору та на сотні кілометрів на південь, на Крит і східне Середземномор’я, так що небо на багато днів потемніло. Цей вибух струсонув усі будинки в Єгипті.

Гібермаєр напам’ять процитував зі Старого Завіту:

— «І мовив Господь до Мойсея: „Простягни свою руку до Неба, і станеться темрява на єгипетській землі, і нехай буде темрява, щоб відчули її“. І простяг Мойсей свою руку до неба, і сталася густа темрява по всій єгипетській землі три дні».

— Попіл мав ковдрою вкрити Крит і на ціле покоління унеможливити будь-які рільничі роботи, — вів далі Джек. — Величезні хвилі цунамі прокотилися північним узбережжям, поглинувши палаци. Сталися потужні землетруси. Люди, що вижили, вже не могли протистояти мікенцям, які невдовзі прийшли сюди шукати багатої здобичі.

Катя потерла підборіддя і сказала:

— Отже, що ми маємо. Єгиптяни чули гучний шум. Небо потемніло. Ті нечисленні критяни, яким удалося вижити та потрапити до Єгипту, розповідали жахливі речі про потоп. Люди Кефтіу вже не приходили з даниною. Атлантида не те щоб цілком пішла під воду, але з єгипетського світу, безперечно, зникла.

Жінка підняла голову та подивилася на Джека, який всміхнувся їй у відповідь.

— Я закінчив, — промовив він з інтонацією судового адвоката.

Майже весь час, поки тривала дискусія, Ділен сидів мовчки. Він знав, що учасники симпозіуму добре пам’ятають про його присутність, знав, що вони розуміють: переклад старовинного папіруса може містити таємниці, здатні спростувати всі їхні уявлення про античність. Джек знову встановив проектор на першому слайді, і всі вчені очікувально подивилися на Ділена: на екрані з’явилося збільшене зображення того самого тексту, писаного давньогрецькою мовою.

— Чи ви готові? — запитав професор своїх колег і учнів.

Усі мовчки кивнули. У залі раптом відчулася напруженість. Опустивши руку й відімкнувши свій портфель, Ділен витяг звідти великий сувій і розгорнув його перед іншими. Джек пригасив головне світло та увімкнув люмінесцентну лампу. Нерівний шматок папірусу, що лежав посеред столу, залило рівномірне яскраве світло.

4

Під захисним склом виблискував об’єкт їхньої уваги, старовинний аркуш, вкритий літерами грецького алфавіту.

Вчені підсунули свої стільці ближче, і тепер із напівтемряви, що запанувала в залі, виступали лише їхні обличчя.

— Спочатку матеріал.

Ділен передав по колу невеликий пластиковий коробок для зразків, у якому лежав фрагмент папірусу, взятий для аналізу.

— Безумовно, це папірус, Cyperus papyrus. Ви можете побачити хрестоподібну структуру волокон матеріалу там, де їх вирівнювали та спресовували.

— У другому столітті нашої ери папірусу в Єгипті вже майже не було, — сказав Гібермаєр. — Він зник через пристрасть єгиптян записувати все на світі. Цей народ чудово знався на іригації та сільському господарстві, але чомусь не зміг поновити масивів очерету вздовж берегів Нілу.

Вчений помовчав і схвильовано повів далі:

— Хочу сказати, що найстаріший з відомих фрагментів папірусу датований початком четвертого тисячоліття до нашої ери, хоча наступна за давністю знахідка належить до періоду з різницею в тисячу років. Цей перший зразок було знайдено під час моїх цьогорічних розкопок у дельті Нілу, в Саїсі, біля храму богині Нейт.

Присутніх ця інформація теж явно не залишила байдужими. Катя нахилилася вперед:

— Тож ми маємо носій інформації, що, безперечно, є давнім, але може датуватися будь-яким періодом, аж до другого століття нашої ери. Чи можна визначити дату точніше?

Гібермаєр похитав головою:

— З самого матеріалу — ні. Можна спробувати радіовуглецеву методу, але ізотопи папірусу буде дуже важко відокремити від інших органічних речовин у савані мумії. А щоб отримати достатньо великий зразок, доведеться знищити папірус.

— Вочевидь, це неприпустимо, — сказав Ділен. — Але ми маємо дані щодо обставин виявлення папіруса. Якби Моріс не впізнав цього стилю, ми не сиділи б тут сьогодні.

— Спершу цей папірус побачила моя студентка Айша Фарук, — заявив Гібермаєр й обвів присутніх поглядом. — Я гадаю, що поховання та власне папірус належать до того самого періоду. Це не була якась старожитня дивина, що її з якогось дива вирішили покласти до труни; це був документ, створений за життя того єгиптянина. Про це однозначно свідчить чіткість літер.

Ділен іще раз розгладив свій сувій, надаючи іншим змогу побачити, що той містить символи, скопійовані з папіруса. Він розташував ідентичні літери, пари літер та слова групами. Це був добре знаний усім його студентам метод, за допомогою якого можна було досліджувати частоту вживання символів.

Професор указав на вісім рядків безперервного напису, розташовані внизу аркуша:

— Моріс мав рацію, коли відніс текст до ранньої форми грецького письма, більш ранньої, ніж класичний період, тобто до п’ятого століття до нашої ери. — Підвівши очі, дослідник помовчав. — Він не помилявся, але я можу точніше назвати дату.

Ділен указав пальцем на групу літер у верхній частині аркуша.

— Греки запозичили свій алфавіт від фінікійців. Це сталося на початку першого тисячоліття до нашої ери. Деякі з фінікійських літер залишилися незмінними, інші змінилися з часом. Остаточної форми грецький алфавіт набув лише наприкінці шостого століття до нашої ери. — Він узяв указку та вказав на правий верхній кут сувою. — Подивіться на це.

У низці слів, скопійованих із папіруса, була підкреслена одна літера. Вона скидалася на літеру «А», що впала на лівий бік, причому кінці поперечини виступали, наче руки людини з паличок на дитячих малюнках.

— Фінікійська літера «А»! — схвильовано вигукнув Джек.

— Саме так. — Ділен підсунув свій стілець ближче до столу. — Ця фінікійська форма зникла приблизно в середині шостого століття до нашої ери. З цієї причини, а також з огляду на лексику та стиль я можу висловити припущення, що напис має бути датований початком шостого століття: приблизно шестисотим роком, найпізніше п’ятсот вісімдесятим.

Присутні разом видихнули.

— Наскільки ви в цьому впевнені? — поцікавився Джек.

— Мабуть, я ще ніколи не був упевненіший.

— Гадаю, настав час розкрити найважливішу інформацію щодо дати поховання мумії, — із виглядом тріумфатора виголосив Гібермаєр. — Золотий амулет у формі серця — «іх» — під диском сонця — «ре» — разом створюють символічне зображення імені, даного при народженні підданцеві фараона Апрія. Цей амулет міг бути особистим дарунком людині, похованій у цій могилі, дорогоцінною власністю, взятою з собою в замогильний світ. Апрій був фараоном XXVI династії і правив з 595 до 568 року до нашої ери.

— Просто фантастика! — вигукнула Катя. — За винятком нечисленних фрагментів, у нас немає оригінальних грецьких рукописів, старіших від п’ятого століття до нашої ери. А цей був створений лише через століття від часів Гомера, через декілька поколінь після того, як греки почали користуватися новим алфавітом… Це найважливіша знахідка за багато років! — Жінка зупинилася, щоб зібрати докупи думки. — Маю таке питання. Що робить папірус із грецьким письмом у Єгипті шостого століття до нашої ери, більш ніж за двісті років до приходу Александра Македонського?

Ділен оглянув присутніх:

— Я більше не хочу говорити натяками. Гадаю, що перед нами лежить фрагмент втраченого рукопису того самого Солона, його оповідь про зустріч із верховним жерцем храму в Саїсі. Ми знайшли джерело Платонового переказу про Атлантиду.

Півгодини потому вони разом стояли на балконі, що виходив на Велику гавань Александрії. Ділен курив люльку та спостерігав, як Джек наодинці розмовляє з Катею. Він бачив щось подібне не вперше, але, можливо, Джек нарешті знайшов жінку, гідну серйозних стосунків? Ділен іще багато років тому вбачав великий потенціал у студентові з важким характером і критичним ставленням до наукових авторитетів. Саме професор допоміг Джекові влаштуватися на роботу до військової розвідки в обмін на обіцянку, що той зробить археологію справою свого життя. Інший колишній студент Ділена, Ефрам Якобовіч, який заробив великі гроші на розробці програмного забезпечення, погодився фінансувати всі дослідження Міжнародного морського університету, і Діленові залишалося тільки дякувати долі за шанс брати участь у пригодах Джека.

Джек вибачився перед присутніми, сказавши, що йому треба супутниковим телефоном зв’язатися з «Сіквестом», своїм кораблем. Приязно поплескавши Катю по плечі, він пішов до дверей. Йому доводилося поєднувати інтерес до справи з папірусом з потребою стежити за перебігом підводних пошуків. Минуло лише два дні відтоді, як Костас відкрив золотий диск, але те місце вже принесло знахідки, які обіцяли затьмарити собою навіть знайдений папірус.

Поки він телефонував, розмова на балконі припинилася: вчених зацікавило повідомлення, що пролунало з телевізора, розташованого в ніші стіни. Це був сюжет CNN, присвячений черговому терористичному актові на території колишнього Радянського Союзу: стався потужний вибух бомби, закладеної в автомобіль у столиці Грузії Тбілісі. Як і більшість попередніх випадків такого характеру, злочин був не справою рук фанатиків, а продуманим актом особистої помсти, черговим жахливим епізодом із життя світу, в якому екстремістську ідеологію як головну причину нестабільності на планеті поступово змінювали жадібність і кровна помста. Ця ситуація мала безпосереднє відношення до археологічних знахідок: адже виторг від крадених старовинних речей ішов на фінансування тероризму, а діячів чорного ринку дедалі більше цікавили новини з місць імовірного перебування цінних пам’яток.

Повернувшись, Джек поновив свою бесіду з Катею. Трохи розповівши про своє життя, вона зізналася в палкому бажанні присвятити себе цілком боротьбі з організованою злочинністю, яка займалася пошуками предметів старовини і торгівлею ними. Джек почув, що жінці пропонували вигідні посади в кількох провідних університетах Заходу, але вона вирішила залишитися в Росії, тобто на передовому фронті цієї боротьби. Зі слів Каті, її не лякали ні бюрократія з корупцією, ні навіть загроза особистій безпеці.

До них підійшли Гібермаєр та Ділен, і дискусія знов розгорнулася навколо знахідки.

— Мене завжди спантеличувало те, що Солон не залишив звіту про візит до Єгипту, — сказала Катя. — Він був видатним ученим, можливо, найвидатнішим серед своїх сучасників.

— А чи міг такий звіт бути написаний у самому храмі? — спитав Джек у Гібермаєра. Той, перш ніж відповісти, протер свої окуляри та мокре від поту чоло.

— Це можливо, хоча малоймовірно. Єгиптяни вважали письмо за божественний дарунок Тота, писаря богів. Оголосивши знання священним, жерці тримали його під своїм контролем. Тож присутність чужинця, який щось пише у храмі, могла вважатися за блюзнірство.

— Якщо це так, то ставлення єгиптян до Солона, швидше за все, було не дуже приязним, — зауважив Джек.

Гібермаєр кивнув:

— Так, ті, хто несхвально ставився до рішення верховного жерця поділитися знаннями з греком, напевно, недолюблювали його. Доглядачі з храму ставилися б до його присутності як до образи богам. — Гібермаєр скинув піджак і підкотив рукава. — Крім того, греки як нація збуджували неприязнь єгиптян. Фараони лише віднедавна дозволили чужинцям започаткувати торговельну колонію в Наукратісі, розташованому в дельті Нілу. Греки були спритними торговцями, навченими досвідом спілкування з фінікійцями, тоді як Єгипет багато років залишався закритим від усього світу. Єгиптяни, що доручали свої товари грецьким купцям, нічого не знали про жорсткі реалії світу торгівлі. Ті з єгиптян, хто не отримував прибутку відразу, почувалися ошуканими та зрадженими, й це також не додавало грекам популярності.

— Тож ви припускаєте, — перервав його Джек, — що Солон таки склав свій звіт, але його якимось чином забрали?

Гібермаєр кивнув:

— Так, це ймовірно. Можете уявити собі, який це був учений: захоплений до нестями, він майже не звертав уваги на реалії довколишнього світу. І наївний. Мабуть, він ніс із собою чимало золота, й персонал храму міг про це знати. Він був би легкою здобиччю під час своїх нічних подорожей пустелею від храму до поселення, в якому він зупинився.

— Тож не виключено, що на Солона влаштували у пустелі засідку та пограбували, а його записи розірвали й викинули. Через деякий час хтось підібрав частини папіруса та використав їх для савану мумії. Цей напад стався після останнього відвідування храму Солоном, відтак, утрачені були всі його записи, — сказав Джек.

— А як вам такий варіант, — продовжив Гібермаєр. — Його так сильно вдарили, що він майже втратив пам’ять, зокрема нічого не пам’ятає про своє останнє відвідування храму. Людина він уже літня, і пам’ять його й без того стала слабкою. Повернувшись до Греції, він більше ніколи нічого не писав, охоплений соромом від усвідомлення того, як багато втратив через власну необачність. Він лише переказав скорочений варіант того, що міг згадати, кільком близьким друзям.

Ділен із помітним задоволенням слухав, як два його колишні студенти ведуть наукову дискусію. Коли разом сходилися такі люди, два плюс два, так би мовити, починало дорівнювати п’яти: контакт інтелектів породжував нові оригінальні ідеї.

— Прочитавши текст та порівнявши його з історією, що її переказав Платон, я дійшов у цілому аналогічного висновку, — сказав професор. — Невдовзі ви збагнете, що саме я маю на увазі. Пропоную повернутися до конференц-зали.

Вони пішли з балкона. Прохолода та вогкість, що їх давали старі стіни, після нестерпної спеки були надзвичайно приємними. Учені з нетерпінням чекали, доки Ділен збирав докупи думки, стоячи перед фрагментом папіруса.

— Я вважаю, що цей запис зроблено з диктування, — промовив він. — Текст писано похапцем, і композицію важко назвати бездоганною. Це лише клаптик оригінального сувою, який міг нараховувати тисячі рядків. До нас дійшли лише два короткі абзаци, розділені проміжком завширшки приблизно в шість рядків. Посередині розташований цей знак, підписаний словом «Атлантида».

— Я його вже десь бачив, — заявив Джек, нахилившись над столом і вдивляючись у химерний знак.

— Так, я знаю, — сказав Ділен, відірвавшись від своїх записів. — Але, якщо дозволите, я розповім про це трохи пізніше. Не сумніваюся, що рядки написано у скрипторії при храмі в Саїсі, і писав їх Солон, який сидів і слухав верховного жерця.

— Жерця звали Аменхотеп, — Гібермаєр ледь стримував хвилювання. — Минулого місяця, під час розкопок у храмі Нейт, ми відшукали фрагмент переліку верховних жерців храму часів XXVI династії. Згідно з нашою хронологією, коли Солон відвідував храм, Аменхотеп мав уже понад сто років. У Британському музеї навіть є його статуя.

Гібермаєр простягнув руку та клацнув пультом. На екрані проектора з’явилося зображення людини, яка в класичній єгипетській позі лежала в усипальні «наос». Обличчя було наче непідвладне часові; здавалося, ця людина приховувала більше, ніж відкривала, а скорботний вираз обличчя свідчив, що вона була готова до своєї смерті.

— Чи може бути так, — промовила Катя, — що розрив у тексті співвідноситься з перервою в диктуванні, тобто перший абзац містить заключні рядки, записані на попередній аудієнції, а другий — початкові нотатки наступної аудієнції?

— Достеменно! — аж засвітився Ділен. — Слово «Атлантида» — це заголовок, початок нового розділу.

Його пальці застукали по клавіатурі ноутбука, щойно підімкненого до проектора. На екрані з’явилося вдосконалене зображення грецьких слів поруч із їхнім англійським перекладом. Ділен почав читати переклад, над яким вони з Катею майже безперервно працювали відучора, тобто від свого приїзду.

— «У фортеці утримувалися бики, так багато, що вони заповнювали двори та вузькі коридори, і люди танцювали з ними. А потім, за часів фараона Тутмоса, боги завдали землі потужного удару і на землю спустилася темрява, а Посейдон кинув величезну стрімку хвилю, що змела все на своєму шляху. Таким був кінець острівної держави Кефтіу. Далі ми дізнаємося про інше могутнє царство, зниклу під хвилями фортецю, що її називали Атлантидою».

— Перейдімо до другого розділу, — сказав Ділен. Він натиснув на клавішу, й зображення перекрутилося донизу. — Пам’ятайте, це необроблений текст. Солон писав його, перекладаючи з єгипетської грецькою, тож він здається простим, хоча й містить кілька складних для перекладу речень та певні незрозумілі слова. Але є одна проблема.

Очі присутніх зупинилися на екрані. Текст уривався там, де було пошкоджено папірус. Якщо перший абзац зберігся добре, то нижній правий куток другого було відірвано, тож бракувало більшої частини нижніх рядків. Останній рядок містив лише фрагменти слів.

Катя прочитала:

— «Атлантида».

Її акцент додатково підкреслив це слово, певним чином допомігши іншим усвідомити реальність того, що вони бачили.

— Щодо першого речення ніяких сумнівів бути не може.

Жінка уважно подивилася на екран і впівголоса промовила:

— Діа тон несон мехрі хоу хе фапатта стеноутай.

Відтворення стародавньої мови пролунало майже як китайська.

— «Між островами, доки море не звузиться. Повз водоспад Бос».

Гібермаєр спантеличено насупився:

— Моя грецька достатньо гарна, щоб зрозуміти, що kataractes означає водоспад або пороги. Зазвичай цим словом позначали пороги Верхнього Нілу. До чого тут море?

Катя читала далі:

— «А потім двадцять дромів уздовж західного узбережжя».

— Дром становив близько шістдесяти стадій, — зауважив Ділен. — Тобто десь п’ятдесят морських миль.

— Насправді ця міра довжини не була сталою, — сказав Джек. — Вона означає «пробіг», відстань, яку корабель може пройти за один день від сходу до заходу сонця.

— Імовірно, за різних умов значення цього слова було неоднаковим, — розмірковував Гібермаєр. — Воно залежало від вітрів і течій, що панували в конкретну пору року, від сезонних змін клімату та довжини світлового дня.

— Саме так. Пробіг показував, скільки часу в тебе піде на те, щоб дістатися з пункту А до пункту Б за сприятливих умов.

— «Під високим букраніоном, знаком бика», — прочитала наступне речення Катя.

— Або бичачими рогами, — припустив Ділен.

— Неймовірно! — наче розмовляючи сам з собою, промовив Гібермаєр. — Один із найбагатозначніших символів у доісторичну епоху. Ми вже бачили його на фотографіях Кносу, зроблених Джеком. Вони також зустрічаються у гробницях епохи неоліту та в усіх палацах бронзового віку на Близькому Сході. Навіть за часів Стародавнього Риму букраніон дуже часто зустрічається в монументальному мистецтві.

Катя кивнула.

— Далі текст стає неповним, але ми з професором дійшли згоди щодо ймовірного тлумачення. Вам буде легше зрозуміти, якщо ви побачите, де саме перериваються рядки.

Вона натиснула на кнопку, і на екрані під відірваним кутком папіруса з’явились акуратно написані слова.

— «Ви підходите до фортеці. Під нею, скільки сягає око, лежить величезна золотава рівнина, глибокі водойми та сольові озера. Двісті поколінь тому Посейдон наслав помсту на атлантів за те, що вони насмілилися жити як боги. Пороги впали, великі золоті двері фортеці назавжди зачинилися, і хвилі проковтнули Атлантиду». — Вона помовчала. — Ми гадаємо, що останні речення були потрібні для того, щоб пов’язати цю історію з загибеллю країни Кефтіу. Либонь, верховний жрець розповідав про гнів бога моря, про те, як Посейдон помстився людям за їхню пиху.

Вона навела на екран указку:

— Наступний розділ, мабуть, був докладним описом Атлантиди. На жаль, збереглися лише декілька не пов’язаних між собою слів. Це, ми гадаємо, означає «в золотому будинку» або «в будинку із золотими мурами». А тут ви бачите грецьке позначення слова «піраміда». У цілому вираз перекладається як «величезні кам’яні піраміди».

Жінка глянула на приголомшеного Гібермаєра, який ошелешено дивився на екран.

— А тепер останні слова. — Катя навела промінь на обірваний край документа. — «Будинок богів», можливо, «зала богів», що знов-таки розташована «ката букерос», тобто «під знаком бика». На цьому текст закінчується.

Перший заговорив Гібермаєр, його голос уривався від хвилювання.

— Безперечно, все збігається. Подорож між островами до місця, де море звужується, може означати лише на захід від Єгипту, повз Сицилію до Ґібралтарської протоки. — Він ляснув долонею по столі. — Отже, Атлантида таки розташовувалася в Атлантичному океані!

— А як щодо порогів? — спитав Джек. — Ґібралтарську протоку важко назвати порогами, адже там немає стрімкої течії.

— А ще велика золотава рівнина та сольові озера, — додала Катя. — В Атлантиці може бути лише море з одного боку та високі гори чи пустеля з іншого.

— Південне узбережжя також спантеличує, — зауважив Джек. — Оскільки в Атлантичному океані немає яскраво вираженого південного узбережжя, це свідчить, що Атлантида була розташована в Середземному морі. Та й не можу я уявити собі фортецю на голому березі західної Сахари.

Ділен клацнув проектором, знову вставивши слайди. На екрані з’явилися гірські хребти зі сніговими вершинами. На передньому плані — вкриті зеленню тераси будівель, зруйнованих часом.

— Джек мав рацію, коли асоціював Атлантиду Платона з Критом бронзового віку. Перша частина документа, безперечно, посилається на мінойців і виверження Тіри. Проблема в тому, що Крит — це не Атлантида.

Катя повільно кивнула:

— Оповідь Платона — це поєднання двох окремих частин.

— Саме так!

Ділен підвівся, став за своїм стільцем і, жваво жестикулюючи, промовив:

— Маємо фрагменти двох різних історій. Одна описує кінець Криту бронзового віку, країни Кефтіу. Друга ж присвячена набагато давнішій цивілізації, а саме Атлантиді.

— Різниця в датуванні є вельми недвозначною, — витираючи чоло носовиком, сказав Гібермаєр. — Перший абзац папіруса містить дату загибелі Кефтіу за правління Тутмоса. Він був фараоном XI династії та жив наприкінці XVI століття до нашої ери, тобто саме за тих часів, коли сталося виверження Тіри. Для Атлантиди «двісті поколінь», згадані у другому абзаці, — це насправді доволі точне датування, адже єгипетські хроніки засвідчують, що покоління, або довжина людського життя, становить приблизно двадцять п’ять років. — Він швидко виконав подумки потрібні обчислення. — За п’ять тисяч років до Солона, відтак, приблизно в 5600 році до нашої ери.

— Неймовірно! — Джек недовірливо похитав головою. — Адже ця епоха мала б передувати появі перших міст-держав. Шосте тисячоліття до нашої ери — це ще неоліт, час, коли в Європі лише зароджувалося сільське господарство.

— Мене спантеличує одна подробиця, — сказала Катя. — Якщо ці дві історії такі різні, чому в обох фігурує знак бика?

— Не така вже це і проблема, — відповів Джек. — Бик був не лише мінойським символом. Уже на початку неоліту він уособлював силу, мужність і приналежність до землі. Обробіток землі був неможливий без биків, тому їхні символи повсюди зустрічаються в ранніх аграрних спільнотах цього регіону.

Ділен задумливо дивився на папірус.

— Гадаю, ми відкрили причину помилки тривалістю в дві з половиною тисячі років, — сказав він. — Закінчивши розповідь про Кефтіу, верховний жрець Аменхотеп висловив намір перейти до наступного розділу, давши Солонові деяке уявлення про те, що буде далі. Він хотів, щоб грек із нетерпінням чекав наступних зустрічей і приходив щоразу, аж до останнього дня, дозволеного календарем храму. Можливо, жрець поклав око на гаманець із золотом або й на щедріший дарунок… Гадаю, в останньому реченні розповіді про Кефтіу міститься посилання на історію Атлантиди.

Джек відразу продовжив думку свого наставника:

— Ви вважаєте, що через мішанину в голові Солон міг переплутати Атлантиду з Кефтіу, розповідаючи історію кінця мінойської цивілізації як історію Атлантиди?

— Так, — кивнув Ділен. — У розповіді Платона немає жодних посилань на те, що Солон щось пам’ятав із другої частини тексту. Ані порогів, ані величезної рівнини. І жодних пірамід, хоча їх важко було б забути. Мабуть, тієї останньої ночі хтось дуже сильно вдарив його по голові.

Сонце вже сідало, і його проміння надавало рожевого відтінку водам Великої гавані. Після надвечірньої перерви вчені повернулися до конференц-зали. Попри багатогодинне сидіння біля столу над безцінним документом, ніхто жодним чином не показував своєї втоми. Усіх охопило піднесення: адже їхнє відкриття могло стати ключем до минулого, змінити всі уявлення про засади цивілізації.

Ділен відкинувся на спинку стільця й промовив:

— Джеку, повернімося до того символу, який ти бачив раніше.

У цю мить до дверей хтось гучно постукав, і до приміщення зазирнув молодий чоловік:

— Вибачте, професоре, невідкладна справа. Докторе Говард, це вас.

Джек підійшов і взяв із рук юнака мобільний телефон. Ставши так, щоб розмови не чули інші, він сказав:

— Говард слухає.

— Джеку, це Костас. У нас тут може статися дещо жахливе. Терміново повертайся на «Сіквест»!

5

Джек потягнув за важіль управління, і гелікоптер «Лінкс» зупинився в повітрі. Звичайне ревіння його ґвинта змінилося тихим постукуванням. Джек налаштував радіозв’язок у своїх навушниках і злегка натиснув ліву педаль, одночасно запускаючи хвостовий ґвинт на повну потужність. Це розвернуло гелікоптер, і внизу відкрився чудовий краєвид. Джек повернувся до Костаса, і вони вдвох стали дивитися у відкриті дверцята.

За кілометр під ними лежало тліюче серце Тіри. Вони висіли над затопленими водою залишками величезної кальдери, схожої на гігантську розбиту шкаралупу яйця, ламані краї якої виступали над водою. З моря тяглися вгору обривисті стрімчаки. Просто під гелікоптером була розташована скеля Неа-Камені, тобто «щойно згоріла»; її поверхня була випаленою і мертвою. Крізь камінь просочувалися хмарки диму — вулкан знову почав пробиватися крізь земну кору. Джек подумав, що це тривожний знак, передвістя можливого лиха, — наче перед ними був бик, який пирхає, загрібає землю та ось-ось кинеться вперед.

У навушниках почувся механічний, але дедалі чіткіший для Джека голос Каті:

— Яке величне видовище! Африканська та євразійська плити труться одна об одну, породжуючи більше землетрусів і вулканів, ніж будь-де на землі. Не дивно, що грецькі боги були такими жорстокими. Заснувати тут цивілізацію — це все одно, що збудувати місто на тектонічному розламі.

— Певна річ, — відповів Костас. — Але без тектонічних зсувів вапняк ніколи не обернувся б на мармур. Не було б ані храмів, ані скульптур. — Він показав рукою на стрімкі стіни скель. — А як щодо вулканічного попелу? Це просто неймовірна річ. Римляни відкрили, що коли додати його до вапняного розчину, отримаєш цемент, здатний застигати навіть під водою.

— Це так, — погодилася Катя. — Крім того, вулканічний попіл породжує надзвичайно родючий ґрунт. Рівнини довкола Етни та Везувію були житницею стародавнього світу.

Джек про себе посміхнувся. Костас був вельми небайдужий до панночок, до того ж у них із Катею виявилася спільна пристрасть до геології — головна тема розмови протягом усього шляху від Александрії.

«Лінкс» повертався після відвідування Морського музею в Карфагені, коли Костас отримав тривожний сигнал від Тома Йорка, капітана «Сіквеста». Костас відразу скерував дзвінок на телефон Джека та повернув на південь, до Єгипту. Посадивши гелікоптер, він із кабіни спостерігав, як Джек швидко прощається з Діленом і Гібермаєром. Вони, мабуть, були розчаровані від’їздом Джека, але розуміли ситуацію: обличчя їхні відбивали хвилювання з приводу прикрих звісток.

Джек уже знав, що Катя була досвідченим водолазом, і коли вона підійшла до нього на балконі та спитала, чи не можна їй приєднатися до них із Костасом, він просто не міг їй відмовити.

— У мене з’явився шанс опинитися в центрі подій, — сказала вона, — і на власні очі побачити, що так бентежить сучасних археологів.

Її помічниця Ольга тим часом мала терміново повернутися до Москви.

— Ось він.

Вони подивилися вперед, на схід, і побачили біля самого обрію силует «Сіквеста». Тіра залишилася далеко позаду. Коли вони підлетіли ближче, блакитна вода Середземного моря потемнішала, наче затінена хмарою. Костас пояснив, що під водою розташований вулкан, вершина якого виступає з безодні, наче гігантський атол.

Джек увімкнув зв’язок.

— Я не сподівався знайти тут корабель, — сказав він. — Верхівка вулкана перебуває приблизно в тридцяти метрах під водою: це надто глибоко, щоб створити риф. Мінойський корабель потопило щось інше.

Вони зависли просто над кораблем і почали знижуватися в напрямку майданчика на кормі. Коли альтиметр показав п’ятсот футів, стали помітні посадкові знаки.

— Але нам надзвичайно поталанило, що корабель затонув саме тут, у місці, де можуть працювати наші водолази. На обширі в кількасот миль це єдине місце, де глибина дна становить менше від п’ятисот метрів.

У навушниках знову почувся голос Каті.

— На твою думку, корабель затонув у шістнадцятому столітті до нашої ери. Може, його потопила одна з тих каменюк, що їх розкидала Тіра під час вибуху? Я розумію, тут чималенька відстань, але…

Вони вже встигли перейти на «ти».

— Цілком можливо! — впевнено промовив Джек. — Як не дивно, це також може пояснити і той факт, що корабель у чудовому стані. Раптова катастрофа потопила судно, й воно опустилося на глибину приблизно в сімдесят метрів від вершини.

Костас сказав:

— Імовірно, причиною був землетрус, що стався за декілька днів до вибуху вулкана. Нам відомо, що тіряни дістали попередження заздалегідь і спромоглися відпливти, захопивши найцінніші свої речі.

Джек кивнув.

— Мабуть, вибух дощенту знищив усе на багато миль навкруги, — вів далі Костас. — Але це було лише початком. До кальдери хлинула вода, створивши цунамі заввишки в сотню метрів. Ми зараз досить близько від Тіри, і хвилі просто не встигли б утратити свою руйнівну силу. Вони б розтрощили будь-який корабель на своєму шляху, залишивши тільки дрібні уламки. Наш корабель уцілів лише тому, що зупинився на глибині, якої не сягнуло цунамі.

Гелікоптер завис десь у тридцяти метрах над «Сіквестом» — Джек чекав на дозвіл сісти. Він скористався з цієї можливості, щоб оглянути свою гордість і радість. За майданчиком для гелікоптера та надувними рятівними човнами «Зодіак» був розташований триповерховий житловий комплекс, спроможний розмістити п’ятдесятьох осіб. Довжина «Сіквеста» становила 75 метрів, тож він був удвічі більший від «Каліпсо» Жака-Іва Кусто. Його збудували за особливим замовленням у доках Фінляндії, які стали відомими завдяки створенню суден класу «Академік» для російського Інституту океанології. Як і вони, «Сіквест» мав ніс і поворотні двигуни, сконструйовані для кращого швидкісного позиціонування, що дозволяло йому втримуватися над конкретною точкою морського дна; також він був обладнаний автоматизованою системою балансування, яка підтримувала корабель у незмінному положенні, регулюючи циркуляцію води у спеціальних баках. «Сіквестові» було більш як десять років, і його вже, мабуть, варто було реставрувати, але він і досі був життєво необхідним для досліджень і подорожей Міжнародного морського університету в усіх частинах світу.

Джек пересунув важіль уперед і тут звернув увагу на темний силует біля самого обрію. То було інше судно, низько посаджене та лиховісне, що нерухомо лежало в кількох кілометрах від «Сіквеста».

Вони всі знали, на що дивляться. Цей корабель і являв собою причину, з якої Джека так терміново викликали з Александру’. Катя і Костас замовкли, їхнє збудження змінилося тривогою, викликаною близькою загрозою. Джек, стиснувши зуби, майстерно посадив гелікоптер у самий центр помаранчевого кола для посадки. Але за спокійним зовнішнім виглядом приховувалася лють, що вирувала всередині. Джек знав, що про їхню знахідку незабаром стане відомо, але не гадав, що це станеться так швидко. Їхні вороги мали доступ до системи супутникового стеження, що залишилася Росії у спадок від СРСР. Ця система надавала можливість побачити людське обличчя з висоти в чотириста кілометрів. Під безхмарним літнім сонцем Середземномор’я «Сіквест» був беззахисним, і те, що він декілька днів залишався на одному місці, вочевидь, зацікавило когось.

— Подивіться. Це надійшло вчора, перед тим, як ми вилетіли.

Костас вів Джека і Катю крізь лабіринт столів наукової лабораторії, розташованої на «Сіквесті». Вольфрамові лампи над головою заливали приміщення яскравим світлом. Група працівників у білих халатах займалась очищенням і описом десятків цінних предметів, піднятих із затонулого мінойського корабля протягом останніх двох днів: знахідки готували до консервації перед тим, як виставити на огляд у музеї. Пройшовши в кінець приміщення, Костас зупинився біля низької лави й обережно зняв чохол з якогось предмета з метр завдовжки.

Катя затамувала подих. Це була голова бика в натуральний розмір. Саму голову було виготовлено з єгипетського чорного стеатиту, очі — з афганського лазуриту, а роги — із суцільного золота. На кінчиках рогів сяяли індійські рубіни. Дірка на місці рота показувала, що це був ритон, посудина, за допомогою якої давні греки пропонували підношення богам. Такий пишний ритон міг використовуватися лише верховними жерцями, та й то тільки в найурочистіших церемоніях мінойської культури.

— Він просто чудовий, — промовила жінка. — Пікассо був би в захваті.

— Ідеальний центральний експонат для майбутньої виставки, — сказав Костас.

— У морському музеї? — поцікавилася Катя.

— Джек запланував для своїх довгоочікуваних знахідок із затонулого мінойського корабля виставку під одним із навісів для трирем. Але пошуки тільки розпочалися, а предметів у нас уже стільки, що вони просто не вмістяться.

Середземноморська база морського університету була розташована на місці старовинного Карфагена в Тунісі, у майстерно відбудованій круговій військовій гавані. Під навісами, що колись використовувалися для веслових суден, тепер викрашалися знахідки з багатьох стародавніх кораблів.

Раптом Джек перестав стримувати свою лють. Про те, що настільки коштовний предмет міг потрапити до лабет кримінальних діячів, не мало бути мови. Навіть музей уже не був достатньо безпечним місцем. Коли на обрії з’явився ворожий корабель, було вирішено відмовитися від польотів «Лінксом». Гелікоптер був обладнаний турбонадуванням, що дозволяло йому на коротких відстанях випередити будь-який Гвинтовий повітряний апарат, але так само, як і будь-який апарат із дозвуковою швидкістю, він був вразливий на ракети з лазерним наведенням, які можна було запускати з кораблів. Після цього ворог міг відшукати місце падіння завдяки глобальній супутниковій системі місцевизначення, а потім підняти гелікоптер за допомогою підводних апаратів із дистанційним керуванням. Не виключено, що уцілілих членів екіпажу після цього вб’ють, а знахідки назавжди зникнуть для археологів.

Це була нова, дійсно смертоносна форма морського піратства.

Джек і його товариші пройшли до робочої кабіни капітана корабля. Том Йорк був маленьким сивоволосим англійцем, який завершив дуже вдалу кар’єру в Королівському військово-морському флоті на посаді капітана авіаносця. Напроти нього сидів величезний чоловік із грубуватою, але привабливою зовнішністю — колишній член новозеландської збірної з регбі. Пітер Гові двадцять років прослужив у морській піхоті та спецпідрозділі повітряних сил, а тепер був головою служби безпеки Міжнародного морського університету. Попередньої ночі він прилетів із штаб-квартири університету в англійському графстві Корнуол. Гові був приятелем Джека зі шкільних років, до того ж усі троє — Джек, Гові і капітан — разом служили в морській розвідці.

— Я не влізу в альпіністський костюм, — сумно заявив Гові Джекові.

— Це не проблема, — всміхнувся той у відповідь. — Я замовлю доставку його на вершину гори. Коли все скінчиться, ми знайдемо якусь гору та піднімемося на неї.

На столі лежала рація, що працювала на ультрависоких частотах. Було також розкладено мапу Егейського моря. Костас і Катя втиснулися між Йорком і Гові. Джек залишився стояти. Його височенна постать зайняла майже весь дверний прохід, а голос раптом зробився напруженим і чітким:

— Добре, так що ми маємо?

— Цей тип нам раніше не зустрічався, — відповів Гові. — Його звати Аслан.

Катя здригнулася, її очі недовірливо округлилися.

— Аслан… — ледь чутно повторила вона.

— Ти знаєш його? — спитав Джек.

— Так, знаю… «Аслан» означає «лев». Він… — жінка спинилась, її обличчя було блідим. — Він бандит, кримінальний авторитет. Це для нас найгірший варіант.

— Він із Казахстану, — додав Том Йорк і, взявши фотографію, кинув її на мапу. — Я декілька хвилин тому отримав це електронною поштою від прес-служби ММУ в Лондоні.

На знімку було зображено групу чоловіків: деякі були у військовій формі, інші — у традиційному ісламському вбранні. За тло служив оголений, випалений сонцем степ і положисті гірські схили. Військові тримали автомати Калашникова, а на землі перед ними купою було звалено зброю радянського періоду, від великокаліберних кулеметів до гранатометів.

Утім, увагу глядачів привернув не весь цей войовничий арсенал — подібні знімки стали вельми поширеними після того, як в Афганістані запанував неспокій, — а чоловік у центрі. Це був здоровенний чолов’яга, який сидів, охопивши руками коліна й розставивши лікті. На відміну від кольорів хакі, що носили інші військові, він був одягнений у білосніжний костюм і тісну кепку. Він був неголений. Обличчя мав навіть вродливе, з тонкими рисами, орлиним носом і високими вилицями, властивими центральноазійським кочівникам. Чорні, глибоко посаджені очі були надзвичайно пронизливими.

— Аслан, — промовив Йорк. — Справжнє ім’я Петро Олександрович Назарбетов. Батько монгол, мати казашка. Мешкає в Казахстані, але має укріплену резиденцію на Чорному морі, в Абхазії — провінції, що відокремилася від Грузії. Навіть не повірите: у минулому він був академіком Академії наук СРСР, професором історії мистецтв у Фрунзе, нині Бішкеку.

Гобі кивнув.

— Так, саме в цій галузі він був експертом. У цій частині світу перед великими грішми, що їх пропонував кримінал, не встояли люди з найрізноманітніших суспільних верств. А щоб визначити, скільки коштує той чи інший витвір мистецтва і де його шукати, потрібен фахівець у цій галузі. — Він подивився на новоприбулих. — Я впевнений, що ви всі маєте уявлення про ситуацію в Казахстані.

Жестом указавши на мапу, що висіла на стіні в нього за спиною, Гобі продовжив:

— Це звичайна історія. Після розпаду Радянського Союзу Казахстан здобув незалежність. Але країною все одно керувала людина, що була при владі за часів Комуністичної партії. Корупція зростала, демократія була лише позірною. Незважаючи на запаси нафти й іноземні інвестиції, становище у країні погіршувалося, зростала внутрішня напруга. Народні заворушення надали росіянам привід увести до країни армію, яку було виведено лише після кривавої війни. Патріотичні сили втратили свої колишні позиції, настав час анархії.

— І тоді прийшли бандити, — перервав його Костас.

— Саме так. Повстанці, що колись билися з росіянами, тепер сперечаються між собою за право заповнити вакуум влади. На місце ідеалістів першого періоду незалежності прийшли головорізи та релігійні екстремісти. Вони узурпували владу в країні, не цураючись безжальних убивств і відвертого грабунку. Поділивши батьківщину на дрібні вотчини, наче середньовічні барони, вони завели свої власні армії та нажили великі гроші на наркотиках і торгівлі зброєю.

— Я десь читав, що Казахстан поступово стає найбільшим у світі виробником опіуму та героїну, — сказав Костас.

— Це правда, — підтвердив Гові. — І саме ця людина контролює більшу частину наркопотоку. Журналісти, яких запрошують зустрітися з ним, описують його як люб’язного господаря, завзятого колекціонера, який збирає предмети мистецтва й антикваріат у величезних кількостях. — Гові помовчав та оглянув стіл. — Але попри все він смертельно небезпечний псих.

— І як давно він спостерігає за нами? — поцікавився Джек.

— Вони з’явилися у зоні видимості двадцять чотири години тому, відразу після того, як Костас подзвонив тобі в Александрію, — відповів Йорк. — Супутникова система стеження вже встигла попередити нас про потенційно ворожих прибульців, звичайний чи військовий корабель без міжнародних розпізнавальних знаків.

— І саме тоді ви змінили позицію?

Тепер «Сіквест» стояв не над атолом, а приблизно у двох морських милях від затонулого корабля.

— Але лише після того, як ми замінували це місце пузирчастими мінами.

Катя питально подивилася на Джека.

— Це винахід Міжнародного морського університету, — пояснив той. — Мініатюрні контактні міни розміром із кульку для настільного тенісу, з’єднані за допомогою моноволокна, наче екран із пузирців. Вони обладнані фотоелектричними сенсорами, що реагують на рух водолазів і підводних апаратів.

Костас подивився на Йорка:

— Що ми можемо зробити?

— Хай там що ми робитимемо, це буде безглуздя. — Голос Йорка був невиразним і позбавленим будь-яких емоцій. — Нам оголошено ультиматум. — Він передав Джекові аркуш, що тільки-но надійшов електронною поштою. Джек швидко пробіг текст очима. Його обличчя анітрохи не видавало бурі, що вирувала в його душі.

— «„Сіквесте“, це „Гриф“. Або ви до восьмої залишаєте це місце, або будете знищені».

Костас глянув на аркуш:

— Він не марнує часу на пустопорожні балачки, так?

Наче викликаний цими словами, почувся гуркіт, мов від літака, що летить низько над землею, а потім гучний вибух десь поруч із носом корабля. Том Йорк різко обернувся, щоб побачити, як ілюмінатор облила біла хвиля, залишивши після себе піняві сліди. Снаряд розірвався зовсім близько.

— Ах ви вилупки! — крізь стиснуті зуби промовив Йорк. У його голосі відчувалася лють професійного військового моряка, який не має змоги гідно відповісти на такий виклик.

Цієї миті почала тріскотіти рація, і Йорк сердито натиснув кнопку, перемикаючи на гучний зв’язок, щоб розмову могли чути всі присутні.

— Це «Сіквест». — Капітан ледь стримувався, його голос більше нагадував гарчання. — Повідомте про свої наміри. Прийом.

За кілька секунд пролунала відповідь. Протяжна гортанна вимова не залишала сумнівів у тому, що власник цього голосу — росіянин.

— Доброго дня, капітане Йорк, майоре Гові. І докторе Говард, я гадаю? Наші вітання. Це «Гриф».

Після невеличкої паузи співрозмовник промовив:

— Вас попередили.

Йорк із виразом презирства на обличчі вимкнув рацію та відкрив якусь ляду біля того місця, де він стояв. Перед тим як потягнути за важіль, розташований під лядою, він подивився на Джека і вже спокійним холодним голосом сказав:

— Бойова тривога.

Не минуло й кількох хвилин після виття сирени, а «Сіквест» уже перетворився з дослідницького судна на військовий корабель. Щойно «Гриф» з’явився на обрії, обладнання для підводних робіт було сховано. Тепер група техніків у спеціальних білих комбінезонах працювала у збройному відсіку «Сіквеста», розташованому ближче до носа корабля. Як виявилося, «Сіквест» був обладнаний подвійною 40-міліметровою гарматою «Бреда L70», модифікованою згідно з вимогами ММУ Спадкоємниця відомої зенітної установки часів Другої світової війни «Бофорс», ця гармата мала механізм подвійної подачі й стріляла розривними та бронебійними снарядами зі швидкістю 900 пострілів за хвилину. Установка зазвичай була схована у спеціальній шахті, але тепер її підняли на палубу.

Усі члени команди й науковці, що не брали участі в бойових діях, зібралися навколо підводного рятівного апарата «Нептун-ІІ», яким був обладнаний «Сіквест». Апарат міг досить швидко потрапити до грецьких територіальних вод і опинитися під захистом тамтешнього вартового корабля, що мав вийти з критського порту протягом години. Також «Нептун-ІІ» мав забрати ритон у формі бичачої голови та інші цінні предмети, знайдені вже після останнього відльоту гелікоптера до Карфагена.

Йорк провів людей до ліфта. Вони спустилися вниз, у відсік, розташований глибоко під ватерлінією. Двері відчинилися, і вони побачили приміщення з металевими стінами, які дещо нагадували інтер’єр літальної тарілки.

Йорк подивився на Катю, побарабанив пальцями по блискучій поверхні стіни та сказав:

— Це командний відсік. Армована титаном сталь у двадцять сантиметрів завтовшки. Цей відсік може непомітно відділитися від «Сіквеста» — він виготовлений за допомогою тієї самої технології «Стеле», яку було застосовано при виготовленні підводного апарата.

— Він здається мені якимось величезним пристроєм для катапультування, — всміхнувся Костас. — Або командним модулем космічного корабля.

— Маю надію, ця штука не викине нас у космос? — спитала Катя.

Йорк щось сказав рацією, і круглі двері відкрилися. Пригашене червоне світло від батарей, розташованих на панелі управління, надавало приміщенню трохи дивного вигляду. Люди, пригнувши голови, пройшли всередину, і Йорк, покрутивши металеве коліща, зачинив двері.

Кілька членів команди були зайняті підготовкою стрілкової зброї — вставляли магазини, збирали автомати. Катя підійшла, взяла до рук автомат і з виглядом знавця вставила магазин.

— «Енфілд SA80-2», — зазначила вона. — На озброєнні британської армії. Тридцятизарядний магазин, калібр 5,56 міліметрів. Конфігурація «бул-пап», руків’я розташоване попереду магазина, що зручно для дій в обмеженому просторі. Інфрачервоний чотирикратний оптичний приціл — це непогана річ, але запропонуйте мені новий «Калашников АК-102», і я відразу погоджуся.

Катя витягла обойму, подивилася, чи вичищено зброю, та повернула автомат на стояк.

Джекові спало на думку, що в тій самій елегантній чорній сукні, у якій вона була на конференції, Катя здавалася тут чужорідним елементом, але деякі навички, необхідні для ведення бою, вона, безперечно, мала.

— Яка жінка! — промовив він. — Спочатку я дізнався, що ти найкращий у світі експерт із давньогрецького письма, а тепер виявляється, що ти також підробляла інструктором зі стрілкової зброї.

— Там, де я народилася, — відповіла Катя, — перевагу віддають другій професії.

На шляху до арсеналу Йорк повернувся до Джека:

— Маємо вирішити, що робитимемо далі.

Джек кивнув.

Вони піднялися на кілька сходинок та опинилися на платформі, діаметр якої становив близько п’яти метрів. Йорк указав на півколо з обертальних крісел: зараз вони були обернені до комп’ютерів, розставлених уздовж стіни.

— Запасний пульт управління, — сказав він Каті. — Це приміщення виконує функцію командного центру та віртуального капітанського містка, з якого можна керувати всіма системами «Сіквеста».

Над ними на увігнутому екрані було зображено панорамну цифрову репродукцію перспективи, що відкривалася з капітанського містка корабля. Камери були обладнані інфрачервоними й тепловими давачами, тож навіть попри те, що вже настали сутінки, можна було побачити низький силует «Грифа» та згасаюче полум’я біля дула його носової гармати.

— Пітер розповість нам про ситуацію, в якій ми опинилися. — Йорк повернувся до Гобі.

Пітер Гобі обвів присутніх сумним поглядом.

— Я не буду нічого від вас приховувати. Наше становище погане, геть погане. Ми протистоїмо військовому кораблеві, до зубів озброєному найсучаснішим бойовим приладдям, здатному випередити чи потопити практично будь-яке судно, виряджене нам на допомогу.

Джек повернувся до Каті:

— Політика ММУ полягає в тому, щоб за подібних ситуацій покладатися на дружні нації. Присутність військових кораблів і літальних апаратів часто здатна зупинити порушників навіть тоді, коли наші союзники перебувають поза територіальними водами, а військові не мають законних підстав для втручання.

Гобі натиснув на клавішу — екран над ними показав мапу Егейського моря.

— Греки не мають права арештувати або просто відігнати «Гриф». Навіть серед грецьких островів, розташованих на північ, він завжди знайде прохід на відстані в шість морських миль від узбережжя, а протоки, що ведуть до Чорного моря, є міжнародними водами: росіяни зробили все можливе, щоб забезпечити це. Тож «Гриф» може спокійно повернутися до свого рідного порту в Абхазії.

Він навів указку з підсвіткою на нижню частину мапи, де було зображене місце їхнього теперішнього перебування.

— Невдовзі грецький військово-морський флот вишле кораблі берегової охорони сюди, сюди й сюди, — Гові вказав на точки, розташовані на захід і північ від підводного вулкана. — Найближчий до нас опиниться в шести морських милях від Тіри, майже в межах видимості з «Сіквеста». Але ближче вони не підійдуть.

— Чому ж? — поцікавилася Катя.

— Є така чудова штука, що зветься політикою, — Гові різко обернувся до них. — Зараз ми у водах, щодо належності яких триває суперечка. У кількох милях на схід розташована група ненаселених островів, на які претендують як греки, так і турки. Ця суперечка колись ледве не призвела до війни. Ми повідомили туркам про «Гриф», але політичні міркування вимагають, щоб вони зосередили свою увагу на греках, а не на якомусь казахові. Присутності грецьких військових кораблів у районі буде досить, щоб турецьке військово-морське командування дійшло стану підвищеної бойової готовності. Годину тому чотири «F-16», що перебувають на озброєнні турецької армії, пролетіли в п’яти милях на схід від нас. Греки і турки завжди були друзями ММУ, але зараз вони безсилі.

Гові знову натиснув на клавішу, і на екрані з’явилося зображення моря довкола «Сіквеста».

Йорк підвівся і почав ходити між кріслами. Його руки були міцно зчеплені за спиною.

— Немає жодних надій на те, що у відкритому протистоянні з «Грифом» ми переможемо. Єдине, що можна зробити, — це пристати на їхню вимогу та залишити місце, де затонув мікейський корабель. Як капітан я маю понад усе дбати про безпеку своїх людей.

— Ми могли б спробувати домовитися, — запропонував Костас.

— Про це й мови не може бути! — Йорк луснув долонею по панелі управління: напруга останніх декількох годин таки позначилася на ньому. — Ці люди погодяться лише на особисту зустріч, причому тільки на їхній території. Той, хто піде на «Гриф», відразу стане заручником. Я не ризикуватиму життям жодного члена моєї команди, віддавши його до рук цих головорізів.

— Я б хотіла спробувати.

Усі присутні подивилися на Катю, обличчя якої залишалося безпристрасним.

— Я ваш єдиний шанс, — тихо промовила вона. — Я нейтральна сторона, й Аслан нічого не виграє, взявши мене за заручницю, натомість утратить можливість працювати з російським урядом. — Вона помовчала, а коли заговорила знову, її голос зміцнів. — Його народ поважає жінок, до того ж у мене досить впливові родичі. Я можу згадати декілька імен, які його напевно зацікавлять.

Надовго запанувала тиша — чоловіки обмірковували сказане. Джек подумки прораховував усі можливі варіанти, намагаючись не виявити своїх почуттів. Йому аж ніяк не хотілося піддавати Катю ризикові, але він розумів, що вона має рацію. Глянувши жінці в обличчя, він усвідомив, що вибору в них і так майже немає.

— Гаразд. — Він підвівся. — Це я запросив Катю з собою, тож це тепер і моя справа. Викликайте «Гриф».

6

Джек підняв бінокль і навів його на далеку цятку між небом і морем. Незважаючи на те, що було вже темно, він бачив щонайдрібніші деталі корабля: оптичний підсилювач світла робив зображення таким чітким, ніби спостереження відбувалося в сонячний день. Джек прочитав написану кирилицею назву корабля на борті: «Гриф».

«Як доречно», — подумав він. Корабель дійсно був зловісним пожирачем мертвоти, що нишпорить довкола місця вбивства, чекаючи слушної миті, аби схопити й поглинути плоди чужої праці.

Поруч із ним стояв Том Йорк.

— Проект 911, — сказав він, простеживши, куди дивиться Джек. — Росіяни називають їх кораблями супроводу, за класифікацію НАТО це відповідає фрегатам і корветам, тобто вартовим кораблям. Судно збудоване нещодавно, у зв’язку з подіями 2001 року, і призначене для антитерористичного патрулювання. Воно приблизно належить до типу наших кораблів класу «Сі», але де в чому є досконалішим. Механіка на ньому також переважає нашу. Дизельні двигуни вагою в дві тисячі тонн і потужністю в 52 тисячі кінських сил дозволяють кораблеві такого класу рухатися з крейсерською швидкістю у 36 вузлів. Турбореактивні прискорювачі на підводних крилах дають швидкість у 60 вузлів — майже як у легкого літального апарата. «Гриф» списали зовсім недавно, після чергового скорочення російської армії. Згідно з угодою, ухваленою в Осло, кораблі такого класу можна продавати лише країнам-членам Організації Об’єднаних Націй, тож це судно, можливо, продали таємно, ще до того, як воно вийшло з доків.

Джек зупинив погляд на відсіках, розташованих обабіч корми «Грифа», потім трохи повернув бінокль, щоб побачити передню гарматну турель, скеровану прямо на них.

Йорк помітив цей його рух.

— Стотридцятиміліметрові автоматичні гармати виробництва Тульського збройного заводу. Комп’ютеризована супутникова система наведення, що здійснює поправку в прицілюванні відразу після пострілу. Здатна стріляти бронебійними снарядами, що з відстані у двадцять миль проб’ють дірку в командному модулі «Сіквеста».

Вони стояли на вертолітному майданчику «Сіквеста». Прохолодний вітерець злегка ворушив прапор Міжнародного морського університету, піднятий на кормі. Дослідники з хвилюванням спостерігали, як Катя, одягнена в комбінезон ММУ, — більш відповідно до ситуації, ніж раніше, — веде в темряву один із човнів «Зодіак», що були на борті «Сіквеста». Подвійні двигуни потужністю в 90 кінських сил мали донести її до «Грифа» за лічені хвилини. Перед тим, як вона почала спускатися трапом, Джек крадькома відвів її вбік, щоб востаннє повторити правила керування «Зодіаком», а також нагадати поради Йорка й Гові щодо того, як слід діяти, коли ситуація раптом вийде з-під контролю.

Після відплиття Каті минуло лише двадцять хвилин, а чекання вже стало нестерпним. Щоб скерувати мислення Джека в більш конструктивне річище, Костас вирішив провести телеконференцію з Діленом і Гібермаєром, тож чоловіки пішли за капітанський місток, до технічного приміщення «Сіквеста».

Костас увів команду, і монітор перед ними засвітився, показавши Ділена й Гібермаєра так само чітко, наче вони сиділи за цим самим столом. Джек підсів ближче до Костаса, щоб їхні зображення були однаково чіткими. Телеконференція була зручним способом закінчити наукову дискусію, хоча, подумав Джек, їм бракуватиме Каті з її дослідницьким досвідом. Ділен і Гібермаєр затрималися в Александрії, чекаючи новин із «Сіквеста». Костас уже встиг розповісти їм про загрозу, яку становив «Гриф».

— Професоре Морісе, мої вітання, — сказав Джек.

— Джеку, радий тебе знову бачити, — промовив Ділен. — Я хотів би почати з того, на чому ми зупинилися: я маю на увазі символ.

Натисканням клавіші вони викликали на екран кілька відсканованих раніше зображень. У нижньому правому кутку монітора з’явилося зображення чудової знахідки Костаса, неймовірного золотого диска з мінойського корабля. Дивні символи на поверхні були піддані цифровій обробці і стали набагато чіткішими.

Гібермаєр нахилився вперед:

— Джеку, ти казав, що вже бачив цю штуку посередині аркуша.

— Так. Знаки, обернені до краю, всі ці голівки та весла… Коли ми летіли з Александрії, я раптом усвідомив, де їх бачив. На дисках із Феста.

Костас із цікавістю дивився, як Джек викликає на екрані зображення двох гончарних дисків, дуже схожих між собою та вкритих спіральною смугою крихітних символів. Один із знаків був геть тотожний із символом на папірусі та на золотому диску. Решта знаків, здавалося, належали до іншого світу, особливо це стосувалося маленьких голів із гачкуватими носами та зачісками «ірокез».

— Ацтеки? — висловив припущення Костас.

— Непогана спроба, але ні, — відповів Джек. — Шукай набагато ближче. Мінойський Крит.

— Диск, розташований на екрані ліворуч, було знайдено біля палацу міста Фест майже століття тому. — Ділен натиснув кнопку, і на екрані з’явилося зображення широкого кам’яного подвір’я, що виходило на рівнину, за якою височіли увінчані сніговими шапками гори. За секунду диски повернулися на екран. Ділен продовжував:

— Їх зроблено з глини, діаметр становить приблизно шістнадцять сантиметрів, а символи відбито з обох боків. Деякі з них ідентичні, відтиснені одним штампом.

Ділен збільшив зображення правого диска.

— А цей з’явився рік тому, його знайшла французька експедиція.

— А що відомо про час виготовлення? — поцікавився Гібермаєр.

— Палац було залишено в шістнадцятому столітті до нашої ери, після виверження Тіри. На відміну від Кноського палацу, мешканці до нього так і не повернулися. Тож диски було втрачено приблизно тоді, коли затонув ваш корабель.

— Але не виключено, що ці речі слід датувати більш раннім періодом, — зауважив Джек.

— Значно ранішим, — у голосі Ділена почулися вже знайомі присутнім нотки збудження. — Костасе, що вам відомо про термолюмінісцентне датування?

На обличчі Костаса з’явився спантеличений вираз, але він таки відповів:

— Якщо ви закопаєте кристали мінералів, вони поступово забиратимуть радіоактивні ізотопи з навколишніх речовин. Цей процес триватиме доти, доки рівень радіації не стане однаковим. Якщо після цього ви підігрієте мінерали, захоплені ними електрони виходитимуть у вигляді сяйва.

Схоже, Костас почав здогадуватися, навіщо поставили це запитання:

— Коли ви нагріваєте кераміку, вона випромінює накопичену термолюмінісценцію, зменшуючи вміст цих часток у матеріалі. Якщо керамічний виріб знову закопати, він почне по-глипати ізотопи з установленою швидкістю. Знаючи швидкість і рівень термолюмінісценції навколишніх осадових порід, можна датувати кераміку, нагрівши її та заміривши рівень термолюмінісценції.

— І наскільки точно? — поцікавився Ділен.

— Нещодавно за допомогою методів оптично стимульованого світіння вдалося повернутися на 500 тисяч років у минуле, — відповів Костас. — Це датування випаленої кам’яної плити, знайденої на місці найстарішої в Європі неандертальської стоянки. Для випаленої в печі кераміки, що вперше з’явилася в п’ятому тисячолітті до нашої ери на Близькому Сході, використання означеної методи за сприятливих умов дозволило датувати зразок із точністю до кількасот років.

Після того як Костас почав працювати в ММУ, він став майже експертом в археології. Його надихало переконання, що всі завдання, які ставить Джек, колись буде розв’язано за допомогою точної науки.

— Другий диск, знайдений минулого року, теж був випалений, — сказав Ділен і взяв до рук якийсь аркуш. — Його фрагмент надіслали до Оксфордської лабораторії термолюмінісценції для здійснення аналізу. При цьому застосовувалася нова стронцієва технологія, що дозволяє датувати зразок іще точніше. Я щойно дістав результати.

Присутні мовчки чекали продовження.

— Із точністю до ста років можна сказати, що диск було випалено в 5500 році до нашої ери.

Вражені вчені дружно вдихнули повітря.

— Неможливо, — пирхнув Гібермаєр.

— Це трохи раніше, ніж дата затоплення нашого корабля! — заявив Костас.

— Лише на чотири тисячі років раніше, — тихо уточнив Джек.

— За два тисячоліття до зведення палацу у Кносі, — Гібермаєр досі хитав головою. — Лише за кілька століть після того, як на Криті розпочавсь обробіток ґрунту. Що ж до письма, то воно на дві тисячі років давніше від перших відомих нам зразків. Близькосхідний клинопис та єгипетські ієрогліфи з’явилися лише наприкінці четвертого тисячоліття до нової ери.

— Так, усе це здається неймовірним, — відповів Ділен. — Але незабаром ви зрозумієте, чому я настільки переконаний у правдивості даних.

Джек і Костас уважно спостерігали, як Ділен вставив у дисковід свого ноутбука компакт-диск і приєднав проектор. Зображення на керамічному диску заступилося символами, розташованими один під одним: схоже, вони були згруповані у слова. Присутні побачили, що Ділен застосовував для тлумачення символів ту саму техніку, що й для аналізу грецького письма на папірусі.

Джек увімкнув режим телеконференції, й вони знов опинилися віч-на-віч із Діленом і Гібермаєром, які перебували у двохстах милях від них, в Александрії.

— Це символи з фестських дисків, — сказав Джек.

— Саме так. — Ділен клацнув клавішею, і на екрані вкотре з’явилося зображення двох дисків, цього разу в нижньому лівому кутку.

— Найбільше спантеличувало вчених те, що диски майже ідентичні, за винятком однієї дуже важливої деталі. — Професор почав пересувати екраном курсор. — На одному боці, який я називаю аверсом, обидва диски мають по сто двадцять три символи. Обидва набори символів розбиті на групи. Кількість груп — тридцять одна. Кожна з них налічує від двох до семи знаків. Разом на обох дисках наявні сорок п’ять окремих символів. Частота їхнього нанесення також тотожна. Наприклад, зачіска «ірокез» зустрічається тринадцять разів, людина в русі — шість разів тощо. На реверсі майже те саме, якщо не враховувати, що тут тридцять слів і сто вісімнадцять символів.

— Але порядок символів і групування відрізняються, — зауважив Джек.

— Саме так. Подивіться на перший диск. Людина, що йде, та дерево — тричі. Сонячний диск плюс голова із зачіскою «ірокез» — вісім разів. І двічі абсолютна послідовність зі стріли, жезла, весла, човна, волячої шкіри та людської голови. На другому диску жодна з цих груп не зустрічається.

— Темний ліс… — пробурмотів Костас.

— Гадаю, диски зберігалися разом, створюючи пару, один із них був зрозумілим, а інший безглуздим. Той, хто це вигадав, напевно хотів сказати, що має значення лише тип, кількість і частота використання символів, а не їхні асоціації. Це був ребус, спосіб відвернути увагу від групування символів, відволікти зацікавлених осіб від пошуків відповідей у такій послідовності.

— Але цей сенс напевно існує! — нетерпляче перервав Ділена Костас і клацнув «мишею», щоб висвітлити поєднання символів на першому диску. — Човен поряд із веслом. Людина, що йде кудись. Чоловік із зачіскою «ірокез» завжди дивиться в одному напрямку. Сніп кукурудзи. Круглий символ, — за припущенням, сонце, — наявний приблизно в половині груп. Це, так би мовити, подорож, може, не справжня, але подорож крізь час, зображення зміни пір року.

Ділен усміхнувся:

— Саме так уважають учені, впевнені, що перший диск містить якесь повідомлення, отже, являє собою не просто прикрасу. І послідовність знаків на ньому, схоже, має суттєвіше значення, ніж на другому дискові.

— Але…

— Але це теж, можливо, є елементом ребуса. Той, хто зробив перший диск, може, навмисне розташував поряд символи із близьким значенням, такі як човен і весло, бо сподівався, що люди намагатимуться розшифрувати повідомлення лише в такий спосіб.

— Але весло та човен — це майже невід’ємні речі, — заперечив Костас.

— Лише у значенні піктограми, тобто коли під веслом мається на увазі весло, а під човном — човен. Весло та човен, зображені разом, можуть означати пересування водою, морські перевезення, рух, нарешті.

— Піктограми були найдавнішою формою письма, — додав Гібермаєр. — Але навіть найперші єгипетські ієрогліфи не всі були піктограмами.

— Символ також може бути фонограмою, тобто об’єкт символізує звук, а не річ або дію, — продовжував розповідь Ділен. — Скажімо, ми могли б використовувати весло на позначення літери «в» чи складу «ве».

Костас повільно, наче неохоче, кивнув.

— Тож ви вважаєте, що символи на дисках можуть бути чимось на кшталт алфавіту? — спитав він.

— Так, але не у повному розумінні цього слова. Найпершим варіантом нашої абетки був північний семітський пращур фінікійського алфавіту другого тисячоліття до нашої ери. Особливістю цієї системи знаків було вживання окремого символа для всіх головних голосних і приголосних звуків. Попередні системи в цілому ґрунтувалися на складах. Саме так ми тлумачимо мінойську та мікенську системи письма, або, як їх ще називають, лінійне А та лінійне Б.

Ділен натиснув на клавішу, і на екрані знову з’явилися золоті диски.

— Отже, ми повертаємося до ваших знахідок із затонулого корабля, — сказав він.

Він збільшив масштаб зображення, великим планом показавши загадковий символ, глибоко викарбуваний в центрі диска. Потім з’явилася інша картинка — чорна плита неправильної форми, вкрита трьома окремими смугами дрібних символів.

— Камінь із Розетти? — здивовано промовив Гібермаєр.

— Як вам відомо, єгипетський експедиційний корпус Наполеона містив у своєму складі також кількох учених і художників. Це було найсенсаційніше їхнє відкриття, здійснене неподалік від Саїса на рукаві Нілу під назвою Розетта. — Ділен послідовно виділяв кожен фрагмент тексту, починаючи з першого. — Єгипетські ієрогліфи. Єгипетське демотичне письмо. Давньогрецьке письмо. Двадцять років потому філолог Шампольйон зрозумів, що це три переклади того самого тексту, тримовний указ, виданий Птоломеєм П’ятим у 196 році до нашої ери, коли в Єгипті панували греки. Шампольйон скористався зі свого володіння давньогрецькою, щоб перекласти два інші тексти. Камінь із Розетти був тим ключем, за допомогою якого вченим удалося розшифрувати ієрогліфи.

Ділен натиснув на клавішу, й зображення каменя знову заступилося картинкою золотих дисків.

— Наразі не звертаймо уваги на те, що в центрі, а зосередьмося на символах, зображених по краю. — Він послідовно висвітлив три смути, починаючи із зовнішньої. — Мікенське письмо. Мінойське письмо. Фестські символи.

Джек подумки вже дійшов того самого висновку, але підтвердження його здогаду змусило серце шалено закалатати.

— Отже, джентльмени, ми маємо свій власний камінь із Розетти.

Ділен розповів, що мікенці, які захопили Крит після виверження Тіри, не мали власного письма, а запозичили символи від мінойських мореплавців, що торгували з материковою Грецією. Невдовзі після Другої світової війни мікенське письмо було блискуче розшифроване: в ньому впізнали ранню версію давньогрецького письма. Але мова мінойців до початку нинішнього року, коли знайшли найбільше в історії сховище їхніх табличок у Кносі, залишалася загадкою. На щастя, деякі з табличок виявилися двомовними: той самий текст був написаний як мінойською лінійною А, так і мікенською лінійною Б. Тепер золотий диск надавав чудову можливість розшифрувати символи фестських дисків.

— У Кносі не знаходили фестських символів, тому двомовних текстів не існує, — вів далі Ділен. — Я припускав, що цієї мови так і не вдасться зрозуміти, адже вона суттєво відрізнялася як від мінойської, так і від мікенської грецької.

Присутні мовчки слухали, як Ділен паралельно аналізував мінойський і мікенський тексти на золотому диску; демонструючи їхню схожість, він наводив приклади інших знахідок епохи критського бронзового віку. Він розташував усі символи рядками та стовпцями, порівнюючи їх.

— Я розпочав із першого фестського диска, знайденого сто років тому, — сказав Ділен. — Я гадав, що він важливіший за інші.

Він клацнув по клавіатурі, висвітливши тридцять одну групу символів з аверсу диска поряд із їхнім фонетичним перекладом.

— Ось так: я читав від центру назовні, згідно з напрямком руху та погляду людини, зображеної на диску. Саме так, здавалося б, підказує логіка.

Джек швидко переглянув рядки.

— Я не впізнаю жодних слів ані сполучень складів, властивих мінойському чи мікенському письму.

— Боюся, ти маєш рацію. — Ділен знову натиснув на клавішу, і на екрані з’явилися ті самі групи символів, але розташовані інакше. — Ось це — зворотній порядок, по спіралі від краю диска до центру. Результат той самий — абсолютно нічого.

Екран згас, і на коротку мить запанувала тиша.

— А другий диск? — спитав Джек.

Вираз обличчя Ділена був майже непроникним, його збудження виявлялося лише в натяку на посмішку. Він клацнув по клавіатурі, знову вишикувавши на екрані групи символів.

— Ось, по спіралі назовні.

Спершу Джек не помітив жодних зрозумілих сполучень, і його серце на мить стиснула зневіра. Але потім деякі пари знаків почали здаватися дещо знайомими.

— Це вже щось, але символи розташовані не зовсім так, як треба, — промовив він.

Ділен чекав, надаючи йому змогу як слід розглядіти зображення.

— Повернися до початку, — підказав професор.

Джек уважніше вдивився в екран і раптом ляснув по столі долонею:

— Ну звичайно!

Ділен уже не стримувався: його обличчі осявала широка посмішка. Він востаннє клацнув по клавіатурі, і послідовність символів з’явилася у зворотному порядку. Джек різко вдихнув повітря.

— Неймовірно! — промовив він. — Цей диск датований періодом, що розпочався більш ніж за два тисячоліття до бронзового віку, але на ньому зафіксовано мову мешканців Криту часів затоплення нашого корабля!

Помовчавши, він невпевнено, наче сам не вірив у свої слова, додав:

— Це мінойське лінійне А.

Цієї миті у каюті «Сіквеста» пролунав виклик системи внутрішнього зв’язку, миттєво розвіявши чари.

— Джеку, негайно виходь на палубу. На «Грифі» щось відбувається.

У голосі Тома Йорка відчувалося хвилювання.

Джек скочив на ноги й побіг до містка. Костас тримався позаду. За кілька секунд чоловіки опинилися поруч із Йорком і Гові, очі яких не відривалися від мерехтливої плями біля самого горизонту.

У морі щось рухалося. Невдовзі стало зрозуміло: це назустріч хвилям летів катер «Зодіак». Потім чоловіки спромоглися розгледіти й Катю за кермом. Її довге волосся тріпотіло на вітрі. Джек схопився за леєр і на мить заплющив очі: напруга останніх годин заступилася хвилею полегшення. «Дякую тобі, Боже, що з нею все гаразд», — про себе промовив він.

Костас приязно дивився на друга. Він знав Джека досить добре, щоб зрозуміти, про що той зараз думав.

Катер наблизився до корабля та знизив швидкість, і тоді почувся новий звук: віддалене ревіння потужних дизелів. Джек схопив прилад нічного бачення та навів його на обрій. У видошукачі з’явився корпус «Грифа», низький і лиховісний. Раптом за кормою постала гора білої піни, добре помітна у світлі бортових ліхтарів. Повільно, ліниво, наче звір, якому немає чого боятися, «Гриф» описав широку дугу та поплив у темряву. Ще довго після того, як корабель проковтнула ніч, на поверхні моря залишався помітний кільватерний струмінь.

Джек опустив прилад нічного бачення та перевів погляд на жінку, що тільки-но пристала до борту «Сіквеста». Катя помітила цей погляд, усміхнулась і помахала рукою. Джек дуже тихо, так, що навіть Костас ледь його почув, сказав:

— Катю, ти справжній янгол!

7

Гелікоптер низько летів над узбережними горами західної Туреччини. Шум його ґвинта відлунював у глибоких бухточках, що порозрізували берегову лінію. На сході рожеве сяйво світанку заливало нерівні контури Анатолійського плато, а на заході поступово поставали з ранкового серпанку примарні обриси островів Егейського моря.

Джек потягнув за важіль та ввімкнув автопілот. Тепер гелікоптер докладно триматиметься курсу, введеного в бортовий комп’ютер, курсу, що пролягає на північний схід. До мети подорожі залишалося подолати п’ятсот морських миль.

У навушниках почувся знайомий голос.

— Цей золотий диск для мене й досі загадка, — сказав Костас. — Я припускаю, що його створено приблизно в 1600 році до нашої ери, незадовго до загибелі того корабля. Втім, символи на зовнішній смузі асоціюються з другим фестським диском із Криту, датованим чотирма тисячоліттями раніше.

До розмови приєдналася Катя:

— Мене вражає те, що перші мешканці Криту епохи неоліту вже розмовляли мовою бронзового віку. Розшифрування цього тексту професором Діленом спричинить революцію в наших уявленнях про джерела давньогрецької цивілізації.

Після того, як попереднього вечора Катя так вдало владнала справу з «Грифом», Джек досі перебував у піднесеному стані. Така розв’язка дещо нагадувала диво, й він добре це розумів. Зі слів Каті, вона показала Асланові фотографії римського корабля, який Джек досліджував минулого тижня, й переконала бандита, що вони знайшли там лише керамічні амфори, тож корабель не був вартий його уваги. Що ж до «Сіквеста», то він, як запевнила Аслана Катя, стоїть тут лише для того, щоб перевірити нову навігаційну систему.

Джек був переконаний, що цим справа не обмежилася, що Катя щось від нього приховує: або не хоче розповісти всього, або не може. Скільки він не намагався витягти з неї відповідь, вона тримала язика за зубами. Джек надто добре знав тіньовий світ нелегальних операцій, відкотів і хабарів, у якому були змушені жити та працювати мешканці країн колишнього Радянського Союзу. Безумовно, Катя вміла орієнтуватись у цьому світі.

Тривога, що тихенько й ненастанно гризла Джека весь час, поки тривала телеконференція з Александрією, поступилася місцем усеосяжному бажанню продовжувати пошуки. Відпочивати після повернення Катя відмовилася та відразу ж приєдналася до Джека й Костаса, які міркували над планом затонулого корабля та своїми подальшими діями. Тепер, коли вони знали, що пошукам більше нічого не загрожує, ентузіазм невпинно штовхав їх уперед.

Лише тверда впевненість Каті в тому, що «Гриф» не повернеться, переконала Джека здійснити цей ранковий виліт. Черговим пунктом їхнього розкладу мало бути відвідування рідного брата «Сіквеста», корабля на ім’я «Сі-Венчер», що перебував у Чорному морі. Але повідомлення про надзвичайне відкриття поблизу північного узбережжя Туреччини багато чого змінювало.

— Ви досі не знаєте, — повідомив своїм друзям Джек, — що тепер ми маємо результати незалежної експертизи з датування нашого золотого диска. Вони надійшли електронною поштою, поки ви спали.

Він передав Костасові, який сидів у кріслі другого пілота, клаптик паперу. За мить у навушниках почувся радісний вигук.

— Гідратаційне датування! Вони таки зробили це!

Костас опинився у своїй стихії: коли йшлося про перевірені наукою речі, а не про слизькі теорії, він завжди почувався набагато впевненіше.

— Цю техніку вдосконалили саме в нашому університеті, — пояснив він Каті. — Поверхня деяких мінералів із часом поглинає певну кількість вологи. Гідратаційна кора відновлюється на поверхнях, оброблених людиною, тож цю методу застосовують для датування кам’яних і металевих предметів.

— Класичним прикладом є обсидіан, — додав Джек. — Гладкий вулканічний камінь, знайдений в Егейському морі лише на острові Мелос. Обсидіанові інструменти зі стоянок мисливців і збирачів плодів на материковій Греції піддали гідратаційному датуванню й дістали результат: 12 тисяч років до нашої ери. Це завершення льодовикового періоду. Маємо найдавніший доказ існування морської торгівлі у стародавньому світі.

— Досі гідратаційне датування золота було можливе лише за використання високоточного обладнання, — сказав Костас. — ММФ зацікавився подібними дослідженнями тому, що ми досить часто знаходимо золото.

— То яку дату вони дістали? — спитала Катя.

— Три смуги символів було викарбувано в середині другого століття до нашої ери. Це приблизно 1600 рік плюс-мінус сто років.

— Це добре узгоджується з датою загибелі нашого корабля, — зауважила жінка.

— Навряд чи ця дата могла б бути набагато ранішою, — сказав Джек. — Внутрішня смуга — це мікенське письмо, яке тоді щойно виникло.

— Але це лише датування символів: адже йдеться про час, коли вони були викарбувані на поверхні металу. Час виливання самого металу теж можна встановити. — Костас говорив із погано прихованим хвилюванням. — Сам диск давніший. Набагато давніший! А той центральний символ був на ньому від самого початку. Є якісь припущення? — Костас кілька секунд помовчав. — Диск було створено приблизно в шеститисячному році до нашої ери!

Стояв чудовий літній ранок, прозорий аж до самого обрію. Гелікоптер летів над північно-західним краєм Туреччини до Дарданелльської протоки, вузького каналу, що відокремлює Європу від Азії. На сході протока переходить у Мармурове море, яке потім знову звужується в Босфор, протоку, що веде до Чорного моря.

Джек дещо змінив курс, заданий автопілотові, й подивився праворуч. З пункту, в якому вони зараз перебували, було добре видно Галіполі, мис, схожий на велетенський палець, що вганявся далеко в Егейське море. Цей мис являє собою північний берег Дарданеллів. Поблизу — узвишшя Гісарлик, те саме місце, на якому була розташована легендарна Троя. У цьому місці завжди вирували історичні події: тут самі умови ландшафту сприяли переміщенню величезних мас людей із півдня на північ та зі сходу на захід, починаючи з епохи перших людиноподібних і закінчуючи часом поширення ісламу. Тут упродовж історії відбулося безліч кровопролитних конфліктів, від облоги Трої до різанини в Галіполі, що сталася три тисячоліття потому, під час Першої світової війни.

Для Джека й Костаса ця земля була не якоюсь примарною територією, а добре знаною робочою ділянкою, з якою пов’язано чимало досягнень. Саме тут під час служби на військовій базі НАТО в Ізмірі вони проводили свої перші спільні розкопки. Якийсь фермер натрапив неподалік від старовинної Трої на почорнілі шматки деревини та фрагменти бронзового обладнання. Розкопки показали, що на тому місці за часів бронзового віку пролягала берегова лінія. На березі, вкритому висохлою сіллю, було знайдено залишки багатьох галер, спалених під час військових дій приблизно в 1150 році до нашої ери.

Це було сенсаційне відкриття, перші в історії знахідки, пов’язані безпосередньо з Троянською війною. Вони змусили деяких учених серйозніше поставитися до легенд, відкинутих раніше як недостовірні. А для Джека ця подія стала визначальною: напівзабута пристрасть до археології та нерозв’язаних таємниць минулого спалахнула в його душі з новою силою.

— Гаразд, спробуймо вишикувати все це в досконалу систему.

Костас намагався визначити єдине підґрунтя для неймовірних відкриттів останніх днів.

— Спершу в Єгипті було знайдено папірус, який доводить, що Платон не вигадав історію Атлантиди. Приблизно у 580 році до нашої ери грекові на ім’я Солон її продиктував єгипетський жрець. Ця історія сягала такої давнини, що кількома тисячами років передувала епосі фараонів.

— Папірус довів, що в історії Платона чимало плутанини, — нагадав Джек.

— Розповідь так і не потрапила до широкого загалу, оскільки її було викрадено й загублено. Вцілів лише шматочок тексту, в якому йшлося про загибель мінойців у середині другого тисячоліття до нашої ери та згадувалося те, що Солон міг називати Атлантидою. У нього порушилась пам’ять, і плутанина в думках спричинилася до того, що потім учені почали ототожнювати історію Атлантиди з виверженням Тіри і знищенням палаців на Криті.

— Це єдине тлумачення, схоже на правду, — сказав Джек.

— Тепер ми знаємо, що Атлантида була не континентом і не островом, а чимось на кшталт фортеці. Вона стояла на узбережжі поблизу широкої долини, за якою здіймалися високі гори. Чомусь фортецю було увінчано символом бика. У кількох днях подорожування від неї був розташований поріг, а між порогом та Єгиптом лежало море з групою островів. Десь між п’ятим і шостим тисячоліттями до нашої ери Атлантида зникла під хвилями.

— А ще маємо головоломку з дисками, — промовила Катя.

— Папірус і диски пов’язані між собою цим символом. І там, і там він абсолютно однаковий — літера «Н» із чотирма рисочками з двох боків.

— Гадаю, можна з упевненістю назвати його символом Атлантиди, — запропонувала Катя.

— Він єдиний не має жодного відношення до мікенського та мінойського лінійного письма, — сказав Джек. — Можливо, цей знак ототожнювали з назвою Атлантиди, щось на зразок бика мінойського Кносу чи сови класичного періоду Афін.

— Мене збиває з пантелику одна річ, — заявив Костас. — Навіщо ці диски і керамічні, і золотий, — взагалі були створені? Моріс Гібермаєр говорив, що священне знання передавалося з вуст у вуста, від одного верховного жерця до іншого. Метою цього було зберегти цілісність і таємність знань. То навіщо треба було створювати дешифратор у формі дисків?

— Маю щодо цього певну теорію, — промовив Джек.

На панелі приладів спалахнув червоний вогник. Джек миттєво вимкнув автопілот, перейшов до ручного управління і підключив два додаткові баки з паливом, необхідні для довгих перельотів. Знов увімкнувши автопілот, він уставив компакт-диск у бортовий комп’ютер та опустив зі стелі кабіни мініатюрний екран. З’явилося зображення яскравого каравану баркасів, що залишали місто. Його мешканці спостерігали за цим із ретельно вимальованих будинків на березі.

— Це знімок відомої фрески, знайденої у шістдесятих роках у так званому Адміральському будинку, що розташовувався в Акротірі на острові Тіра. Здебільшого її тлумачать як зображення якоїсь церемонії: можливо, то була ініціація одного з новообраних верховних жерців.

Він натиснув на клавішу, і картинка заступилася зробленою з повітря фотографією: це було зображення залишків стін і балюстрад, що виступали з-під поверхні гори.

— Минулорічний землетрус, що пошкодив Парфенон, також спричинив опущення частини узбережної скелі на другому за розмірами острові у групі Тіри: йдеться про Палео-Камені, або «давно згорілий». Як наслідок, з’явилися руїни споруди, схожої на гірський монастир. Більша частина відомої нам інформації про релігію мінойців надійшла з так званих вершинних святилищ, храмів, розташованих на пагорбах і горах Криту. Вважають, що святилище на Тірі було найбільшим з усіх.

— Житло богів, вхід до нижнього світу? — промовив Костас.

— Щось подібне, — відповів Джек. — Коли сталося виверження Тіри, верхнє святилище розлетілося на мільйон шматків. Неподалік від кратера розташовувалася будівля релігійної громади, яку геть засипало попелом і пемзою.

— І як це пов’язується з твоєю гіпотезою щодо дисків? — нагадав Костас.

— Я наближаюся до неї, — сказав Джек. — Спершу розгляньмо ситуацію з нашим кораблем. Усе свідчить про те, що він затонув незадовго до виверження Тіри.

Костас і Катя закивали на знак згоди.

— Мені здається, що це був не просто корабель заможного торговця. Згадайте про вантаж на борті. Золоті потири й намиста. Статуї із золота та слонової кістки, деякі розміром з людину. Церемоніальні посудини, вирізані з рідкісного єгипетського порфіру. Ритон у формі бичачої голови. Багатство, яке навряд чи хтось наважиться довірити одному-єдиному кораблеві.

— То до чого ти ведеш? — спитав Костас.

— Гадаю, ми знайшли скарб верховних жерців Тіри, найцінніше сховище всієї цивілізації бронзового віку. Мені здається, диски становили для верховних жерців найбільшу цінність. Золотий диск був найдавнішим, його виносили тільки для найважливіших церемоній. Спочатку інших позначок, окрім центрального символу, на ньому не було. Керамічний диск, давніший за два фестські, був табличкою для записів, а не священним предметом. Він містив ключ до знань, але той ключ був записаний старовинними символами, розшифрувати які могли лише верховні жерці. Після першого, відносно слабкого землетрусу верховний жрець вирішив, що це було попередження про близький кінець світу, і наказав витиснути ці символи на золотому диску. Вони являли собою словник, список стародавніх символів керамічних дисків і відповідні тексти мінойського та мікенського лінійного письма. Будь-який письменний міноєць зрозумів би, що ці групи складів були давньою версією його рідної мови.

— Тож це був, так би мовити, страховий поліс, — сказала Катя. — Сукупність кодів, за допомогою яких можна було прочитати керамічний диск у разі загибелі всіх жерців.

— Так, — обернувся до неї Джек. — Поруч із цим величним ритоном у формі бичачої голови водолази знайшли купу паличок з ебоніту та слонової кістки, вкритих вишуканими зображеннями великої богині-праматері. Ми гадаємо, що це були ритуальні жезли мінойців, щось на зразок кардинальських чи архієпископських патериць. Припускаю, на цьому кораблі був сам верховний жрець, який залишив острівне святилище.

— А фестські диски?

— Наказавши викарбувати на золотому диску символи, верховний жрець також звелів зробити копію старовинного керамічного диска, яка б на перший погляд містила той самий текст, але насправді була безглуздою.

Професор Ділен припустив, що копія мала вказати зацікавленим хибний шлях, заохотивши їх шукати відсутній сенс символів. Лише жерці розуміли значення тексту й мали доступ до переліку відповідностей, уміщеному на золотому диску.

— Але як диски опинилися у Фесті? — поцікавився Костас.

— Гадаю, спершу вони зберігалися в тому самому сховищі, що й золотий диск, в одному з храмів Тіри, — відповів Джек. — Верховний жрець відіслав їх першим кораблем, якому вдалося досягти Криту. Фест — місце, цілком придатне для зберігання реліквій: він розташований високо над рівнем моря, а від вулкана захищений горою Іда на півночі.

— Окрім того, він був релігійним центром, — додала Катя.

— Поруч із палацом лежить Гагія Тріада, комплекс руїн, що тривалий час спантеличував археологів. Саме там із різницею у сто років знайшли обидва диски. Ми вважаємо, що там існував заклад на кшталт семінарії, центру підготовки жерців, яких потім відсилали до вершинних святилищ.

— Але і Фест, і Гагія Тріада були зруйновані під час виверження, — промовила Катя. — Землетрус зрівняв їх із землею, і люди більше не селилися там. Тож диски були поховані в руїнах уже через кілька днів після своєї появи на острові.

— У мене залишилося тільки одне запитання, — сказав Костас. — Звідки верховний жрець саїського храму в дельті Нілу знав про Атлантиду майже через тисячу років після виверження Тіри і втрати цих дисків?

— Я вважаю, що єгиптяни знали цю історію з того самого прадавнього джерела, самостійно збереженого в кожній цивілізації. Це знання було священним і передавалося з покоління в покоління без змін. Воно доводить тотожність символів Атлантиди на папірусі та на диску.

— Маємо дякувати Солонові, — зауважила Катя. — Якби він не скопіював ретельно цього символу й не написав поряд грецького слова «Атлантида», нас би тут не було.

— Фестські диски не були б цінними, адже вони зроблені з глини, — розмірковував Костас. — Мають значення лише символи, зображені на них. Але диск із затонулого корабля — суцільне чисте золото, можливо, найбільший зливок, уцілілий з доісторичних часів. — Він повернувся на своєму кріслі та уважно подивися Джекові в обличчя. — Щось підказує мені: знахідка допоможе розв’язати чимало важливих таємниць, треба лише знати, чого саме шукати.

Вони вже пролетіли Мармурове море й зараз рухалися над Босфором. На зміну чистому повітрю Егейського моря прийшов смоґ величезного Стамбула. Можна було лише розгледіти Золотий Ріг, мис, на якому грецькі колоністи у восьмому столітті до нашої ери заснували Візантію. На мисі було видно палац Топкапі, колишнє втілення східного декадансу, а нині один із найкращих археологічних музеїв у світі. Біля узбережжя моря височіли великі мури Константинополя, столиці Візантійської імперії, східної спадкоємиці Риму, завойованої турками лише в 1453 році.

— Одне з моїх найулюбленіших міст, — заявив Джек. — Щойно тобі здасться, що ти навчився в ньому орієнтуватись, як воно відкриває перед тобою незліченні історичні скарби.

— Коли все скінчиться, привези мене сюди, — попросила Катя.

Попереду простягалося Чорне море, узбережжя якого здавалося нескінченним. Система супутникового наведення показувала, що до мети їхньої подорожі треба летіти точно на схід. Це місце було розташоване приблизно в десятьох морських милях на північ від турецького порту Трабзон. Джек знайшов у діапазоні надвисоких частот канал, що належав ММУ, і, увімкнувши шифрувальний пристрій, налаштувався на зв’язок із «Сі-Венчером».

За декілька секунд у правому нижньому кутку екрана замиготів синій вогник.

— Ми дістали електронне повідомлення.

Джек двічі клацнув «мишею» і став чекати на появу адреси.

— Нам пише професор Ділен. Сподіваймося, що він переклав текст на фестському диску.

Від нетерпіння Катя аж нахилилася вперед. Нарешті на екрані з’явилися слова.

«Мій любий Джеку!

Після нашої вчорашньої телеконференції я замість того, щоб піти спати, сів працювати над перекладом. Мені допомагали колеги з усього світу. Архів мінойського лінійного А, знайдений минулого року в Кносі, передано для вивчення багатьом ученим, а ти знаєш, як ретельно науковці захищають неоприлюднену інформацію. Пам’ятаєш, із якими проблемами нам довелося зіткнутися, коли в пошуках Содому і Гоморри намагалися використати скрижалі Мертвого моря? На щастя, більшість учених, що займаються мінойським письмом, — це мої колишні студенти.

Значущим був лише текст на аверсі другого диска. Спроба приховати справжній текст була ще вигадливішою, ніж ми вважали.

Наш загадковий символ зустрічається тут двічі, і я просто переклав його як „Атлантида“.

Ось переклад:

„Під знаком бика лежить розпростертий бог-орел. Біля його хвоста (розташована) золотомура Атлантида, великий золотий вхід до (цитаделі?). Кінчики крил птаха торкаються місць, де сходить і заходить сонце. Біля сходу сонця (лежить) гора з вогню й металу. Там (розміщується) зала верховних жерців (тронна зала? зала для аудієнцій?). Там (стоїть) богиня-мати, і там (є) обитель богів і сховище знання“.

Я досі не знаю, як це все витлумачити. Може, це шарада? Ми з Морісом дуже хочемо почути твою думку.

Щиро твій,

Джеймс Ділен».

Вони мовчки перечитали переклад кілька разів. Костас заговорив перший. Там, де інші бачили лише загадку, його розум, як завжди, шукав практичного змісту.

— Це не шарада, а мапа місцеперебування скарбів.

8

— Джеку! Ласкаво просимо на борт!

Щоб перекричати шум Гвинтів, тому, хто зустрічав, довелося підвищити голос. Джек щойно посадив гелікоптер на надувний майданчик, різновид звичайного пристрою, що дозволяв ґвинтокрилам ММУ сідати на воду. Зістрибнувши, він підійшов до Малкольма Маклеода й потиснув простягнену руку. Ротор зупинився, чоловіки нарешті змогли випростати плечі. Вони пішли до каюти, а механіки з команди «Сі-Венчер» зайнялися «Лінксом»: прикріпили його до палуби та почали розвантажувати багаж.

«Сі-Венчер» відрізнявся від «Сіквеста» лише добором обладнання — цей корабель виконував більшу частину робіт Міжнародного морського університету з глибоководних пошуків. Нещодавно судно здійснило перше пілотоване занурення у Маріанську западину, що в Тихому океані. Нинішня робота в Чорному морі починалася як звичайний аналіз осадів, але раптом усе докорінно змінилося.

— Ходімо на місток.

Малкольм Маклеод провів їх до банеподібного екрана, схожого на той, який вони бачили на «Сіквесті». У відділі океанографії Маклеод мав такий самий статус, що й Джек у своєму відділі, а участь у кількох спільних проектах у різних частинах світу навчила Джека поважати досвід і знання Малкольма.

Кремезний рудоволосий шотландець сів у операторське крісло за пультом управління:

— Ласкаво просимо на «Сі-Венчер». Гадаю, з твоєю інспекцією можна почекати: спершу подивіться, що ми знайшли.

Джек погодився.

— Ви знаєте про Мессінський пік солоності?

Джек і Костас кивнули, а Катя із зацікавленням подивилася на Маклеода.

— Гаразд, повторимо все для нашої нової співробітниці, — усміхнувся шотландець жінці. — Цю назву було дано за відкладеннями, знайденими у мессінській протоці, що біля Сицилії. На початку 70-х років «Ґломар Челенджер», корабель, облаштований для глибоководного буріння, взяв зразки земної кори з усіх куточків Середземного моря. Під дном моря було знайдено величезний прошарок спресованих випарів, місцями до трьох кілометрів завтовшки. Він утворився наприкінці міоцену, геологічного періоду, що передував нашому, — приблизно п’ять з половиною мільйонів років тому.

— Випарів? — перепитала Катя.

— Здебільшого це була звичайна кам’яна сіль, що залишається після випаровування морської води. Над і під прошарком лежить мергель, звичайні морські осади з глини та карбонату кальцію. Цей шар солі сформувався в усьому Середземномор’ї одночасно.

— І що це означає?

— Означає, що Середземне море випарувалося.

Здавалося, це приголомшило Катю:

— Як це? Все море?

Маклеод кивнув:

— Процес розпочався внаслідок суттєвого зниження атмосферної температури, похолодання, набагато масштабнішого за останній льодовиковий період. Значну частину світового океану вкрила крига, внаслідок чого рівень моря опустився приблизно на п’ятсот метрів. Середземне море відокремилося від океану та почало висихати. Врешті-решт лише в найглибших ділянках залишилися солоні озера.

— Схожі на Мертве море? — спитала Катя.

— Насправді ще солоніші й навіть зовсім не схожі на рідину. Надто солоні, щоб там могло існувати якесь життя, ось чому там так мало копалин. Великі райони перетворилися на пустелю.

— І коли море знову заповнилося?

— Приблизно за двісті тисяч років. Мабуть, то був драматичний процес, наслідок поступового танення полярного льоду. Перші струмочки з Атлантики змінилися на величезний потік, найбільший на Землі водоспад, що у сто разів переважав Ніаґарський. Саме він зумовив нинішню глибину Ґібралтарської протоки.

— Який тут зв’язок із Чорним морем? — поцікавилася Катя.

— Мессінський пік солоності — це встановлений науковий факт. — Маклеод подивився на Джека. — Він допомагає вірити у неймовірне, зокрема в те, що я зараз повідомлю.

Учені зібралися біля центру дистанційного управління підводними апаратами «Сі-Венчера». Маклеод запропонував Каті сісти перед екраном і показав, як керувати джойстиком.

— Уважайте, що це стимулятор польоту. Використовуйте джойстик, щоб рухатися вперед чи назад, вгору чи вниз, праворуч чи ліворуч. Циферблат ліворуч від джойстика повідомляє швидкість руху.

Маклеод поклав долоню на руку Каті та описав повне коло за годинниковою стрілкою. Широкоформатний екран монітора залишався непроглядно чорним, але індикатор напрямку обернувся на 360 градусів. Глибиномір показував, що апарат перебуває на глибині 135 метрів, а супутникова система визначення координат дозволяла встановити місцеперебування з точністю до півметра.

Маклеод повернув джойстик у початкове положення.

— Спочатку штопор, а потім випрямлення. — Він усміхнувся Джекові, який миттєво згадав підводні бої керованих ними апаратів на глибоководній станції ММУ неподалік від Бермудських островів.

— Апарати з дистанційним керуванням уже близько двох десятиліть активно використовуються в наукових експедиціях, — пояснив Маклеод. — Але впродовж останніх років технологію було суттєво вдосконалено. Для оглядів ми використовуємо автоматичні апарати, обладнані різноманітними сенсорами, в тому числі відеокамерами й гідролокатором бічного спостереження. Після визначення цілі ми застосовуємо апарати, керовані вручну. Апарат сьомої серії, який ми зараз ведемо, ненабагато більший за портфель і завдяки своїм розмірам може проникати навіть до маленьких отворів.

— Таку штукенцію можна розвернути на ділянці розміром із конверт, — додав Костас. — А використання радіопульсового зв’язку дозволяє спрямовувати її в будь-яку точку, розташовану на відстані в п’ятнадцять морських миль від корабля, — хоч убік, хоч углиб.

— Майже дійшли, — перервав його Маклеод. — Вмикаю прожектори.

Він випустив джойстик та викликав на панель управління кілька перемикачів. Раптом екран «ожив»: чорнота заступилася сяйвом яскравих цяток.

— Це намул, — пояснив Маклеод. — Світло відбивається від частинок намулу, що плавають у воді.

Присутні побачили на екрані невиразні обриси чогось великого на задньому плані. Поступово зображення ставало чіткішим. Це було морське дно — однорідне сіре полотно. Маклеод увімкнув радар підводного апарата, який показав, що дно знижується на північ під кутом у 30 градусів.

— Глибина 148 метрів.

Раптом показалася дивна, схожа на вежу споруда. Маклеод зупинив апарат у кількох метрах від нього.

— Ще один дотепний винахід Костаса. Екскаватор із дистанційним керуванням, здатний бурити отвори глибиною в сто метрів і піднімати величезну кількість осадових порід. — Вільною рукою Маклеод щось витяг із шухляди поруч зі своїм сидінням. — А ось що ми знайшли на дні моря.

Він передав Каті блискучий чорний предмет розміром із його кулак. Жінка зважила його на долоні й питально подивилася на шотландця.

— Галька з берега моря?

— Бездоганно відшліфована водою. У цьому напрямку ми постійно знаходимо докази існування в минулому берегової лінії. Її глибина становить сто п’ятдесят метрів, а відстань від нинішнього берега — десять миль. Більше дивує її датування — одне з найнеймовірніших наших відкриттів.

Маклеод натиснув на клавіші, й апарат почав рухатися вперед. Він тримався одного рівня над дном моря, тому залита світлом картинка на екрані майже не змінювалася.

— Я увімкнув автопілот. До мети нашої подорожі залишилося 15 хвилин.

Катя повернула чоловікові чорний камінь і спитала:

— Як же це пов’язати з Мессінським піком солоності?

— Цей пік, здавалося б, існував задовго до появи людиноподібних у цих місцях, тобто щонайменше два мільйони років тому.

— Але?

Але це не так. Занурені берегові лінії для нас не дивина, однак ця зовсім інша. Зараз я все вам покажу.

Маклеод увів комп’ютерну ізометричну мапу Чорного моря та Босфору.

— Зв’язок між Чорним і Середземним морями — це, так би мовити, зменшена копія зв’язку між Середземним морем та Атлантикою, — пояснив він. — Глибина Босфору становить лише сто метрів. Якщо рівень води в Середземному морі опуститься нижче за цю позначку, протока стане дамбою, що відріже Чорне море. Саме це дозволило першим давнім людям прийти до Європи з Азії.

Шотландець пересунув курсор, щоб показати три річки з притоками, які вливалися в Чорне море.

— Коли Босфор перетворився на дамбу, випаровування спричинило зниження рівня Чорного моря — відбувалося те саме, що й із Середземномор’ям часів піку солоності. Але в Чорне море впадали три великі річки: Дунай, Дніпро і Дон. Досягнувши точки рівноваги, Чорне море поступово почало перетворюватися на велике прісноводне озеро.

Він натиснув на клавішу, і комп’ютер відтворив описані ним події. Босфорська протока з’явилася на екрані пересохлою, а море опущеним на 150 метрів від свого попереднього рівня. Після цього рівень води було стабілізовано.

Маклеод обернувся й подивився на присутніх:

— А тепер обіцяний сюрприз. Картинка відображає не ранній плейстоцен, не середину льодовикового періоду… Ви бачите Чорне море за десять тисяч років до його нинішнього стану.

— Ви хочете сказати, що це сталося вже після льодовикового періоду? — ошелешено промовила Катя.

Маклеод жваво кивнув:

— Пік останнього зледеніння настав приблизно двадцять тисяч років тому. Мабуть, Чорне море було відрізане раніше і його рівень вже встиг опуститися на ті самі сто п’ятдесят метрів. Упродовж наступних дванадцяти тисяч років це місце було берегом.

— А що трапилося потім?

— Події Мессінського піку солоності повторилися. Льодовики почали танути, рівень Середземного моря підвищився, і вода потоком ринула через Босфор. Либонь, безпосередньою причиною був відступ західноатлантичного льодового покриву, який стався десь сім тисячоліть тому. Ми вважаємо, Чорне море набуло своїх нинішніх обрисів лише впродовж року. Якщо щорічно вливалося двадцять кубічних кілометрів води, то щодня рівень зростав на сорок сантиметрів, а щотижня — на три метри.

Джек указав на нижню частину мапи:

— Ти можеш збільшити цю ділянку?

— Звичайно.

Маклеод щось увів у комп’ютер, і північне узбережжя Туреччини наблизилось, збільшившись. Ізометричний перетворювач координат, як і раніше, описував топографію землі до підняття води.

Нахилившись уперед, Джек заговорив:

— Нині ми в одинадцятьох милях від північного узбережжя Туреччини. Це десь вісімнадцять кілометрів. Глибина моря під нами становить понад сто п’ятдесят метрів. Якби похил дна моря був незмінним, це означало б, що кожні півтора кілометра рівень морського дна підвищується на десять метрів, тобто співвідношення становило б один до ста п’ятдесяти. Це дуже положистий похил, навіть майже непомітний. Якщо все відбувалося так, як ти кажеш, то море щотижня наступало на сушу зі швидкістю в чотириста метрів, або п’ятдесят метрів на добу.

— Чи навіть більше, — сказав Маклеод. — До підняття рівня води більша частина тієї території, що лежить між нами та берегом, перебувала в декількох метрах над рівнем моря: нахил збільшується вже ближче до берега, там, де починається підйом на Анатолійське плато. Протягом кількох тижнів було затоплено великі обшири.

Джек декілька секунд мовчки дивився на мапу.

— Ми ведемо мову про початок неоліту, тобто період, коли обробіток землі лише розпочинався, — задумливо промовив він. — Якими були тодішні умови в цих місцях?

Маклеод аж засвітився:

— Наші палеокліматологи активно займалися цією проблемою. Щоб відтворити середовище, що існувало у проміжку між завершенням плейстоцену та підняттям рівня води, вони провели низку симуляцій із усіма можливими параметрами.

— То що ж?

— Вони вважають, що цей регіон був найродючішим на всьому Близькому Сході.

Катя присвиснула:

— Це відкриття може перевернути наші уявлення про історію людства в цілому. Узбережна смуга завширшки у двадцять кілометрів і завдовжки в кількасот, та ще й в одному з ключових районів розвитку людської цивілізації, до того ж ніколи ще не досліджувана археологами…

Маклеод ледь стримував збудження.

— А тепер перейдімо до причини вашого візиту. Повернімося до монітора нашого підводного апарата.

Дно моря тепер було більш хвилястим, де-не-де траплялися скелі та нерівні западини — там, де колись були ярки та долини річок. Глибиномір показував, що апарат перебуває у п’ятнадцятьох метрах над колишнім рівнем моря, приблизно в кілометрі від попередньої берегової лінії в напрямку суші. Переказані супутниковою системою координати майже збігалися з тими, які запрограмував Маклеод.

— Чорне море має бути справжнім раєм для археологів, — сказав Джек. — Верхній шар води завтовшки у сто метрів містить мало солі, тобто вода тут ближча до прісної, ніж у звичайному морі. Неприємні для мореплавців організми, скажімо, корабельний хробак, або шашіль, латиною Teredo Navalis, потребують солонішого середовища, тож стародавні дерев’яні кораблі могли зберегтися тут такими, якими вони були на момент затоплення. Я завжди мріяв про те, щоб знайти трирему, старовинний весловий військовий корабель.

— Але для біолога Чорне море схоже на суцільне лихо, — заперечив Маклеод. — Нижче від ста метрів воно отруєне сульфідом водню. Це наслідок хімічного перетворення морської води: бактерії засвоювали величезну кількість органічних речовин, що надходили з річковою водою. На глибині ситуація ще гірша. Коли дуже солоні води Середземного моря переливалися через Босфор, вони опускалися майже на дві тисячі метрів, у найглибшу западину на дні Чорного моря. Там, у верстві завтовшки в кількасот метрів, час застиг на місці: живих організмів там немає. Це одне з найзгубніших середовищ у світі.

— На базі НАТО в Ізмірі я допитував підводника, що дезертирував з радянського Чорноморського флоту, — згадав Костас. — Інженер брав участь у підготовці найтаємніших глибоководних експедицій. Він стверджував, що на дні моря затонулі кораблі зберігаються просто чудово. Він показав мені фотографію, на якій можна побачити навіть людські тіла, муміфіковані солоним морем. Це одна з найбільш моторошних речей, які я бачив у житті.

— Дуже цікаво. Але ось це ще цікавіше.

У нижньому правому кутку екрана замиготіла червона лампа: супутникова система дала знати, що заданих координат досягнуто. Майже одночасно морське дно перетворилося на видовище настільки незвичайне, що вченим відібрало подих. Світло прожекторів підводного апарату відбиралося від комплексу низьких будівель, плоскі дахи яких переходили один в інший, як в індіанському селищі пуебло. Верхні та нижні поверхи були поєднані сходами. Усе вкривав шар намулу, схожий на попіл вулканічного виверження. Краєвид був сумний і похмурий, але серця дослідників радісно закалатали.

— Фантастика! — вигукнув Джек. — Чи можемо ми збільшити зображення?

— Я зупинив апарат там, де ми перебували вчора, коли я зателефонував тобі.

Маклеод перемкнув на ручне керування та повів апарат уперед, до отвору в одному з дахів. Обережно рухаючи джойстик, він заглибив апарат усередину та повільно повів камеру вздовж стін. Вони були прикрашені ліпленнями, ледь видимими в напівтемряві, — зображеннями якихось копитних із довгими шиями, можливо, кіз, а також левів і тигрів із простягненими лапами.

— Гідравлічний розчин, — пробурмотів Костас.

— Що? — неуважно спитав Джек.

— Це єдине можливе пояснення того, як ці стіни витримали тривале перебування під водою. Суміш мусить мати у своєму складі гідравлічну сполучну речовину. Відтак, давні будівельники мали у своєму розпорядженні вулканічний пил.

У віддаленому кінці підводної кімнати вони побачили фігуру, добре знану кожному студентові, що вивчає первісне суспільство: великі бичачі роги, з’єднані у формі букви «U», що стояли на якомусь постаменті, подібному до вівтаря.

— Без сумніву, це ранній неоліт. — У голосі Джека вчувалася палка зацікавленість. — Це хатній вівтар, дуже схожий на той, що був розкопаний понад тридцять років тому в селищі Чатал-Ґюк.

— Де? — поцікавився Костас.

— У центральній Туреччині, на рівнині Конья, приблизно в чотирьохстах кілометрах на південь звідси. Можливо, це найстаріше у світі місто з аграрним суспільством, що виникло десять тисяч років тому, коли люди щойно почали обробляти землю. Це місто — скупчення валькових хатинок із дерев’яними рамами, дуже схожих на ці.

— Дійсно унікальне місце, — промовила Катя.

— Було досьогодні. Наша знахідка все змінює.

— Але це ще не все, — сказав Маклеод. — Гідролокатор засвідчує, що подібні аномалії розташовані уздовж колишнього узбережжя всюди, де ми дивилися, приблизно на тридцять кілометрів у кожен бік. Такі поселення, великі чи малі, зустрічаються ледь не на кожному кілометрі.

— Неймовірно! — видихнув Джек. — Мабуть, ця земля була надзвичайно родючою, а відтак, більш населеною, ніж навіть найродючіші райони Месопотамії та східного Середземномор’я. — На його обличчі грала широка посмішка. Він позирнув на Маклеода: — Як експерт із глибоководних технологій ти сьогодні попрацював дуже й дуже плідно.

9

«Сі-Венчер», здіймаючи білу піну, летів від затопленої давньої берегової лінії на південь. Небо було чистим, але темні води Чорного моря дуже відрізнялися від глибокої блакиті Середземного, вже знаного дослідникам. Попереду височіли порослі лісом схили гір північної Туреччини, передгір’я Анатолійського плато, масиву, що обіймав собою значну частину Малої Азії.

Піднявши на борт підводний апарат, «Сі-Венчер» із максимальною швидкістю пішов у напрямку бази ММУ у Трабзоні, чорноморському порті, білі будівлі якого видніли на тлі південної берегової лінії. Катя активно використовувала можливість розслабитися, що вперше випадала їй після приїзду до Александрії три дні тому. У відкритому купальнику вона напівлежала в шезлонгу, і її довге волосся тріпотіло на вітрі. Через це видовище Джекові було важко зосередитися на темі їхньої бесіди із Костасом і Маклеодом.

Костас давав Маклеодові поради щодо нанесення на мапу підводного селища епохи неоліту: мабуть, після чудового відкриття мінойського підводного корабля Костас мав право давати подібні поради. Науковці вирішили, що «Сіквест» має якомога швидше приєднатися до «Сі-Венчера» в Чорному морі: з огляду на досвід команди судна та високотехнологічне обладнання на його борті це видавалося вельми доцільним. Із Карфагену вже відплив інший корабель, який мав заступити «Сіквест» у точці затоплення мінойского корабля.

— Після того, як рівень води в Мармуровому морі піднявся вище від дна Босфорської протоки, Чорне море прибувало зі швидкістю сорок сантиметрів на день, — намагаючись перекричати шум вітру, вигукував Костас, — населення узбережжя не могло цього не помітити. За декілька днів люди мали вже зрозуміли невтішні прогнози на найближче майбутнє.

— Це точно, — погодився Маклеод. — Поселення епохи неоліту розташоване на десять метрів вище від колишнього рівня моря. У мешканців був місяць на переселення, що пояснює відсутність хатніх речей в оглянутій нами кімнаті.

— А може, це був той самий описаний у Біблії потоп? — висловив припущення Костас.

— Міфи про потоп має кожна цивілізація, але більшість подій слід пов’язувати з річковими повенями, а не з якимись океанічними катаклізмами, — сказав Джек. — Раніше, коли людство ще не вміло будувати дамб та каналів, щоб у такий спосіб контролювати переміщення води, річкові повені траплялися набагато частіше.

— Завжди вважалося, що ця теорія проливає світло на історію епосу про Гільгамеша, — промовила Катя. — Приблизно у 2000 році до нашої ери оповідь про потоп було записано на двадцятьох глиняних табличках, знайдених під час розкопок в іракському місті Ніневія. Гільгамеш був шумерським царем міста Урук, що на березі Євфрату, — люди прийшли сюди у шостому тисячолітті до нашої ери.

— Не виключено, що джерело біблійного потопу було іншим, — додав Маклеод. — Експедиція ММУ здійснювала дослідження на середземноморському узбережжі Ізраїлю та виявила там докази присутності людей ще наприкінці льодовикового періоду, за часів великої відлиги, що розпочалася дванадцять тисяч років тому. У морі, за п’ять кілометрів від берегової лінії, ми знайшли кам’яні інструменти та інші сліди поселень мисливців і збирачів плодів епохи палеоліту.

— Чи ти вважаєш, що давні євреї зберегли спогади про ці події і відбили їх у Старому Завіті? — спитав його Костас.

— Така інформація може передаватися з вуст у вуста протягом тисячоліть, особливо якщо йдеться про замкнені суспільства. До того ж деякі з наших чорноморських землеробів, вигнаних морем, також могли оселитися в Ізраїлі.

— Згадаймо Ноїв Ковчег, — сказав Джек. — То був великий корабель, збудований після того, як надійшли попередження про близьку повінь. На нього взяли «всякої тварі по парі». Для наших чорноморських землеробів море було найкращим шляхом для втечі, до того ж вони, напевно, взяли з собою якомога більше пар свійських тварин, за допомогою яких сподівалися поновити популяцію тварин.

— А я гадав, що в ті часи люди не вміли будувати таких великих суден, — зауважив Костас.

— Люди епохи неоліту, які мешкали на узбережжі, вміли будувати великі човни, здатні перевозити декілька тонн вантажу, — відповів Джек. — Перші землероби Кіпру утримували велетенських зубрів, предків сьогоднішньої рогатої худоби, а також свиней та оленів. Жоден із цих видів для Кіпру не ендемічний: їх завезли на човнах. Це було приблизно за дев’ять тисяч років до початку нашої ери. Те саме, ймовірно, сталося й на Криті тисячу років потому.

Костас задумливо почухав підборіддя:

— Тож переказ про Ноя міг нести в собі зерно істини, хоча насправді землеробів і худобу з Чорного моря привезло не одне велике судно, а багато малих.

Джек кивнув:

— Це припущення здається мені дуже слушним.

Знизивши швидкість, «Сі-Венчер» увійшов до гавані Трабзона. Біля східного причалу видніли сірі силуети двох швидкоплавних катерів класу «Доган»: Туреччина взяла їх на озброєння після того, як на Чорному морі суттєво зріс обсяг контрабанди. Турків характеризувало надзвичайно безкомпромісне ставлення до порушників: вони негайно починали стріляти на знищення. Побачивши кораблі, Джек відразу відчув полегшення: він знав, що його зв’язки з турецьким військово-морським флотом гарантують швидку реакцію країни на будь-яку загрозу в її територіальних водах.

Дослідники стояли біля леєра на верхній палубі «Сі-Венчера», обличчями до західного причалу. Костас придивлявся до вкритих лісом схилів гір над містом.

— Куди ж вони подалися після потопу? Обробляти землю в горах люди не могли.

— Так, щоб досягти придатних для землеробства районів, їм довелося б подолати чималу відстань, — погодився Джек. — А якщо зважити на показання нашого гідролокатора, населення цих місць було численним, налічувало принаймні декілька десятків тисяч.

— І куди вони поділилися?

— Можливо, це був організований вихід, керований центральною владою та спрямований на пошук нових придатних земель, на яких могло б розміститися все населення. Дехто пішов на південь, через ці гори, дехто — на схід, інші на захід. Малкольм згадував Ізраїль, але існують також інші ймовірні пункти призначення.

Костас схвильовано заговорив:

— Перші цивілізації? Єгипет, Месопотамія, долина Інду… Крит, нарешті!

— Не так усе це й далеко звідси.

Це зауваження належало Каті, яка вже не лежала на своєму шезлонгу, а сиділа, вочевидь, теж захоплена дискусією.

— З історичного мовознавства найбільше, мабуть, вражає те, що більшість сучасних людських мов має спільне коріння, — європейське, західноазійське, індійське…

— Одним словом, індоєвропейське, — нагадав Костас.

— Отже, давня прамова виникла в регіоні Чорного моря — з цим уже погоджується більшість мовознавців. Можна реконструювати її словниковий запас, скориставшись із набору слів, спільних для багатьох мов: санскритське «пітар», латинське «патер», німецьке «фатер» тощо.

— А як щодо слів, уживаних у сільському господарстві? — поцікавився Костас.

— Лексика свідчить, що наші спільні пращури орали землю, носили вовняний одяг та обробляли шкіру. Вони одомашнили биків, свиней та овець. У них була складна суспільна структура та нерівномірний розподіл багатства. Вони поклонялися великій богині-матері.

— До чого ти ведеш?

— Більшість учених переконана, що індоєвропейська експансія йшла пліч-о-пліч із поширенням сільського господарства — поступовим процесом, який тривав чимало століть. Наразі я висловлюю припущення, що все це відбулося внаслідок однієї-єдиної міграції. Прабатьками всіх індоєвропейців були наші чорноморські землероби.

Поклавши на леєр планшет, Джек швидко намалював схематичну мапу давнього світу.

— Ось моя гіпотеза, — сказав він. — Наші індоєвропейці залишають свою прабатьківщину на березі Чорного моря. — Він намалював велику стрілу, спрямовану на схід від того місця, де вони зараз перебували. — Одна група вирушила до Кавказу, на територію сучасної Грузії. Деякі з них перейшли Загроські гори, щоб досягти долини Інду, що в сучасному Пакистані.

— Мабуть, невдовзі після початку подорожі вони побачили гору Арарат, — зауважив Маклеод. — Це видовище мало вразити їх: адже ця гора набагато більша від тих, які вони знали. У їхньому фольклорі засвідчено згадки про неї як про місце порятунку від потопу.

Джек позначив на мапі ще одну стрілу.

— Друга група вирушила на південь, через Анатолійське плато до Месопотамії, та оселилася на берегах Тиґру та Євфрату, — сказав він.

— А ще одна попрямувала на північний захід, до Дунаю, — промовив Костас.

Джек широким жестом намалював на мапі третю стрілу.

— Дехто оселився там, дехто просунувся берегами цієї ріки до центру Європи, — продовжив він думку Костаса.

Маклеод збуджено перервав його:

— Британія стала островом наприкінці льодовикового періоду, коли розлилося Північне море. Але в тих людей були достатні технічні можливості, щоб перетнути протоку. Може, саме вони були першими британськими землеробами, пращурами тих, хто збудував Стоунгендж?

— Кельтська мова також належить до індоєвропейської сім’ї, — додала Катя.

Джек подовжив свою стрілу на схід, потім домалював до неї відгалуження. Тепер схема скидалася на дерево.

— А четверта група, мабуть, найбільша, вирушила на захід до берегів Босфору, щоб перетнути його та випливти до Егейського моря. Деякі з цих людей оселилися на Криті та у Греції, інші — в Ізраїлі, ще інші — в Італії та Іспанії.

— Мабуть, Босфор тих часів являв собою грандіозне видовище, — розмірковував Костас. — Згадка про нього збереглася в колективній пам’яті так само, як і згадка про гору Арарат. Звідси поріг Бос, згаданий на нашому диску.

Катя пильно подивилася на Джека:

— Ця гіпотеза чудово узгоджується з лінгвістичними даними. Існує понад сорок давніх мов із індоєвропейськими коренями.

Джек кивнув і подивився на свою мапу.

— Професор Ділен повідомив мені, що мінойська лінійна А та фестські символи — це найближчі нащадки індоєвропейської прамови. Можливо, початкова індоєвропейська культура найкраще збереглася саме на Криті.

«Сі-Венчер» тим часом повільно рухався гаванню Трабзона. Декілька матросів готували сталеві троси до пришвартування. На причалі зібралася невеличка група турецьких урядників і працівників ММУ, які, напевно, бажали почути розповідь про останні відкриття. Джек упізнав струнку постать Мустафи Алькозена, турецького морського офіцера, який обіймав посаду керівника ММУ в цій країні. Вони з Костасом привітно помахали руками старому приятелеві, з яким познайомилися під час служби на базі в Ізмірі, а потім разом розкопували галери часів Троянської війни.

Костас обернувся та подивився на Маклеода:

— У мене останнє питання.

— Давай.

— Датування.

Маклеод широко всміхнувся та постукав по портфелеві, що його тримав у руках:

— Я вже давно чекаю, коли ж ти нарешті про це спитаєш.

Витягши три великі фотографії, він передав їх Костасові. Знімки було зроблено камерою підводного апарата, причому у правому нижньому кутку зафіксовано географічні координати та глибину точки знімання. На фотографіях було зображено велику дерев’яну конструкцію, оточену купами колод.

— Схоже на будівельний майданчик, — зауважив Костас.

— Ми знайшли його вчора біля будинку з вівтарем. Перед тим як люди залишили селище, до будівлі додавалися нові приміщення. — Маклеод указав на купу колод на дні. — Ми застосували водомет, яким обладнаний підводний апарат, щоб розчистити мул. Ці стовбури було спиляно лише незадовго до затоплення: кора міцно сидить на деревині, а де-не-де можна побачити рослинний сік.

Шотландець знову розкрив свій портфель і витяг прозору пластмасову трубку завдовжки з півметра. Всередині лежала тонка дерев’яна паличка.

— Наш підводний апарат обладнаний порожнистим свердлом, здатним брати з деревини та інших м’яких речовин зразки завдовжки до двох метрів, — сказав він.

Деревина кольору меду збереглася просто чудово: здавалося, вона тільки нещодавно була живою частиною рослини. Маклеод передав трубку Костасові, який відразу зрозумів, до чого веде шотландець.

— А, дендрохронологія! — промовив він.

— Саме так. Науковці уклали для Малої Азії безперервну послідовність річних деревних кілець, які дозволяють встановити час у межах періоду з 8500 року до Різдва Христового і до наших днів. Ми взяли зразок із серцевини колоди та виявили п’ятдесят чотири кільця. Цього цілком достатньо для датування.

— І?

— У лабораторії «Сі-Венчера» є сканер, спроможний за декілька секунд порівняти цю послідовність із базовою.

Джек питально подивився на Маклеода, якого, здавалося, тішила нагода зволікати з відповіддю до останнього.

— Ти ж археолог, — сказав Джекові шотландець. — Які твої припущення?

— Ну що ж, я вважаю, що вік цього дерева сягає завершення льодовикового періоду: воно жило ще до того, як Середземне море сягнуло рівня Босфорської протоки. Я б сказав, восьме чи сьоме тисячоліття до нашої ери.

Маклеод сперся на поруччя та уважно подивися на Джека. Всі інші, затамувавши подих, чекали його відповіді.

— Тепло, але не гаряче. Це дерево спиляли у 5545 році до нашої ери, плюс-мінус рік.

Костас недовірливо вигукнув:

— Неможливо! Це надто пізно!

— Але це датування підтверджене аналізами інших колод із того самого поселення. Здається, визначаючи час, який знадобився Середземному морю для досягнення свого нинішнього рівня, ми помилилися на тисячу років.

— Більшість лінгвістів гадає, що спільна індоєвропейська мова розкололася на окремі приблизно в п’ятому тисячолітті до нашої ери! — промовила Катя. — Це чудово узгоджується з нашими даними.

«Сі-Венчер» нарешті зупинився біля причалу, і Джек із Костасом схопилися за леєр в очікуванні поштовху. Після стількох років спільної роботи вони розуміли один одного навіть не з півслова, а швидше. Тепер обидва не наважувалися повірити в реальність почутого й побаченого: усе здавалося настільки фантастичним, що розум і логіка повставали проти цього.

— Ми вже зустрічалися з цією датою, — тихо сказав Костас.

У голосі Джека, що нахилився до Маклеода, почувалася впевненість:

— Я можу чимало розповісти тобі про цих індоєвропейців. Вони мали величну фортецю на березі моря, сховище знань за великими золотими дверима.

— Ти про що?

Джек помовчав і тихо відповів:

— Про Атлантиду.

— Джеку, друже! Радий тебе бачити, — почувся низький голос.

На причалі стояв темнолиций чоловік у світлих штанях та сорочці білого кольору з вишитою емблемою ММУ.

Джек зійшов з трапа та потиснув Мустафі Алькозенові руку. Слідом те саме зробив і Костас. Чоловіки окинули поглядом місце довкола зруйнованої середньовічної фортеці. Важко було уявити собі, що колись тут була столиця Трапезундського царства, відгалуження Візантії, яке й досі пам’ятають за його декадентську пишноту. Протягом багатьох століть місто процвітало на перехресті торговельних шляхів із заходу на схід. Нині цю традицію продовжували численні напівлегальні торговці, які влаштувалися тут після розпаду Радянського Союзу і підтримували тісні зв’язки зі східними контрабандистами та бандитами.

Малкольм Маклеод пішов уперед, щоб поговорити з юрбою посадовців і журналістів, які чекали на причалі. Йому не треба було нагадувати, що детальний звіт про знайдене поселення епохи неоліту може почекати до пізнішого часу. Усі члени експедиції знали, що зацікавлені особи вже спостерігають за ними через супутник, і розуміли, що інформувати про все журналістів украй небезпечно. На щастя, поселення було розташоване в одинадцятьох морських милях від берега, тобто в межах територіальних вод Туреччини. Швидкоплавному вартовому кораблеві турецьких ВМС, що стояв на протилежному березі гавані, вже віддано наказ на період роботи експедиції постійно бути напоготові, щоб у будь-яку хвилину вирушити на захист місця підводних робіт від можливих зазіхань. Після цього підводному селищу нададуть особливого статусу, і його охоронятиме турецький уряд.

— Мустафо, познайомся з нашою новою колегою, доктором Катею Светлановою.

Катя вже встигла натягти на купальник сукню; в руках вона тримала кишеньковий комп’ютер та валізу з документами. Вона потиснула простягнену руку і приязно всміхнулася до Мустафи.

— Пані доктор Светланова, Джек уже встиг рацією повідомити мені, що ви, мабуть, найкращий у світі експерт із давніх мов. Дуже радий з вами познайомитися.

Джек і Мустафа відділилися від інших і пішли в напрямку складу ММУ, розташованого в кінці причалу. Джек стиха переказував Мустафі події, що сталися з ними після знайдення папіруса. Він заздалегідь вирішив використати час постою «Сі-Венчера», щоб зустрітися з турком і ввести його до вузького кола людей, які знали про папірус і диск: великий досвід Мустафи міг стати їм у пригоді.

Вони увійшли до низької бетонної будівлі. Джек передав Мустафі свій записник, і той біля дверей віддав його секретарці. На аркуші за декілька хвилин до того було записано перелік археологічного та водолазного обладнання, яке Джек уважав за конче потрібне для подальшої роботи і яке сподівавсь отримати від свого приятеля.

Вони зупинилися біля великих сталевих дверей і почекали, поки до них приєднаються Костас і Катя. Мустафа ввів до системи захисту код, і двері розчинилися. Турок супроводжував своїх гостей у лабіринті лабораторій та майстерень. Нарешті вони опинилися в кабінеті, стіни якого були заставлені дерев’яними шафами, а в центрі стояв стіл.

— Наша штурманська рубка, так би мовити, — пояснив Мустафа Каті. — Звідси ми керуємо нашими операціями. Будь ласка, сідайте.

Він відчинив шухляду і витяг звідти мапу Егейського та південної частини Чорного морів. Мапа зображала все турецьке узбережжя аж до східного кордону з Грузією. Розправивши мапу, Мустафа прикріпив її до столу, а з невеличкої шухляди внизу взяв набір навігаційних циркулів і картографічних лінійок. Тим часом Катя наладнала свій комп’ютер.

Жінка підвела очі:

— Я готова.

Вони домовилися, що Катя читатиме переклад папіруса, а всі інші намагатимуться узгодити його зміст із мапою.

Катя повільно почала читати з екрана:

— «Між островами туди, де море звужується».

— Безперечно, з точки зору єгиптянина, це стосується Егейського архіпелагу, — сказав Джек, — бо саме тут на відносно невеликій території розкидані більш ніж півтори тисячі островів. Якщо день сонячний, то пропливти на північ від Криту і не побачити жодного острова просто неможливо.

— Звуження моря — це, найімовірніше, Дарданелли, — припустив Костас.

— Тоді це речення пов’язане з наступним, — сказала Катя. Чоловіки чекально дивилися на неї, й вона читала далі:

— «Повз водоспад Бос».

— Та це ясно, як божий день! — вигукнув Джек. — Босфор — вхід до Чорного моря.

Костас обернувся до Каті та напруженим від хвилювання голосом запитав:

— Чи може слово «Босфор» бути настільки давнім?

— Йому принаймні дві з половиною тисячі років: воно зустрічалося вже в перших грецьких текстах, присвячених географії. Втім, судячи з усього, воно має ще давніше походження. В індоєвропейській прамові «бос» означало «бик».

— Протока Бика, — задумливо сказав Костас. — Можливо, я помиляюся, але мені на думку спадають символи бика в домівці епохи неоліту та на мінойскому Криті. Вони мають доволі дивний вигляд: бичачі роги скидаються на якесь сідло чи японський підголівник. Саме такий вигляд мав би — до повені, звичайно, — Босфор, якщо дивитися на нього з Чорного моря: величезне сідло над морем, видовбане з гірського хребта.

Джек із повагою подивився на свого друга.

— Костасе, ти постійно дивуєш мене. Це найкраща думка, яку я почув від тебе за декілька років.

Костасові ця похвала явно сподобалась.

— Для людей, що поклоняються бику, — став він розвивати тему далі, — побачити таку кількість води, що водоспадом ллється з-проміж бичачих рогів, було все одно що на власні очі побачити знамення Боже.

Джек кивнув і обернувся до Каті:

— Тож ми опинилися в Чорному морі. Що далі?

— «А потім двадцять дромів уздовж західного узбережжя».

Джек нахилився вперед:

— Тут маємо проблему. Ще за часів Стародавнього Риму мореплавці зафіксували, як довго тривають подорожі до різноманітних місць. Один із маршрутів починається ось тут, у місці, що його римляни називали Озером меотів. — Він указав на Азовське море, майже внутрішню водойму, розташовану за Кримським півостровом. — На те, щоб доплисти звідси до Родосу, потрібно було одинадцять днів, причому на перехід через Чорне море мореплавці витрачали лише чотири дні.

Мустафа замислено подивився на мапу.

— Отже, двадцятиденне плавання від Босфору, двадцять дромів, або пробігів, віддалило б нас від чорноморського узбережжя на дуже значну відстань.

Костас із розчаруванням в голосі промовив:

— Можливо, давні кораблі були повільнішими.

— Навпаки, — відповів йому Джек. — Великі веслові човни рухалися швидше за вітрильні судна, адже вони менше залежали від примх погоди.

— А приплив води упродовж повені мав створити потужну східну течію, — похмуро промовив Мустафа. — Достатньо потужну, щоб за декілька днів донести будь-який корабель до найвіддаленішого куточка моря. Боюся, на цій мапі нам Атлантиди не знайти.

Розчарування тягарем упало на всіх присутніх. Атлантида раптом здалася такою самою далекою, якою вона була завжди, міфом чи казкою про те, чого ніколи не було насправді.

— Але розв’язання існує, — сказав Джек. — Розповідь єгиптян ґрунтується не на їхньому особистому досвіді, а на переказі з чужих слів. Якби вони все бачили на власні очі, то ніколи не назвали би Босфор водоспадом чи порогом, адже рівень води в Середземному та Чорному морях зрівнявся задовго до того, як мешканці Єгипту почали досліджувати далеку північ. Вони почули цю історію від чорноморських утікачів, які описували свою подорож від Атлантиди, а не до неї. Єгиптяни просто змінили напрямок на протилежний.

— Ну звичайно! — зрадів Мустафа. — «Від Атлантиди» означає проти води. Описуючи шлях до Атлантиди, єгиптяни використовували ті самі відстані в денних пробігах, про які їм казали прибульці, що пливли з Атлантиди. Їм навіть не спало на думку, що пливти проти води і за течією — це далеко не однакові речі.

— Мустафо, — звернувся до турка Джек, — нам слід у якийсь спосіб з’ясувати швидкість течії і швидкість просування проти неї човна епохи неоліту. Це дозволить приблизно розрахувати, яку відстань човен проходив за день, і порівняти її з відстанню до Босфору.

Мустафа випростав плечі й упевнено промовив:

— Ти звернувся за призначенням.

10

Коли вчені знову зібралися у «штурманській рубці», сонце вже було на вечірньому упрузі. Усі ці три години Мустафа просидів за моніторами своїх комп’ютерів. Десять хвилин тому він подзвонив і сказав, що готовий відповідати. До наради приєднався Малкольм Маклеод, який повідомив, що прес-конференцію, присвячену відкриттю селища епохи неоліту, заплановано на ранок наступного дня: треба дати час військовому кораблеві досягти місця призначення.

Костас підскочив першим і вп’явсь очима в екран. Інші також стовпилися за спиною в Мустафи.

— Ну що там? — спитала Катя.

Не відриваючи очей від головного монітора, Мустафа відповів:

— Довелося внести деякі зміни до нашої навігаційної програми, але в цілому картина не містить жодних суперечностей.

Джек і Костас познайомилися з Мустафою, коли той був капітан-лейтенантом і командував комп’ютеризованим навігаційним підрозділом на базі НАТО в Ізмірі. Потому він подав у відставку, здобув докторський ступень з археології та зосередився на застосуванні комп’ютерних навігаційних систем із науковою метою. Спільно з Костасом вони розробили принципово нову програму, що дозволяла розраховувати вплив вітру та течій на давнє мореплавство. Його цілком слушно вважали за провідного фахівця у своїй галузі; окрім того, він був просто чудовим головою філії ММУ, в чому Джек неодноразово переконувався під час попередніх візитів до Туреччини та її територіальних вод.

Мустафа клацнув по клавішах, і на екрані з’явився човен.

— Ось що було в нас із Джеком, — сказав він.

— Це зображення відтворили із залишків дерев’яного човна, розкопаного торік біля гирла Дунаю, — пояснив Джек. — Маємо відкрите судно завдовжки двадцять п’ять метрів і завширшки три. Веслування набуло розповсюдженості лише наприкінці бронзового віку, але в нашому човні з кожного боку сиділо по п’ятнадцять веслярів. Як ви бачите з цього малюнка, такий човен міг узяти двох биків або ж декілька пар менших тварин на зразок свиней чи оленів. Він також міг умістити людей: приблизно два десятки жінок із дітьми та запасних веслярів.

— А ви впевнені, що вітрил не було? — спитав Маклеод.

Джек кивнув.

— Вітрило з’явилося на початку бронзового віку на берегах Нілу, адже човни там могли попливти до дельти та повернутися проти води за допомогою майже незмінного північного вітру. Не виключено, що саме єгиптяни познайомили з вітрилом мешканців островів Егейського моря, але там зручнішим було веслування: кораблі постійно мусили оминати великі та малі острови.

— Наша програма показує, що за повної відсутності вітру цей човен рухався б зі швидкістю шість вузлів, — сказав Мустафа. — Це шість морських миль за годину, або сім звичайних.

— Мабуть, для того, щоб пристати до берега, подбати про тварин та розбити табір, люди розраховували на світловий день, — сказав Джек. — І те саме, але у зворотному порядку, треба було зробити вранці.

— Нам уже відомо, що відпливли вони наприкінці весни або на початку літа, — повідомив Маклеод. — За допомогою нашого високочутливого профілометра дна ми дослідили площу в один квадратний кілометр поруч із підводним селищем. Намул приховував цілісну систему полів із борознами від плугів та іригаційними ровами, — все це збереглося просто чудово. Лабораторія тільки-но повідомила результати аналізів зразків, які ми взяли за допомогою підводного апарата. Виявилося, що на тих полях вирощували досить відомий злак, пшеницю-однозернянку, або Triticum monococcum, і що зерно було посіяне приблизно за два місяці до затоплення.

— У цих широтах злаки зазвичай сіють у квітні чи травні, — зазначив Джек.

— Саме так. Тож затоплення мало відбутися в червні або липні.

— Шість вузлів — це сорок вісім морських миль за восьмигодинний пробіг, — вів далі Мустафа. — Для цього потрібна зміна веслярів, а також запаси їжі й води. Робочий день мав бути восьмигодинним. У спокійному морі наш човен пройшов би потрібну відстань уздовж південного берега приблизно за одинадцять днів. — Він одинадцять разів натиснув на клавішу, щоразу трохи пересуваючи позначку, що символізувала човен, ізометричною мапою Чорного моря. — А тепер настав час по-справжньому застосувати нашу програму.

Він іще раз натиснув на клавішу, й картина трохи змінилася. На поверхні моря з’явилися брижі, рівень його опустився, а Босфор перетворився на водоспад.

— Маємо літо 5545 року до Різдва Христового, приблизно два місяці після початку повені.

Із цими словами Мустафа розташував зображення човна біля Босфору.

— Першою змінною величиною є вітер. Зазвичай улітку тут дмуть північні вітри. Кораблі, що рухаються на захід, можуть їх використати, лише оминувши Синоп, місто, розташоване посередині південного берега Чорного моря, — тут узбережжя повертає на вест-зюйд-вест. Для просування вздовж узбережжя до цього місця, тобто на вест-норд-вест, мореплавцям потрібні були весла.

— А чи відрізнявся тодішній клімат від нинішнього? — поцікавилася Катя.

— Зараз найбільші коливання клімату спричинені нестійкістю Північної Атлантики, — відповів Мустафа. — Під час теплої фази низький атмосферний тиск над Північним полюсом зумовлює потужні західні вітри, які утримують арктичне повітря на півночі, тому над Середземним та Чорним морями зберігається суха та спекотна погода. У холодну фазу арктичне повітря пересувається на південь, породжуючи зокрема північні вітри над Чорним морем. Тоді погода тут стоїть більш волога та вітряна.

— А що було за часів античності?

— Ми вважаємо, що ранній голоцен, тобто перші кілька тисячоліть після великої відлиги, був подібним до холодної фази: дощів було значно більше. Південь Чорного моря залишався найкращим на землі місцем для розвитку рільництва.

— А як клімат впливав на мореплавство? — запитав Джек.

— Північні та західні вітри були на двадцять-тридцять відсотків потужнішими. Я ввів ці дані та дістав гіпотетичну інформацію щодо того, якою була погода за два місяці від початку повені для кожного сектора узбережжя завдовжки у п’ятдесят миль, в тому числі вплив вітрів на течії.

— Мабуть, другою змінною є сама повінь.

— Щодня впродовж вісімнадцятьох місяців у Чорне море вливалося десять кубічних метрів морської води. Протягом наступних шістьох місяців цей об’єм поступово зменшувався, доки не було досягнуто рівноваги. Міграція населення сталася в період максимального припливу.

Мустафа натиснув на клавішу, і на екрані праворуч з’явилася послідовність цифр.

— Це швидкість течії на сході від Босфору. Біля самого водоспаду вона становить дванадцять вузлів, тоді як у п’ятистах милях на схід, у східному секторі моря дорівнює двом вузлам.

— Якщо наші землероби пересувалися зі швидкістю в шість вузлів, вони б ніколи не досягли Босфору, — зауважив Костас.

Мустафа кивнув.

— Я навіть можу сказати, де вони остаточно залишили море: у тридцятьох милях на схід від Босфору, бо течія там стала надзвичайно сильною. Після цього, мабуть, посувом тягли свої човни вздовж азіатського берега Босфору в напрямку Дарданеллів. Між протоками течія також мусила бути дуже потужною. Мені здається, що люди знову сіли у свої човни аж тоді, коли опинилися на березі Егейського моря.

— Мабуть, нелегко тягти такі великі судна, — сказав Маклеод. — Це ж майже двісті морських миль!

— Імовірно, вони їх розібрали і використовували своїх биків для того, щоб тягти колоди, — припустив Джек. — Перші човни складалися з колод, зв’язаних мотузкою, що дозволяло в разі необхідності їх розбирати.

— Можливо, люди, які вирушили на схід, дійсно залишили свої човни біля гори Арарат, — сказала Катя. — Вони могли розібрати і тягти їх за собою доти, доки не стало зрозуміло, що ті їм більше не знадобляться. А люди, що подорожували на захід, навпаки, тягнучи свої човни, завжди бачили неподалік море.

Розглядаючи на мапі Дарданелли, Костас промовив:

— Вони навіть могли відпливти від узвишшя Гісарлик. Можливо, деякі з наших землеробів залишилися там і стали першими мешканцями Трої.

Слова Костаса знов нагадали вченим про надзвичайну важливість їхнього відкриття, і на мить всі замовчали, охоплені захватом. Вони обережно, методично складали докупи фрагменти мозаїки, що протягом багатьох поколінь спантеличувала науковців. Поступово виникала картина, яку вже не можна було назвати виключно умоглядною: тепер це були не просто окремі події, а сукупна цілісність. Але достовірна інформація була настільки переплетена з фантазією, що все це й досі здавалося казкою, одкровенням, істинність якого важко було визнати.

Джек повернувся до Мустафи:

— То скільки становлять за таких умов двадцять дромів?

Турок указав на екран праворуч:

— Ми рухаємося у зворотному напрямку, від точки остаточного виходу на берег неподалік від Босфору. В останній день через зустрічну течію і вітер пересельці заледве досягли швидкості у піввузла, тобто їхній пробіг становив не більше від чотирьох миль.

Він натиснув на клавішу, і човен трохи пересунувся на схід.

— Поступово відстані, подолані за день, почали зростати, а коли човни досягли Синопа, денний пробіг уже становив тридцять миль. — Мустафа дванадцять разів натиснув на клавішу, і курсор на мапі подолав половину чорноморського узбережжя. — Потім подорож знов ускладнилася — їм довелось рухатися на північний захід, проти вітру, який не вщухав.

— Це буде п’ятнадцять пробігів, — підрахував Джек. — Куди ж заведуть нас останні п’ять?

Мустафа п’ять разів клацнув клавішею. Човен зупинився у південно-східному районі Чорного моря, саме там, де на екрані було розташоване узбережжя до повені.

— Влучили в десятку! — промовив Джек.

Роздрукувавши результати роботи програми, Мустафа запросив усіх до сусіднього приміщення. Там він пригасив світло, розташував стільці довкола горизонтального екрана розміром із кухонний стіл, потім клацнув вимикачем. Екран засвітився.

— Це голографічний світловий стіл, — пояснив турок. — Останнє слово сучасної батиметрії. Він здатен змоделювати тривимірний образ будь-якої ділянки морського дна, рельєф якої вже було досліджено: від океанського дна цілком до секторів у кілька миль в обширі. Його застосовують і з археологічною метою.

Він увів якусь команду, і стіл засвітився розмаїттям кольорів. Тепер він надзвичайно докладно зображував підводні розкопки. Осадові породи було видалено; відкрилися звалища керамічних посудин і металевих зливків, що лежали вздовж кіля. Обабіч було видно ряди колод. Судно стояло у вимивині над крутим схилом, на якому де-не-де, там, де колись текла лава, видніли язики базальту.

— Це наш мінойський корабель десять хвилин тому. Джек попросив мене фіксувати на екрані зміни, що відбуватимуться далі. Наладнавши це устаткування, ми зможемо здійснювати будь-які розкопки навіть не замочивши ніг.

Раніше для того, щоб скласти план місцевості підводних розкопок, треба було докладати величезних зусиль: усі відстані доводилося вимірювати вручну. Тепер, із запровадженням цифрової фотограметрії, багатофункціональної картографічної програми, що діставала інформацію від апарата з дистанційним керуванням і подавала її в наочному вигляді, все це стало зайвим. Протягом десяти хвилин, проведених уранці над місцем дослідження, підводний апарат зібрав більше даних, ніж було зібрано впродовж усіх попередніх розкопок. Дані використовувалися не лише в голограмі, а й у латексній моделі місця розкопок, збудованій лазерним проектором у конференц-залі «Сіквеста». Відразу після того, як підводні екскаватори виконували певну роботу, усуваючи шар намулу чи звільняючи той або інший предмет, до моделі вносилися відповідні зміни. Цю революційну систему було впроваджено завдяки Ефрамові Якобовічу, головному спонсорові ММУ, який надав у розпорядження університету всі потужності своєї величезної компанії з розробки програмного забезпечення.

Після полудня було встановлено телеміст із «Сіквестом», і Джек декілька годин поспіль вивчав голограму. Іншим це видовище буквально відібрало дихання: наче невідома сила перенесла їх за вісімсот миль на південь, на дно Егейського моря. Судячи з усього, за двадцять чотири години їхньої відсутності на борті «Сіквеста» вдалося досягти просто чудових результатів. Археологи усунули більшу частину намулу та осадів і відіслали до сховища Карфагенського музею чимало цінних знахідок. Під купою керамічних амфор, наповнених ритуальним ладаном, лежав корпус корабля. Він зберігся навіть краще, ніж Джек міг собі уявити. Дерев’яні з’єднання були в такому бездоганному стані, наче їх зробили лише вчора.

Мустафа знову натиснув на клавішу:

— А тепер Чорне море.

Затонулий корабель розсипався калейдоскопом яскравих плям, з яких за мить сформувалася модель Чорного моря. У центрі лежала прірва з плоским дном, отруйне пекло глибиною понад два кілометри. З країв були розташовані узбережні мілини, похил яких був менший, ніж у більшості частин Середземного моря.

Турок натиснув на клавішу ще раз, висвітливши обриси берега до повені:

— Ось де нам слід проводити пошуки.

У південно-східному районі моря з’явилася яскрава цятка.

— Сорок два градуси північної широти, сорок два градуси східної довготи. Ось такі результати дали розрахунки відстані від Босфору.

— Досить велика ділянка, — зауважив Костас. — Морська миля — це одна мінута широти, а градус дорівнює шістдесятьом мінутам. Маємо три тисячі шістсот квадратних миль.

— Не забувай, що ми шукаємо місце на колишньому узбережжі, — сказав Джек. — Якщо рухатися вздовж давньої берегової лінії, ми неодмінно знайдемо те, що шукаємо.

— Чим точніше ми визначимо координати заздалегідь, тим краще, — промовив Мустафа. — Згідно з батиметрією, давня берегова лінія в цьому секторі розташована принаймні у тридцятьох милях від нинішнього берега, вже за межами територіальних вод. Тим, хто за нами спостерігає, стане зрозуміло, що ми обшукуємо конкретну смугу.

Учені згадали про невидимі очі, що дивляться на них згори, та посумнішали. Мапа Чорного моря нагадувала їм, як близько вони перебувають від того місця, де Захід зустрічається зі Сходом, а цивілізація — з варварством.

— Мене дуже цікавить ось це місце.

Маклеод указав на нерівність морського дна, хребет завдовжки у п’ять кілометрів, що пролягав паралельно до давньої берегової лінії. З північного боку цього хребта була розташована вузька западина, глибша від п’ятисот метрів. Вона різко виділялася на тлі пологого шельфу.

— Тут єдине велике узвишшя на багато миль. Якби я вирішив побудувати фортецю, то обрав би для своєї мети місце, що підіймається над довкіллям, — досить очевидне рішення.

— Але в останній частині тексту папіруса йдеться про сольові озера, — сказав Костас.

Катя подивилася на екран свого кишенькового комп’ютера та прочитала:

— «Ви підходите до фортеці. Під нею, скільки сягає око, лежить величезна золотава рівнина, глибокі водойми та сольові озера».

— Як на мене, саме такий вигляд мало Середземне море під час мессінського піку солоності, — повідомив Костас. — Застійні солоні озера, схожі на нинішнє Мертве море.

— Гадаю, в мене є пояснення. — Мустафа клацнув по клавіатурі, й на екрані з’явилося збільшене зображення північно-східного сектора моря. — Коли рівень моря понизився на сто п’ятдесят метрів, значна частина території між цим хребтом і нинішнім берегом висохла, а висота материка над тодішнім рівнем становила метр чи два. Великі ділянки землі навіть лежали нижче від цього рівня. Коли наприкінці плейстоцену море опустилося, в цих западинах сформувалися солоні озера. Вони були неглибокими та мусили швидко випаруватися, залишивши після себе вкриті шаром солі котловани. З узвишшя, розташованого на певній відстані, їх було добре видно, адже жодна рослинність у таких місцях не з’являється.

— Не забуваймо, наскільки важливою була сіль у давнину, — нагадав Джек. — Це був життєво важливий консервант, дуже цінний товар. Перші римляни процвітали саме завдяки контролюванню сольових котлованів у гирлі Тибру, і не виключено, що за декілька тисячоліть до того ситуація була аналогічною.

Костас задумливо промовив:

— Золотава рівнина може означати поля пшениці та ячменю, родючу оброблювану рівнину, на задньому плані якої височіло Анатолійське плато. Це була та сама оперезана горами рівнина з переказу Платона.

— Мабуть, ти маєш рацію, — погодився Мустафа.

— А я, коли припускаю, що вершина цього хребта підіймається над нинішнім рівнем моря? — спитав Костас.

— Це вершина невеличкого вулкана. Хребет являє собою елемент поясу сейсмічної активності, що пролягає уздовж азійської плити й охоплює Малу Азію з північного заходу. Вулкан не зовсім погас, але, наскільки відомо геологам, останнім часом не вивергався. Діаметр кратера сягає майже кілометра, він здіймається на триста метрів над рівнем моря.

— А яка в нього назва?

— Її просто немає, — відповів Маклеод. — Після Кримської війни 1853–1856 років між Оттоманською імперією та царською Росією ця скеля стала спірною ділянкою. Вона розташована на міжнародній території, але дуже близько від морського кордону між Туреччиною і Грузією.

— Тривалий час район був забороненою зоною, — продовжив Мустафа. — За декілька місяців до розпаду Радянського Союзу в 1991 році тут за загадкових обставин зник атомний підводний човен.

Це повідомлення явно зацікавило інших, і Мустафа повів далі:

— Його так і не знайшли, але відряджена до того району пошукова експедиція спровокувала перестрілку між радянським і турецьким військовими кораблями. Потенційно міг виникнути великий міжнародний конфлікт, бо Туреччина є членом НАТО. Обидві сторони погодилися відступити. Конфлікт удалося погасити, але жодних гідрографічних досліджень у цьому районі більше не було.

— Здається, ми знову можемо покладатися лише на себе, — похмуро промовив Костас. — Із кожного боку розташовані дружні країни, але втрутитися вони не можуть.

— Ми робимо все можливе, — відповів Мустафа. — У 1992 році було укладено угоду про економічну співпрацю в Чорному морі, що посприяло створенню «Блексіфору», організації з морської співпраці. Втім, це був швидше жест, ніж реальний крок, — турецькі ініціативи в цьому напрямку нерідко залишаються однобічними. Але існує принаймні привід для втручання, і це дає проблиск надії, коли йдеться про наукові пошуки. Турецька національна океанографічна комісія розглядає пропозицію Грузинської академії наук про організацію експедиції, що огляне цей острів.

— Але немає жодної надії на те, що чиїсь військові сили захищатимуть його, — сказав Костас.

— Діяти слід дуже обережно, бо ситуація є надто дражливою. Однак ініціатива в наших руках.

Сонце вже сіло, і вкриті лісом схили за вогнями Трабзона зникли в темряві. Джек і Катя повільно йшли уздовж укритого галькою берега. Хрускіт камінців у них під ногами приєднувався до тихого плескоту хвиль, що накочувалися на берег.

Цього вечора вони встигли побувати на прийомі в резиденції заступника голови «Блексіфору». Зустріч відбувалася просто неба, під величезними соснами. Джекові й Каті здавалося, що в повітрі й досі стоїть запах соснових гілок. Східний причал залишився далеко позаду. На Джекові був вечірній костюм, але він розстебнув комір і зняв краватку, сунувши її в кишеню разом з орденом, який неохоче чіпляв на груди в подібних випадках.

На Каті була блискуча чорна сукня. Вона розпустила волосся та скинула туфлі, щоб босоніж пройтися берегом.

— Коли я дивлюся на тебе, в мене перехоплює подих.

— Ти й сам нівроку, — відповіла Катя та, подивившись Джекові в очі, всміхнулася. Їхні руки торкнулися одна одної. — Гадаю, ми йдемо вже досить довго.

Вони повернули та сіли на великий камінь десь у двадцятьох метрах від моря. Вода виблискувала в місячному сяйві. Просто перед ними танцювали хвилі. Над північним горизонтом висіла абсолютна темрява — штормовий фронт, що накочувався з російських степів. Прохолодний вітерець наче натякав на те, що невдовзі спокійному теплому морю доведеться зазнати неприємних змін.

Не зводячи очей з обрію, Джек охопив коліна руками.

— Коли ти знаєш, що велике відкриття десь поруч, то починаєш особливо гостро сприймати світ. Будь-яка затримка просто вбиває.

Катя знову всміхнулася до нього:

— Ти зробив усе, що міг.

Ідучи сюди, вони обговорювали завтрашнє повернення на «Сіквест». Перед прийомом Джек захищеним каналом зв’язку ММУ розмовляв із Томом Йорком. Нині «Сіквест» на максимальній швидкості мчав до Босфору, залишивши дослідження затонулого мінойського судна іншому кораблеві. Якщо все станеться так, як було заплановано, то гелікоптер повернеться на «Сіквест», коли той уже буде в Чорному морі. Перед початком робіт слід було перевірити, чи все гаразд із обладнанням.

Катя дивилась кудись убік. Здавалося, вона заглиблена у свої думки.

— Ти наче не поділяєш мого збудження, — зауважив Джек.

Відповідь жінки лише підтвердила його підозру, що її щось непокоїть.

— Для вас, людей із Заходу, такі як Аслан здаються безлицими, наче вороги у холодній війні, — сказала Катя. — Однак вони живі люди, з плоті та крові. Це потвори, що зробили з моєї батьківщини пустельне царство жорстокості й жадоби. Щоб зрозуміти це, треба жити в тому світі, у світі жаху та анархії, яких Захід не бачив із часів середньовіччя. Роки утисків породили аномальний устрій, у якому вся влада належить організованій злочинності.

Голос Каті тремтів від емоцій, що її переповнювали. Вона подивилася на море:

— Але ж це моя батьківщина, і я відчуваю єдність зі своїм народом.

— Проте ти маєш силу й волю, щоб протистояти цьому, — сказав Джек. Темний силует Каті на тлі низького обрію вабив його.

— Ми ось-ось увійдемо до мого світу, а я не впевнена, чи зможу тебе захистити. — Жінка обернулася, її бездонні очі зустрілися з очима чоловіка. — Але знай, я поділяю твої почуття.

Вони наблизилися одне до одного. Поцілунок, спочатку ніжний, затягнувся, став пристрасним. Джек відчув м’яку теплоту тіла Каті, й гостре бажання пронизало його. Тоді він стягнув сукню з її пліч і пригорнув жінку до себе.

11

— Дотримуюся напрямку в 315 градусів. Глибина шістдесят п’ять метрів, швидкість підняття — один метр на секунду. Невдовзі ми побачимо поверхню.

Джек подивився ліворуч крізь плексигласове скло. Попри напівморок, приблизно в п’ятнадцятьох метрах можна було розгледіти Костаса. Панелі управління заливали його силует тривожним світлом. Вони піднялися ще трохи й чітко побачили підводний апарат. Під банею перебувала жовта гондола, викривлена таким чином, щоб водолазові було зручніше в ній сидіти. Нижче висіли понтонні баки з баластом, а позаду можна було побачити кожух батареї, що живила з десяток векторних водометів, розташованих довкола зовнішньої рами. Схожі на клішні маніпулятори надавали апаратові вигляду велетенського жука.

— Ось і корабель.

Джек підвів голову та побачив у двадцятьох метрах над собою силует «Сіквеста». Налаштувавши викид баласту так, щоб уповільнити підняття, він знову подивився на Костаса, який маневрував поруч, готуючись до виходу на поверхню.

Костас щиро всміхнувся до приятеля:

— Місію виконано!

У нього є всі підстави бути задоволеним із себе. Вони тільки-но завершили випробування «Аквапода-а», найсучаснішого підводного апарата, отриманого на озброєння ММУ. Максимальна глибина, на якій він міг працювати, становила тисячу п’ятсот метрів, що майже вдвічі перевищувало показник попередньої моделі. Гіперзаряджена літієво-анодна батарея здатна була працювати за оптимальної крейсерської швидкості у три вузли впродовж п’ятдесяти годин. Їхнє годинне ранкове занурення на дно Чорного моря показало, що обладнання цілком придатне для завдання, яке на них чекало, — дослідження давньої берегової лінії далі на схід.

— «Сіквесте», це «Аквапод-Альфа». З нами все гаразд, піднімаємося. Кінець зв’язку.

Джек і Костас уже бачили чотирьох водолазів, що чекали на них у воді. Коли до поверхні залишалося десять метрів, вони зупинилися, щоб з’єднати «Акваподи». Це була стандартна процедура для уникнення зіткнень підводних апаратів у бурхливому морі. Джек залишався на місці, а його друг обережно маневрував доти, доки стикувальні карабіни не застебнулися. Костас натиснув на кнопку, й апарати міцно з’єднали чотири металеві скоби.

— З’єднання виконано, піднімайте нас.

Водолази швидко опустилися та приладнали до «Акваподів» підйомні троси. Джек і Костас вимкнули коректори рівноваги, що підтримували їхні тіла в горизонтальному положенні. Водолази відпливли на безпечну відстань, і оператор лебідки розпочав повільне підняття апаратів.

Вони вийшли на поверхню камери розміром із невеликий ангар для літальних апаратів, залитої світлом усередині. «Сіквест» був обладнаний внутрішнім швартовним стапелем: він призначався для тих випадків, коли погода не сприяла здійсненню операцій з палуби або коли необхідно було уникати зайвої уваги. Корпус корабля відчинився, наче бомбовий відсік велетенського літака. Коли стулки зачинилися, Джек і Костас відімкнули плексигласові бані, що служили також за вхідні люки. Платформа, на якій вони опинилися, піднялася. Залишки води внизу зникли і камера замкнулася.

Вони піднялися трапом угору та побачили Тома Йорка, який прийшов їх зустріти.

— Гадаю, випробування виявилося успішним?

Джек зістрибнув на палубу та почав стягати скафандр.

— Жодних проблем. Ми використаємо «Акваподи» для підводної розвідки, яку збираємося провести сьогодні після обіду. Маніпулятори треба буде замінити на цифрову відеокамеру та прожектори.

— Цим уже займаються.

Джек озирнувся і побачив, що техніки вже щось роблять із підводними апаратами. Костас стояв біля пристрою для підживлення батарей та про щось захоплено розмовляв з одним із техніків. Джек про себе всміхнувся: його приятель так поспішав обговорити з кимось роботу апаратів, що навіть забув зняти навушники.

Підійшовши до ряду шухляд, розташованих уздовж стіни приміщення, Джек поклав свій скафандр до однієї з них і сказав Йоркові:

— За годину «Сіквест» опиниться на початковій позиції. Маємо нагоду востаннє проаналізувати можливі варіанти дій. Я хочу, щоб об одинадцятій увесь персонал зібрався біля пульта управління.

За двадцять хвилин він уже стояв перед групою чоловіків і жінок, які зібралися в модулі управління «Сіквеста». Йорк увімкнув автоматизовану навігаційну систему та систему спостереження, активувавши віртуальний капітанський місток, що дозволяв керувати кораблем з того місця, на якому стояли вони з Джеком. Напівсферичний екран у них над головами давав панорамний вид моря, нерівна сіра поверхня якого нагадувала про наближення шторму, що ось уже цілу добу грозив із півночі.

Джек схрестив руки на грудях і звернувся до команди:

— Нас залишилося небагато, тож попрацювати доведеться чимало. Скажу відверто: нам загрожує серйозна небезпека, можливо, навіть більша, ніж та, з якою ми зустрілися нещодавно.

Повернувшись минулого дня на борт «Сіквеста», Джек вирішив, що екіпаж корабля слід скоротити до мінімуму. Усі без винятку вчені та члени команди виявили бажання залишитися на борті, однак Джек сказав, що не бажає марно піддавати загрозі життя науковців, справжня робота яких почнеться лише після того, як відкриття буде зроблене. Окрім матросів і техніків, він відібрав найдосвідченіших спеціалістів зі зброї, серед яких було декілька колишніх членів елітних підрозділів, яких він знав ще за часів служби у військово-морському флоті.

— Чи можемо ми розраховувати на якусь зовнішню підтримку? — запитала Катя. Вона стояла серед команди у стандартному синьому костюмі з емблемою ММУ на плечі. Коли вони проходили повз Трабзон, Джек спробував переконати її залишити судно разом із іншими науковцями, але жінка заявила: якщо вони знайдуть якісь стародавні тексти, її лінгвістичний досвід стане в пригоді. Насправді Джек після минулого вечора напевне знав, що Катя не залишить його: їх поєднує зв’язок, який нелегко розірвати. Крім того, Каті передалося Джекове відчуття відповідальності за долю «Сіквеста» і його команди.

— Нехай на це питання відповість наш голова відділу безпеки.

Пітер Гові зробив декілька кроків уперед і став на місце Джека.

— Невтішним є те, — почав він, — що ми перебуваємо в міжнародних водах, за межами дванадцятимильної смути, стосовно якої СРСР і Туреччина дійшли згоди в 1973 році. Натомість добре для нас, що в 1998 році Грузія та Туреччина уклали угоду про співпрацю у справах захисту берегової лінії і домовилися, що в разі надзвичайно важливого відкриття вони надаватимуть археологам потрібну підтримку. Крім того, існує спеціальний меморандум взаєморозуміння у сфері спільних геологічних досліджень, які здійснюватимуться на тому вулканічному острові. Цей меморандум нещодавно підписано й ратифіковано ООН. Отже, в разі непорозумінь країни діятимуть у рамках міжнародного права.

Гові відійшов на крок та подивився на велику мапу східної частини Чорного моря, що висіла над пультом управління.

— Проблема в тому, що всі ці домовленості спрацюють лише в тому разі, якщо розвіються підозри росіян щодо підводного човна, який востаннє бачили десь у цьому районі в 1991 році. Якщо хтось бодай натякне їм, що в пошуках братимуть участь представники певних країн, ситуація відразу стане вибухонебезпечною. Існують також інші міркування. З початку 90-х років росіяни брали активну участь в абхазькій громадянській війні. Вони стверджували, що присутність їхніх військ стабілізує ситуацію в регіоні, але справжньою їхньою метою було поновлення контролю Москви над ним. Головним інтересом була нафта. У 1999 році позицію Росії як країни, що контролює всі шляхи постачання нафти, видобутої в Каспійському морі, було піддано загрозі: з’явилися плани прокладання нафтогону в обхід території Росії, з Баку, що в Азербайджані, до Супси, що на грузинському узбережжі неподалік від кордону з Абхазією. Росіяни ладні зробити все можливе, щоб не дати Заходу інвестувати гроші в цей проект, — навіть якщо така позиція зумовить анархію та громадянську війну.

Гові повернувся й окинув поглядом присутніх.

— Ми повідомили російську амбасаду, що проводимо географічне дослідження під спільною егідою турецького та грузинського урядів. Здається, нам повірили. Але якщо росіяни побачать, що в тому районі з’явилися військові кораблі, то вони, ймовірно, подумають, що метою експедиції є пошуки того підводного човна. Можливо, російський ведмідь і втратив значну кількість своїх пазурів, але найбільший флот на Чорному морі досі належить йому. Відносини між Анкарою та Москвою й без того зіпсовані через звинувачення в наркоторгівлі. Може статися неприємний міжнародний інцидент, не виключено навіть, що справа дійде до стрілянини, й тоді в цій частині світу спалахне нова війна.

— А я й не знав, що Грузія має військовий флот, — промовив Костас.

— Це серйозна проблема, — похмуро відповів Йорк. — У спадок від радянського Чорноморського флоту грузини не отримали майже нічого. Вони мають збудований в Україні швидкоплавний ракетний катер типу 206МР та списаний американський катер, переданий їм за однією з програм Міністерства оборони США. Але не варто на це надміру покладатися. На першому судні немає ракет, бо Грузія не має умов для їхнього зберігання, а друге обладнане лише одним кулеметом п’ятдесятого калібру.

— Насправді Грузія має й інший військово-морський флот.

Усі присутні повернулися до Каті.

— Справжній ВМФ Грузії розташований далі на північ, — пояснила вона. — Це кораблі центральноазійських кримінальних магнатів, які використовують Абхазію для того, щоб мати доступ до багатств Чорного та Середземного морів. Друзі, боятися нам треба не росіян, а цих людей, — повірте моєму особистому досвідові.

Членам команди не спало на думку піддати істинність слів Каті жодним сумнівам: після того, як вона два дні тому самотужки впоралася з протистоянням в Егейському морі, її авторитет незмірно виріс.

— А турецький флот? — Костас із надією подивився на Мустафу, який також вирішив залишитися на «Сіквесті».

— На Чорному морі маємо досить потужний флот, — відповів турок. — Але нам доводиться докладати значних зусиль у боротьбі з контрабандою. Для того щоб підтримати «Сіквест», командуванню турецького флоту довелося б вирядити кораблі з Егейського моря. Ми не можемо вислати їх заздалегідь, адже будь-яка передислокація нашого флоту в Чорному морі неодмінно викличе підозри росіян. Мій уряд піде на ризик лише в тому разі, якщо матиме вагомі докази знайдення чогось дійсно важливого.

— Тож ми можемо покладатися лише на власні сили?

— Боюся, так воно і є.

Вітер трохи вщух, і Йорк послав двох своїх людей на палубу, щоб перевірити надійність кріплення обладнання. Тим часом Джек вирішив змінити тему розмови: невдовзі «Сіквест» мав прибути до пункту призначення, тому не слід було гаяти часу.

— Треба переконатися, що ми вийшли саме туди, куди треба. За нами вже напевно спостерігають через супутник, а ці люди швидко зрозуміють, що наші дії — це аж ніяк не звичайне гідрографічне дослідження.

Руку підвів один із колишніх військових:

— Даруйте, але що саме ми шукаємо?

Джек відійшов на крок, щоб присутні бачили екран комп’ютера на панелі управління.

— Мустафо, будь ласка, поясни.

Мустафа вивів на екран ізометричне зображення Чорного моря та швидко переказав тлумачення тексту з папіруса, паралельно пересуваючи позначку човна вздовж південного узбережжя моря до правого нижнього кутка екрана. Вони опинились у відкритому морі, тож особливого сенсу приховувати від екіпажу свою мету не було. Ті, хто досі не чув подробиць, заворожено слухали розповідь, і навіть досвідчені морські вовки були вражені масштабом відкриття, що наче матеріалізувало давні легенди.

— Ми плануємо знайти пункт призначення, пересуваючись уздовж колишньої берегової лінії на глибині сто п’ятдесят метрів. У міру просування на схід від Трабзону ця лінія поступово віддаляється від нинішнього берега. Нині «Сіквест» стоїть приблизно у дванадцятьох милях від берега, але ця відстань поступово зростатиме.

Турок натиснув на клавішу, викликавши збільшення потрібного їм сектора мапи:

— На нашу думку, найкраще з давніми свідченнями щодо розташування Атлантиди узгоджується ділянка морського дна у двадцять миль завдовжки та п’ять завширшки. Лінія колишнього берега, тобто ізолінія стоп’ятдесятиметрової глибини, пролягає на північ від цієї ділянки, а відтак, колись вона являла собою сушу. Якщо ми понизимо рівень моря на сто п’ятдесят метрів, то дістанемо відомості про те, який вигляд ця територія мала до повені.

На екрані з’явилося зображення рівнини, що вела до невисокого гірського хребта на березі моря, довжина якого становила декілька кілометрів. Трохи далі розташовувався вулкан.

— Зображення є не надто докладним, адже батиметричних даних щодо цього району в нас наразі небагато. Але ми переконані: те, що ми шукаємо, перебуває або на хребті, або на вулкані. Хребет приблизно на сто метрів здіймається над давньою береговою лінією. Проблема в тому, що тут немає зручного місця для фортеці. А якщо фортеці немає, то як тоді зрозуміти папірус?

— Вулкан являє собою орієнтир, що відразу впадає в око, — зауважив Гові. — Його північно-західний бік — це послідовність схожих на тераси виступів, які підіймаються майже до самого кратера. Якщо розташувати тут фортецю, вона б дійсно височіла на місцині, і з неї відкривалася б панорама на багато миль навколо. Неважко уявити собі місто, що простягалося на нижніх терасах уздовж узбережжя.

— Питанням безпеки, ймовірно, приділялася увага, але незначна, оскільки поблизу не було інших міст-держав, — сказав Джек. — Загроза могла виникнути лише з боку кочових племен мисливців і збирачів плодів, що вешталися світом, починаючи з льодовикового періоду, проте їх було небагато. Місто побудували на узвишші передусім для того, щоб уникнути повеней і хвороб, які завжди виникають, коли люди оселяються на багнистій місцевості.

— А як щодо вулкана? — поцікавився Йорк.

— За останні мільйон із гаком років він не залишив жодних слідів своєї активності, — відповів Мустафа. — Те, що ви бачите сьогодні, — це лише вихід газів чи парів, який періодично відбувається, коли тиск земної кори збільшується.

Присутні подивилися на екран із зображенням віртуальної реальності. На самому обрії можна було побачити острівець — верхівку вулкана, що залишилася над поверхнею після підняття рівня води. Клуби диму, що здіймалися над його поверхнею, відразу зливалися з низьким сірим небом: передній фронт шторму насувався на острів із загрозливою швидкістю.

Джек заговорив знову:

— За часів античності сейсмічна діяльність, напевно, сприймалася людьми як знамення богів. Вулкан, що ледь жевріє, безумовно, був об’єктом ритуальних обрядів. Гадаю, в такій родючій місцевості люди могли заселити як схили вулкана, так і гірський хребет. Але ми мусимо обрати з двох версій імовірнішу. Якщо ми помилимося, то часу на те, щоб дослідити альтернативний варіант, у нас може й не бути: незвані гості не забаряться. У нас залишилося двадцять хвилин до того, як «Сіквест» опиниться над хребтом. Я хотів би почути вашу думку.

На декілька хвилин засідання перервалося: до Джека звернувся Йорк, вони разом внесли деякі уточнення до курсу та переглянули дані радара. Поки вони розмовляли, Катя витягла свій кишеньковий комп’ютер і ввела якісь команди.

— Жоден із двох варіантів не суперечить текстові папіруса, — звернулася вона до екіпажу корабля. — Із хребта, і з вулкана відкривається панорама широкої рівнини на півдні, за якою розташовані гори й на якій подекуди лежать сольові озера.

— А чи є в тексті ще якісь деталі, які могли б допомогти нам? — спитав один із чоловіків.

— Мабуть, немає, — Катя знову подивилася на екран і похитала головою. — Останні речення тексту, здається, стосуються облаштування фортеці зсередини.

— Утім, ми оминули увагою один важливий момент.

Усі голови повернулися до Костаса, який увесь цей час не відводив погляду з зображення острова, що розросталося буквально на очах. Тоді він наче з зусиллям повернув голову та подивився Каті в очі:

— Повтори, будь ласка, першу фразу після описання шляху до Атлантиди.

Катя натиснула на клавіші та прочитала:

— «Під знаком бика».

Усі присутні знов із зацікавленням подивилися на Костаса.

— Ви пам’ятаєте шпиль даху на будівлі Морського музею в Карфагені?

— Так, пам’ятаємо, — почулося кілька голосів.

— А вид на Туніську затоку, коли призахідне сонце забарвлює воду в рожевий колір, а на задньому плані в небі можна побачити подвійну вершину Баль-Карнен, що наче пронизує небо?

Усі закивали.

— Так ось, не виключено, що з видом, який відкривається з того самого місця на сході сонця, дехто з вас необізнаний. У середині літа сонце сходить точно у сідловині між двома вершинами. Для фінікійців це була священна гора, місце, де жив бог неба. «Баль-Карнен» означає «Дворогий Господь».

Костас повернувся до Джека:

— Гадаю, слова «знак бика» стосуються обрисів нашого острова.

Присутні подивилися на кам’яну озію на екрані.

— Навіть не знаю… — проказав Гові. — 3 цього місця острів зовсім не нагадує рогів бика.

— Але можна подивитися з іншого боку, — відповів Костас. — Ми підходимо до острова з північного заходу, а що як дивитися з боку берега, з того місця, де мало бути розташоване поселення?

Мустафа швидко натиснув кілька клавіш, і зображення вулкана повернулося та наблизилося. Усі із захопленням видихнули: під іншим кутом зору вулкан дійсно являв собою двоголову гору з глибокою сідловиною посередині.

Вигляд у Костаса був тріумфальний.

— Леді та джентльмени, ось вам роги бика! — промовив він.

Джек широко всміхнувся до приятеля.

— Я так і знав, що сьогодні ти маєш зробити щось важливе, — сказав він та повернувся до Йорка. — Гадаю, ми дістали відповідь. Тепер треба якомога швидше наблизитися до цього острова. Повний вперед, капітане!

12

Подвійні прожектори з обох боків «Акваподів» кидали на дно моря яскраве світло. Промені були спрямовані так, що перехрещувалися в п’ятьох метрах нижче від апаратів. Світло відбивалося від мільйонів частинок намулу, що плавали у стривоженій воді. Швидкість руху була максимальною; час від часу на поверхні води з’являлися кам’яні породи, щоб знову миттєво зникнути в морокові. Ліворуч можна було побачити край безодні: там сіре дно моря переходило в моторошну чорноту, позбавлену будь-яких ознак життя.

У навушниках почувся шум.

— Джеку, це «Сіквест». Як чути? Прийом.

— Чуємо вас чудово.

— Наш «розвідник» дещо намацав, — напруженим від стримуваного хвилювання голосом промовив Йорк. — Рухаючись у цьому напрямку, ви через п’ятсот метрів вийдете в пункт призначення. Висилаю координати, щоб ви могли запрограмувати автопілот.

Поки вони готувалися до занурення, на обрії, наче привид, почав обрисовуватися острів. Коли «Сіквест» уже наближався до нього, море раптом зробилося спокійним. То було затишшя перед бурею. Над поверхнею миттєво з’явився серпанок, а коли вітер здійнявся знову та погнав туман до голого берега, в дослідників з’явилося таке відчуття, наче вони натрапили на якийсь загублений світ. На острові не було жодної рослинності, самі скелі, тому він здавався неймовірно старезним, таким собі зморшкуватим карликом, потолоченим часом, пошарпаним вітрами. Але якщо вчених не зраджував інстинкт, то саме тут колись розпочиналась історія людства.

«Сіквест» зупинився у двох морських милях на захід від острова. Для обстеження його берегів вони вирішили скерувати не підводний апарат, функції якого були обмежені візуальним оглядом, а безпілотний літальний апарат, званий «розвідником». Протягом трьох годин дані, які переказував «розвідник», не містили нічого цікавого, й було вирішено застосувати «Акваподи»: треба було поквапитися.

Джек показав Костасові, який мав досвід дослідження морського дна на стосорокаметровій глибині, піднятий угору вказівний палець. Вони так добре відчували збудження, яке охопило їх обох, що особливої потреби у словах не було. З тієї самої миті, коли Гібермаєр телефоном повідомив про знайдений папірус, Джек знав, що найбільше відкриття чекає на них попереду. Поки тривав копіткий процес перекладання та розшифрування старовинного тексту, дослідника не залишало відчуття, що цього разу зорі розташувалися саме так, як треба, і велична мить уже близько. Але після того, як їм удалося зламати стародавній код, події понеслися так швидко, що часу на роздуми майже не залишалося. Лише декілька днів тому Джек був окрилений знайденням затонулого мінойського корабля; годі вже й казати, що відчував він тепер, коли вони впритул підійшли до одного з найбільших археологічних відкриттів усіх часів.

Швидкість було знижено. Джек і Костас мовчки рухалися вперед, залишаючись у межах видимості один одного й час від часу кидаючи в бік сусіда погляди крізь плексигласові бані.

Раптом у темряві з’явилися якісь примарні обриси. Кілька днів тому дослідники вивчали селище епохи неоліту, але це було ніщо порівняно з тим моментом, коли вони наблизилися до місця, втраченого для світу майже вісім тисяч років тому.

І ось це сталося.

— Гальмуй, — крізь стиснуті зуби промовив Джек. — Ти тільки подивися на це.

Те, що здавалося за дивовижно правильні опуклості на морському дні, набуло зовсім іншого змісту, коли Джек спрямував туди струмінь із водомета, здійнявши шар намулу. Коли намул осів, відкрилися роззявлені роти двох величезних керамічних посудин, прикопаних одна до одної між низькими стінками. Наступний постріл із водомета відкрив іще одну пару глечиків. Джек побачив, що рівний ряд парних горбків тягнеться схилом угору, доки сягає погляд.

— Це склад, мабуть, зерновий, — сказав Джек. — Ці посудини дуже нагадують кноські піфої, але ті були створені на чотири тисячі років пізніше.

Раптом перед ними з’явилося щось велике і геть загородило шлях уперед. На мить чоловікам здалося, що вони бачать кінець світу. Вони стояли біля підніжжя величезної скелі, яка далеко тягнулася в обидва боки. Рівну поверхню скелі де-не-де розривали виступи та ущелини, й це уподібнювало її до каменярні. Потім учені побачили всуціль чорні прямокутники, здебільшого розташовані на одному рівні та на однаковій відстані один від одного.

Вони нарешті зрозуміли, на що дивляться.

Це було величезне скупчення стін і положистих дахів. У стінах зяяли вікна та двері, і все вкривав шар намулу. Поселення дуже нагадувало знайдене кілька днів тому селище епохи неоліту, але було набагато масштабнішим. Будівлі нараховували по чотири чи п’ять поверхів, а тераси на дахах верхніх поверхів були з’єднані сходами.

Джек і Костас зупинили свої «Акваподи» і захоплено розглядали колишнє поселення, змушуючи себе запам’ятати видовище, схоже швидше на виплід уяви, ніж на факт.

— Це наче величезний багатоквартирний будинок, — промовив Костас.

Джек на мить заплющив очі. Його зневіра обернулася на приголомшення: намул, потривожений «Акваподами», почав осідати, відкриваючи довкола них безсумнівні ознаки людської діяльності.

— Тутешні люди потрапляли на верхні поверхи крізь ці люки, — чомусь сказав Джек.

Його серце шалено билося, в роті пересохло, але він змушував себе говорити безпристрасним тоном професійного археолога.

— На мою думку, в кожному з цих «під’їздів» мешкав увесь рід, самі кровні родичі. Коли чисельність родини зростала, вони надбудовували ще один поверх. Рами будинків були з дерева, а стіни валькові.

Піднявшись угору, вчені побачили, що будинки були розділені цілим лабіринтом провулків, наче середньовічні східні базари.

— Мабуть, тут були високорозвинені ремесла й торгівля, — розмірковував Джек. — Ці люди не могли бути лише рільниками. Гадаю, вони були чудовими гончарями, ковалями й теслями.

Він зупинився та крізь плексигласове скло уважно подивився на те, що здалося йому крамницею, розташованою на першому поверсі.

— Хтось із тутешніх мешканців створив той золотий диск.

Наступні кілька хвилин вони рухалися вздовж кількох висотних будівель. Темні вікна дивилися на них, наче незрячі очі, на які впало світло прожекторів. Приблизно у п’ятистах метрах на схід від складу будинки скінчилися. Утім, у напівтемряві можна було розгледіти обриси іншого комплексу, розташованого десь у двадцятьох метрах від першого. Внизу був відкритий простір, ширший і рівніший за звичайні провулки.

— Це дорога, — сказав Джек. — Мабуть, вона вела до колишнього узбережжя. Пропоную дещо відійти від берега, а потім знов рухатися паралельно до нього.

Дослідники повернули на південь і трохи піднялися дорогою вгору. Приблизно через двісті метрів вони опинилися на перехресті. Інша дорога пролягала із заходу на схід. Джек і Костас пішли саме нею. Щоб уникнути зіткнення з будинками обабіч підводної вулиці, вони тримали свої «Акваподи» приблизно у двадцятьох метрах від «хідника».

— Неймовірно! — промовив Джек. — Ці квартали розділені правильною мережею вулиць.

— Найстаріших на землі вулиць. Хтось ретельно планував це місто.

Могила Тутанхамона, кноський палац, казкові мури Трої — всі ці великі відкриття раптом здалися вченим майже дрібницями, лише сходинками до чудес, що тепер відкривалися перед ними.

— Атлантида… — вигукнув Костас. — Ще декілька днів тому я навіть не вірив, що вона існує. — Він повернув голову та подивився на приятеля крізь плексигласову баню. — Гадаю, ти маєш комусь подякувати.

Незважаючи на захопленість казковими краєвидами, що відкривалися перед ними, Джек не зміг утриматися від посмішки:

— Гаразд, це ти вказав нам потрібний напрямок. Із мене велика порція джину з тоніком.

— Цю винагороду я отримав минулого разу.

— Тоді я обіцяю напувати тебе джином із тоніком до скінчення життя.

— Домовилися.

Декілька секунд потому будинки обабіч вулиці раптом зникли, а дно моря пірнуло донизу. Вони просунулися метрів на п’ятдесят, але, крім хмар здійнятого намулу, так нічого й не побачили.

— Мій ехолот показує, що рівень дна опустився на двадцять метрів порівняно з рівнем дороги, — повідомив Джек. — Пропоную також спуститися, а потім повернутися на те місце, де починаються будинки.

Вони почали повільно опускатися й нарешті побачили у промінні прожекторів морське дно. Воно було рівним і позбавленим будь-яких обрисів, на відміну від ділянки, над якою вони пройшли, просуваючись до західного краю міста.

За кілька хвилин чоловіки повернулися туди, де востаннє бачили будівлі. Наближаючись до підвалин будинків біля дороги, вони піднімалися паралельно до дна під кутом у сорок п’ять градусів.

Костас просунувся вперед та вперся баластовими баками «Аквапода» в місце підйому. Випустивши довгий струмінь із водомета, він повернувся до Джека та промовив:

— Те, на що я сподівався.

Намул розсіявся, відкривши східчасту терасу, схожу на ряди сидінь у театрі. Між дном та терасою була розташована вертикальна стіна заввишки у три метри.

— Вона витесана із суцільної скелі, — сказав Костас. — Це туф, чи не так? Той самий темний камінь, який використовували давні римляни. Він легкий, але твердий; обробляти його просто, проте він здатен витримувати значне навантаження.

— Але ж я не бачив жодної кам’яної будівлі, — зауважив Джек.

— Може, ми ще знайдемо будинки, більші за ті, що нам зустрічалися.

Джек тим часом вглядався у споруду, що була перед ними.

— Мені здається, це не просто каменярня, — сказав він. — Пройдімо цими терасами, подивімось, куди вони ведуть.

Наступні двадцять хвилин вони йшли за периметром великого заглибленого двору, розміри якого майже сягали кілометра завдовжки та півкілометра завширшки. Якщо дороги було прокладено відповідно до давньої берегової лінії — паралельно чи перпендикулярно до неї, — то амфітеатр простягався в південно-східному напрямку. Джек із Костасом обійшли його за годинниковою стрілкою й перебували тепер на північно-східній його межі, проти тієї точки, з якої вони почали обхід. Будинки та дорога перед ними були такі самі, як і на протилежному боці.

— Схоже на стадіон, — пробурмотів Костас. — Якось ти казав, що ті двори на Криті були призначені для боїв із биками, для жертвопринесень та інших ритуалів.

— Мінойські двори були меншими, — відповів Джек. — Навіть арена римського Колізею становить лише вісімдесят метрів у діаметрі. Ця ж структура просто величезна. — Він хвилинку помовчав, думаючи. — Перед тим як піти далі, я хотів би подивитися, що є на цьому майданчику.

Костас кивнув на знак згоди.

Вони вирушили через двір на захід, аби приблизно за сто п’ятдесят метрів зупинитися: перед ними здіймалася гора вкритого намулом каміння неправильної форми. Це каміння відрізнялося від того, з якого було зроблено огорожу двору.

Костас спрямував на поверхню каміння струмінь води, зметнувши цілу хмару намулу. За кілька секунд Джек почув у навушниках його голос:

— Цей вихід кам’яної породи залишили без змін, хоча решту прибрали.

Джек повільно плив на південний схід уздовж відноги, що простягалася приблизно на двадцять метрів від головного масиву каміння. Далі видніла кругла скеля десь у два метри заввишки та п’ять у діаметрі. Джек почав обережно знімати намул із поверхні.

Наблизився Костас, і вони разом зачаровано подивилися на те, що їм відкрилося, коли намул осів. Розум просто відмовлявся визнати це!

— О Боже…

— Це… — почав Джек.

— Це лапа!

— Лев’яча лапа, — додав Джек, нарешті прийшовши до тями. — Мабуть, перед нами велетенська статуя, принаймні сто метрів завдовжки та тридцять заввишки.

— Чи ти думаєш про те саме, про що і я?..

— Це сфінкс.

Декілька секунд чоловіки мовчки дивилися один на одного крізь скло. Нарешті тишу порушив голос Костаса:

— Це здається неможливим, але в цьому місці можливим є все. Хай там що вгорі, але ми цього ще не бачили. Я зараз подивлюся.

Джек залишився на місці, а Костас почав підніматися вгору, поступово розчиняючись у темряві, аж поки не перетворився на невиразну пляму світла. Костас зупинився приблизно у тридцятьох метрах від дна.

Джек із нетерпінням чекав на повідомлення від друга. За хвилину він уже не міг стримуватися:

— То що ти бачиш?

Голос, що пролунав у відповідь, був дивно приглушеним.

— Підкажи мені: у сфінкса були тіло лева і голова людини, так?

— Так.

— Але тут маємо дещо інше.

Костас увімкнув прожектор на повну потужність. Образ, що з’явився вгорі, збуджував хвилювання і побожний страх: він наче виринув із темних кошмарів. Ніби блискавка у грозову ніч на мить висвітлила велетенське чудовисько, що височіло над ними, тьмяно обрисовуючись між хмарами намулу.

Джек заворожено дивився на це диво. Увесь його досвід, усі роки дослідницьких робіт і незвичайних відкриттів так і не підготували його до подібного видовища.

Це була величезна голова бика. Довжелезні роги зникали в темряві за стовпом світла, а рот був наполовину відкритий, — наче перед тим, як кинутися вперед, тварина збиралася нахилити голову та порити землю копитом.

Здавалося, минула цілковита вічність, перш ніж Костас рушив далі та провів променем прожектора вздовж шиї чудовиська, показавши те місце, де вона переходила у лев’яче тіло.

— Статую витесано із суцільної скелі, здається, з базальту, — повідомив він. — Роги принаймні на десять метрів здіймаються над будинками. Мабуть, колись це був виступ лави, що текла до моря.

Костас збільшив швидкість і невдовзі приєднався до Джека.

— Бик дивиться на вулкан, — повідомив він. — Це пояснює дивне розташування майданчика. Він повернутий до подвійної вершини, а не до берегової лінії, яка загалом би була зручнішим орієнтиром для планування міста.

Джек швидко збагнув значення слів Костаса.

— Тож ранкове сонце з’являлося саме між рогами бика та подвійною вершиною? — промовив він. — Мабуть, це було видовище, якого не могли собі уявити навіть наші предки з їхньою бурхливою фантазією. Так ось якою ти була, Атлантидо!

Два «Акваподи» повільно піднялися над парапетом. Чоловіки прискорили ходу, і їхні водомети здійняли з майданчика цілу хмару намулу. Темрява позаду поглинула тьмяні обриси велетенського бика-сфінкса, але образ колосальної голови з високо задертими вгору рогами досі стояв у дослідників перед очима.

Південно-східний край «стадіону» був вищий за інші — він вертикально підіймався принаймні на десять метрів.

— Це сходи, — сказав Джек. — Парадний вхід у двір.

Два «Акваподи» розійшлися: Джек вирушив ліворуч, а Костас праворуч. Незабаром вони вже не могли розгледіти один одного. До сходів вів широкий прохід; після застосування водометів виявилося, що він вибрукуваний якимось білим матеріалом.

— Схоже, це мармуровий хідник.

— Я й гадки не мав, що люди видобували каміння в таку сиву давнину.

Костаса й без того вразила кам’яна статуя, а тепер вони знайшли нові докази того, що атланти були надзвичайно майстерними каменярами.

— Я не знав, що розробка каменярень почалася задовго до єгиптян.

— Уже люди кам’яного віку використовували каміння для своїх інструментів, але саме тут, у цьому місці я бачу найдавніший доказ уміння людства витесувати з породи брили правильної форми. Єгиптяни почали розробляти кам’яні кар’єри лише два тисячоліття потому.

Вони мовчки рушили далі, щосили намагаючись усебічно збагнути значущість свого відкриття. Вода за ними тьмяно світилася. Дорога пролягала в тому самому напрямку, в якому розташовувавсь амфітеатр: вона вела від статуї розлюченого бика просто до підніжжя вулкана.

— Я бачу праворуч якісь споруди, — повідомив Костас. — П’єдестали, опори, колони… Наразі я пропливаю повз колони квадратної форми: сторона квадрата приблизно два метри. Вона здіймається вгору, скільки сягає зір.

— У мене те саме, — відповів Джек. — Схоже, ці речі розташовані симетрично, як у єгипетських храмах Луксорі та Карнаку.

Проміння прожекторів осявало послідовність примарних форм, вишикуваних обабіч шляху, який призначався, либонь, для урочистих процесій. Нечіткі силуети з’являлися і зникали, наче марева, викликані піщаною бурею. Учені бачили вівтарі й постаменти, статуї з головами тварин і витесані з каменю кінцівки істот, надто химерних, щоб їх упізнати. Обидва чоловіки трохи нервувалися, немов відчуваючи на собі погляди мовчазних вартових із невідомого світу.

— Наче вхід до царства тіней, — промовив Костас.

Спливали хвилини, а вони все йшли крізь лави моторошних статуй, що мовчки дорікали людям за вторгнення до володінь, які протягом багатьох тисячоліть належали лише їм.

Нарешті дорога закінчилася, точніше, суттєво звузилася. З обох боків виросли якісь великі споруди приблизно десять метрів завширшки, що становило половину ширини самої дороги. Нагору вели сходи, схожі на ті, що вчені бачили в амфітеатрі.

— Я бачу квадратні блоки, кожен чотири чи п’ять метрів завдовжки і десь два метри заввишки, — схвильовано повідомив Костас. — Ось на що йшло все витесане каміння!

Він зупинився біля підніжжя сходів і спрямував струмінь свого водомета на кам’яну поверхню, а потім повернув промінь прожектора так, щоб той висвітлив верхню частину споруди.

Джек перебував у десятьох метрах від Костаса й навіть бачив його обличчя у плексигласовій бані.

— Тепер моя черга здійснювати розвідку, — сказав він і, запустивши двигун, почав підніматися вгору. Костас, спостерігаючи за ним, побачив, що його друг не розчинився поступово в темряві, а відразу зник за невисоким краєм стіни.

За хвилину у навушниках почувся тріскіт, потім пролунав голос Джека:

— Костасе, ти мене чуєш? Це просто неймовірно!

— Що там?

Джек трохи помовчав.

— Які ти знаєш найвидатніші пам’ятники Стародавнього Єгипту? — спитав він.

Костас побачив, що Джеків «Аквапод» уже наближається до нього.

— Невже піраміда?

— Точно!

— ???

— Те, на що ти дивишся, є підложжям великої тераси, — пояснив Джек. — Угорі, десятьма метрами вище, воно перетворюється на платформу завширшки в десять метрів. На ній розташована інша тераса таких самих розмірів, потім іще одна й так далі. Я проплив уздовж неї та побачив, що за рогом тераса тягнеться на південний схід. Ця споруда має таку саму структуру, як перші єгипетські піраміди, збудовані на початку третього тисячоліття до нашої ери.

— А який вона має розмір?

— Просто величезна, розміром приблизно з Велику піраміду Хеопса в Ґізі. Я б сказав, що довжина її основи становить сто п’ятдесят метрів, а висота — вісімдесят метрів, тобто половину відстані до поверхні моря. Я очам своїм не вірю. Цю штуку можна сміливо назвати найстарішою та найбільшою кам’яною спорудою у світі.

— А що розташовано з мого боку?

— Те саме. Шлях для урочистих процесій закінчується парою велетенських пірамід. Мабуть, далі розташований якийсь храм чи усипальня, можливо, вони витесані з вулканічної породи.

Костас активував навігаційний монітор, і Джек побачив на своєму екрані виблиски радіоімпульсного модема.

— Це лише нещодавно розсекречена гідрографічна військова мапа, — пояснив Костас. — Вимірювання вручну виконав екіпаж одного британського дослідницького корабля; було це невдовзі після поразки Оттоманської Туреччини в Першій світовій війні. На жаль, Британії не вистачило часу: незабаром Туреччина поновила контроль над цією частиною моря, а потім зросла військова міць Радянського Союзу. Це максимальне збільшення, і в масштабі один до п’ятдесяти тисяч воно дає лише загальні батиметричні обриси.

— До чого ти ведеш?

— Подивися на цей острів. — Костас кілька разів клацнув по клавішах, збільшуючи зображення. — Єдині незвичайні утворення, достатньо великі, щоб з’явитися на екрані, — це два підводні пагорби, розташовані на північний захід від острова. Вони мають дивовижно симетричний вигляд, чи не так?

— То це наші піраміди! — широко всміхнувся Джек. — А ми шукаємо, шукаємо… Атлантида була позначена на мапі ще вісімдесят років тому!

Вони просувалися проходом далі, тримаючись у метрі над дном. З обох боків темряви видніли довершено правильні піраміди. Як Джек і казав, довжина основ становила близько ста п’ятдесяти метрів. Сходи йшли вгору, в морок. Єдине, що вони чули, було бурхання води, яку виштовхували реактивні двигуни.

— Обережно!

У навушниках Джека почувся якийсь шум і приглушене прокляття. Як виявилося, щось на мить відволікло увагу Костаса, і він наштовхнувся на якийсь предмет, розташований просто за курсом.

— З тобою все гаразд?

Джек, який тримався у п’ятьох метрах позаду, швидко наблизився. Його обличчя у хмарі намулу відбивало щиру тривогу за приятеля.

— Здається, жодних ушкоджень немає, — відповів Костас. — На щастя, ми рухалися зі швидкістю равлика.

Здійснивши швидку діагностику маніпулятора та прожектора, він здав на кілька метрів назад.

— Правило номер один при керуванні будь-яким транспортним засобом: завжди дивись, куди рухаєшся, — сказав йому Джек.

— Дякую за корисну пораду.

— То що там було?

Вони спробували з’ясувати, що ховалося за хмарою намулу. Зіткнення знизило видимість до метра, але коли осад опустився, їм вдалося розрізнити попереду обрис чогось округлого.

— Схоже на гігантське ванне дзеркало, — сказав Костас.

Насправді це був величезний диск діаметром у п’ять метрів, що стояв на постаменті заввишки у два метри.

— Пошукаймо якихось написів, — запропонував Джек. — Ти прибирай мул, а я подивлюся, чи нема тут чогось цікавого.

Костас відстебнув від панелі інструментів металеву рукавичку, сунув туди руку та зігнув пальці. Маніпулятор, розташований попереду «Аквапода», достеменно повторив його рухи. Тоді він, опустивши механічну руку, наблизив її до сопла водометів на шасі й вибрав трубку діаметром з олівець. Активувавши водомет, Костас методично очищував диск від центру до країв, описуючи на кам’яній поверхні спіраль.

— Це дрібнозернистий камінь, — донісся до Джека голос із виру мулу. — Граніт чи брекчія, тобто щось дуже подібне до єгипетського порфіру. Але на цьому є ще й зеленкуваті цяточки, як на Lapis lacedaemonia зі Спарти. Мабуть, цей мармур видобували десь поблизу, а потім місце видобутку було затоплене морем.

— Чи ти бачиш хоч які-небудь написи?

— Так, тут є якісь різьблення.

Костас повільно повернувся та завис поруч із Джеком. Коли намул осів, вони змогли побачити поверхню цілого каменя.

Джек радісно вигукнув:

— Є!

Давні каменярі з геометричною точністю викарбували на полірованій поверхні каменя візерунок із вертикальних і горизонтальних пазів. Посередині була літера «Н», від поперечини якої тяглася вертикальна лінія. Від вертикальних паличок, мов у граблів, відбігали короткі горизонтальні риски.

Джек сунув руку до свого костюма, витяг звідти полімерну копію золотого диска та тріумфально показав її Костасові. Це був зроблений лазером бездоганний відбиток, що зберігався у Карфагенському музеї, тоді як оригінал лежав у сейфі в надійному сховищі. Копію було нещодавно переслано на «Сі-Венчер» гелікоптером.

— Про всяк випадок узяв цю штуку з собою, — повідомив Джек.

— Символ Атлантиди! — аж засвітився від радощів Костас.

— Це позначення входу, — намагаючись дотримуватися ділового тону, сказав приятелеві Джек. — Мусимо квапитись. Ми й без того вже давно не виходили на зв’язок, і на «Сіквесті», мабуть, уже хвилюються за нас.

Вони прискорили рух і з протилежних боків обігнули кам’яний диск, але майже відразу зупинилися, побачивши, що нахил проходу значно зріс. Дорога закінчувалася вузькими сходами, якими ледь просувалися два розташовані поруч «Акваподи». Учені знову вирушили вперед. Обабіч видніли стрімчасті урвища, що вели до підніжжя вулкана.

Костас рухався попереду. Пам’ятаючи про зіткнення, що сталося кілька хвилин тому, він уважно вдивлявся вперед, туди, куди світив його прожектор. Але не встигли дослідники подолати й десятьох сходинок, як Костас сказав:

— Там щось дивне.

Джек увесь цей час розглядав плетеницю голів тварин, викарбуваних збоку від сходів. Здавалося, вони теж ідуть уперед, забираючи із собою того, хто підіймається сходами. Зображення були над кожною сходинкою. Спочатку тварини нагадували Джекові звичайних рикаючих левів з єгипетських та шумерських наскельних малюнків, але коли він придивився уважніше, то помітив, що вони були озброєні величезними різцями, як у шаблезубих тигрів льодовикового періоду. «Дивина при дивині», — подумалося йому.

— Що там? — спитав він у Костаса.

Грек здивовано відповів:

— Попереду непроглядна темрява. Ми піднялися до стометрової глибини і вже мали б побачити сонячне світло. Тут має світлішати, а не темнішати. Мабуть, щось застує світло. Пропоную… зупинитися!

Останнє слово він вигукнув у весь голос.

«Акваподи» зупинилися лише в кількох сантиметрах від чергової перешкоди.

— Уф! — видихнув Костас. — Усе ледь не повторилося.

Учені підвели очі та від подиву аж роззявили роти. Над ними з темряви виступало колосальне тіло, що тяглося по обидва боки, доки сягало око. Воно лежало поперек сходів, блокуючи прохід і затуляючи собою те, що було далі.

— О Боже! — проговорив Джек. — Я бачу заклепки. Це затонуле судно!

У його думках пронісся час — майже неосяжний проміжок часу від античності до наших днів. Тепер втручання сучасності у давнину здавалося йому мало не блюзнірством.

— Дійсно, воно наче вклинилося між пірамідами та вулканом.

— Саме те, чого нам не вистачало, — на диво спокійно промовив Джек. — Імовірно, спадок Першої чи Другої світової війни. Тоді підводні човни потопили в Чорному морі безліч кораблів, і про деякі з них і досі нічого не відомо.

— Маю погане передчуття, — сказав Костас, повільно підіймаючись уздовж корпусу. — Побачимося за хвилину.

Він збільшив швидкість і поплив ліворуч, майже зникнувши з Джекового поля зору, але потім різко зупинився і негайно повернувся назад. Його прожектори висвітлили величезний чорний силует затонулого судна.

«Цікаво, наскільки серйозно воно пошкоджене? — думав тим часом Джек. — І скільки часу піде на те, щоб оминути цю нову перешкоду?»

— Що там таке?

Костас наблизився і стиха промовив переляканим голосом:

— Доведеться на деякий час забути про Атлантиду. Ми тільки-но знайшли російський атомний підводний човен.

13

— Це бойовий підводний човен класу «Акула», обладнаний атомним двигуном. У мене немає жодних сумнівів, що це «Казбек», — той самий, який зник у цьому районі в 1991 році.

Йорк схилився над екраном на пульті управління, розглядаючи зображення судна, передане радіолокатором з автоматичного підводного апарата, який щойно наблизився до човна. Йорк порівнював це зображення з описом класів кораблів, що були на озброєнні країн колишнього соціалістичного блоку (ця інформація зберігалася в базі даних ММУ).

Джек і Костас піднялися на борт «Сіквеста» менш ніж годину тому і відразу разом із Йорком та Гові пройшли до конференц-зали. Шторм, що зранку загрожував із півночі, нарешті докотився до них, і Гові увімкнув систему водного балансування, що мала підтримувати корабель у горизонтальному положенні. Небо набуло лиховісного вигляду, і це ще дужче посилило хвилювання Джека, який хотів якомога швидше повернутися під воду. Але спочатку слід було щось удіяти з не менш зловісною силою, яка блокувала їхнє пересування дном моря, а для цього доводилося докласти чималих зусиль.

— «Акула» — це натівська класифікація кораблів такого класу, а «Казбек» — назва однієї з найвищих вершин Кавказу, — повідомила Катя, підходячи до пульта управління та з посмішкою передаючи Джекові каву. — У Радянському Союзі човни цього класу мали кодове позначення 971.

— Звідки ви усе це знаєте?

Це спитав науковець на прізвище Лановскі, який приєднався до екіпажу «Сіквеста» у Трабзоні. Він носив прилизану зачіску та окуляри зі склом із гірського кришталю. У його погляді читалася відверта зневага до Каті.

— Перед тим як писати дисертацію, я працювала аналітиком у відділі підводних кораблів розвідслужби радянського військово-морського флоту.

Науковець прикусив язика і протер окуляри.

— Ми вважали субмарини цього класу за найкращі універсальні засоби нападу, еквіваленти американських човнів класу «Лос-Анджелес», — додала Катя. — «Казбек» побудовано в Комсомольську-на-Амурі 1988 року, а на воду спущено на початку 1991-го. Усупереч припущенням західних розвідок, такі човни були оснащені лише одним реактором. Субмарина має чотири 650-міліметрові і шість 533-міліметрових пускових установок для різноманітних видів зброї, у тому числі крилатих ракет.

— Але ядерних боєголовок на «Казбеку» не було, — впевнено заявив Йорк. — Це не носій балістичних ракет. Мене понад усе дивує те, що росіяни щосили намагалися тримати втрату човна в таємниці. Про технічне обладнання цих човнів Захід уже знав: адже перші кораблі цього класу з’явилися ще в середині вісімдесятих. Незадовго до того, як вийти у відставку, я відвідував бази субмарин Північного флоту в Ягельній, що біля Мурманська. Це відбувалося в рамках угоди про скорочення кількості стратегічного озброєння. Там нас запросили на екскурсію, присвячену останній із побудованих «Акул». Ми побачили все, за винятком реактора і тактичного оперативного центру.

— Коли два роки тому група з нашого університету «чистила» Владивосток, нам довелося списати один із човнів серії «Акула-1», — додав Костас. — Я особисто брав участь у його розбиранні.

— А що трапилося з «Казбеком»? — спитав один із членів команди. — Щось негаразд із атомним реактором?

— Саме цього ми тоді боялися, — сказав Мустафа, виходячи вперед. — Якби розтопилася активна зона реактора, то це призвело б до значного витоку радіації, загибелі екіпажу та забруднення моря на багато миль навколо. Але наше обладнання не зафіксувало в тому районі жодного підвищення рівня радіації.

— Хай там як, подібні халепи зрідка призводять до розтоплення активної зони реактора, — повідомив Йорк. — Як правило, вони навіть зменшують радіаційне випромінювання. До того ж пошкодження реактора — це ще не кінець. Завжди можна запустити резервні дизельні двигуни.

— Те, що ми невдовзі побачимо, мабуть, дасть відповідь на це запитання, — сказав Костас, привертаючи їхню увагу до відеомонітора над пультом управління. На ньому відтворювався запис, зроблений «Акваподами» на дні. Скерувавши на монітор пульт дистанційного управління, Костас швидко прокрутив низку неймовірних слайдів: бика-сфінкса, піраміди… Але потім зображення стало менш чітким. Костас зупинив картинку на складній металевій конструкції. Там, де світло прожекторів відбивалося від осадових порід, що плавали у воді, навколо затонулого корабля світився ледь помітний ореол.

— Справа у кормі, — сказав Костас. — У Гвинті, або що там від нього залишилося. Сім лез анітрохи не ушкоджені, однак сам Гвинт геть відрізаний. Ця штука на передньому плані — це нижній стабілізатор, а зверху можна розгледіти високий кормовий стабілізатор, наявний у човнів класу «Акула».

— Мабуть, удар був надзвичайно потужним, — сказав один із членів екіпажу.

— Перед підняттям на поверхню ми оглянули східну піраміду, — вів далі Костас. — На поверхні кам’яних блоків, на розі, протилежному до вулкана, є значні пошкодження. Ми вважаємо, що субмарина на максимальній швидкості у тридцять вузлів ішла на північний схід. Екіпаж помітив пірамідальні структури надто пізно, щоб можна було уникнути зіткнення. Лобового зіткнення таки вдалося уникнути, але, різко повертаючи, човен зачепив піраміду кормою. Наслідки ви бачите. «Казбек» пройшов іще сто метрів, а потім його ніс застряг у розколині біля давніх сходів. Він опустився на дно між пірамідою і вулканом.

— Неймовірно! — вигукнув Йорк. — Це справжнє божевілля — йти на повній швидкості в безпосередній близькості від майже невідомого острова.

— Так, на човні напевно сталося щось лихе, — погодився Костас.

— Наскільки нам відомо, ніхто з екіпажу не вижив, — повідомив Йорк. — Однак навіть на стометровій глибині люди могли б скористатися рятувальними апаратами для підняття на поверхню. Супутникові системи стеження помітили б навіть одне мертве тіло, бо апарат був обладнаний мініатюрним радіопередавачем. Чому ж вони не випустили радіобуя? Щодо корпусу човна також виникають запитання. Ви кажете, що ушкодження були зовнішніми, однак жодних слідів пробиття корпусу немає. Чому екіпаж не випустив води з баластних баків? Човни класу «Акула» мають подвійний корпус, і їхній запас плавучості втричі перевищує цей показник для човнів з одинарним корпусом.

— Так, дуже цікаві запитання. — Джек вийшов із затінку, в якому стояв, слухаючи все це. — Не виключено, що ми знайдемо відповіді. Але нам не слід забувати про свою головну мету. Наш час швидко спливає.

Він став поруч із Костасом і обвів обличчя присутніх уважним поглядом:

— Наша мета — відшукати серце Атлантиди, а не розпалити знову холодну війну. Гадаємо, що текст із папірусу веде нас до внутрішньої частини вулкана, вздовж шляху для урочистих процесій, що пролягає від статуї бика-сфінкса до внутрішнього святилища. Ми виявили, що сходи закінчуються відразу за корпусом субмарини. — Джек схрестив руки. — Наша мета лежить під металевим циліндром сто вісім метрів завдовжки й вагою дев’ять тисяч тонн. Припускаємо, що з баластних баків не можна випустити воду. Навіть якби ми мали обладнання, за допомогою якого можна було б зрушити човен з місця, ці дії неможливо було б приховати від спостерігачів, і на нас за мить напалися б росіяни. Будь-яка спроба дістати допомогу призведе до того, що ми втратимо ініціативу. Атлантида перетвориться на легку здобич для Аслана та його банди мародерів. Нам доведеться назавжди обмежитися тими зображеннями підводного міста, які ви бачили.

Він помовчав і, поміркувавши, зробив висновок:

— Є лише один вихід. Ми маємо проникнути до субмарини та прорізати крізь її корпус шлях до своєї мети.

— Глибина становить сімдесят п’ять метрів і збільшується. Незабаром маємо увійти до зони видимості об’єкта.

Катя вдивлялася в темряву крізь плексигласове віконце ліворуч від себе. Те, що спочатку здалося їй непроглядним мороком, виявилося сплетенням великих тіней і силуетів у глибині моря. Раптом у промені світла з’явився темний корпус затопленого підводного човна в усій своїй моторошній величі.

Костас потягнув за важіль управління та обернувся до другого пілота:

— Джеку, готуй шасі. Приготуйся до поштовху.

Катя разом із двома підводниками сиділа в головному фюзеляжі ДСРВ-4, глибоководного рятувального апарата, яким були обладнані всі кораблі класу «Сі» Міжнародного морського університету. На корпусі перед нею був розташований універсальний стикувальний пристрій, що з’єднувався з аварійним виходом буквально кожного підводного човна, дозволяючи групами по вісім-десять людей підіймати на поверхню моряків із субмарин, що зазнали аварії. Підводники здійснювали останні приготування перед з’єднанням із російською субмариною.

Двадцять хвилин тому вони востаннє побачили нечіткий силует «Сіквеста» серед бурхливих хвиль нагорі.

— Рухаюся точно на південь, глибина дев’яносто п’ять метрів.

Почувся глухий удар — вони опустилися на корпус субмарини. Перед ними височіла величезна бойова рубка. Навіть у сяйві прожекторів перископ і антени човна були ледь помітними над темними ілюмінаторами містка. Учені вперше могли оцінити гігантські розміри субмарини, тоннаж якої майже вдвічі перевищував тоннаж «Сіквеста», а довжина дорівнювала довжині футбольного поля.

Костас знов обернувся до Джека:

— Човни класу «Акула» були найтихішими з усіх побудованих у Радянському Союзі. Їхня обшивка не відлунювала: тонкі Гумові плити, нашиті на зовнішній корпус, здатні були поглинати активні імпульси гідролокатора. Ось чому ми опустилися досить тихо. Ця обшивка також полегшує стикування з корпусом за допомогою гідравлічних присосок на шасі.

Він зрушив уперед важіль управління, і ДСРВ пересунувся на кілька метрів ближче до стабілізатора. Вчені побачили вхід до аварійної шахти.

— Як і гадав Йорк, шахту зачинено та запечатано. Якби хтось намагався врятуватися, її було б відкрито.

Костас розрахував, що старі сходи мають бути розташовані під торпедним відсіком біля носового обтічника, а відтак, передній аварійний люк є для них найзручнішою точкою входу до субмарини. Катя повідомила, що навіть за некритичних аварійних ситуацій автоматичні перебірки мають відокремлювати реактор від передніх робочих відсіків, блокуючи приступ до торпедного відсіку через кормовий люк.

— Уперед, дуже обережно.

Аби скоординувати ДСРВ із потрібним відсіком субмарини, Костас використовував цифровий навігаційний дисплей. За мить почувся глухий стук: стикувальний шпангоут опустився на аварійний люк. Костас вимкнув навігаційну систему і потягнув за чотири держаки, розташовані навколо важеля управління, у такий спосіб посадивши ДСРВ на палубу та випустивши стабілізаційні опори з присосками.

— Стикування виконано.

Він скинув пас безпеки й обернувся до Каті та двох техніків:

— Треба провести останню репетицію наших дій. Гідролокатор глибокого проникнення на автоматичному підводному апараті засвідчив, що передня частина субмарини залишилася водонепроникною. В усьому іншому ми не впевнені, позаяк реактор та інше обладнання займають значну частину внутрішнього простору, але ці відсіки також можуть бути сухими.

Він обережно наблизився до стикувального пристрою. Те саме зробив і Джек.

— Безпосередньо під нами розташована передня аварійна шахта, — повідомив Костас. — У разі необхідності члени екіпажу збираються в цій камері й одягають дихальні апарати. Нижній люк зачиняється, камера наповнюється водою, і моряки виходять через верхній люк. Це так званий мокрий вихід.

— А сухий? — спитала Катя.

— ДСРВ стикується безпосередньо з зовнішнім аварійним люком, — відповів Костас. — У модифікованій «Акулі-1» люк на два метри заглиблено в корпус, що створює додаткову зовнішню камеру для безпеки рятувальної команди. Коли наш люк зачиняється, ми можемо стикуватися з корпусом, відкрити люк на ньому, викачати з зовнішньої камери повітря та за допомогою маніпулятора відкрити аварійний люк, розташований на два метри нижче. Потім застосовуємо зовнішній набір давачів ДСРВ для того, щоб установити, яким є середовище всередині корабля, і при цьому не наражатися на пов’язаний із цим потенційний ризик.

Костас дав підводникам знак, і ті зайнялися перебіркою. Вручну загерметизувавши камеру, вони перебралися до кормової частини підводного апарата та всілися біля невеликої панелі управління. Хтось повернув перемикач, і кожух над люком перед Катею відсунувся, відкривши плексигласову баню. Увімкнули прожектор, і баня засвітилася. Техніки почали знімати люк субмарини. Кілька секунд потому пролунав різкий свист: розпочалося відпомповування води з камери та наповнення її повітрям з одного із зовнішніх циліндрів ДСРВ.

— Тиск повітря в камері нормалізовано, — доповів один із техніків. — Активуємо маніпулятор.

Аби краще бачити, що відбувається, Катя втиснулася між Джеком і Костасом. Унизу рухалася тонка трубка, що закінчувалася пристроєм на кшталт обценьків. Маніпулятором за допомогою невеличкого важеля й навігаційної системи управляв один із техніків.

— Цей прилад орієнтується на різницю тиску, — пояснив Костас. — Ми наповнили камеру повітрям під тиском, який дорівнює тискові всередині ДСРВ. Тепер приєднаємо маніпулятор до люка, потягнемо його на себе та поступово почнемо знижувати тиск у камері. У якийсь момент люк має відкритися.

Вони почали мовчки спостерігати, як маніпулятор роз’єднує затискачі, що тримали центральну ручку люка. Докладено певних зусиль — і механічна рука напружилась. Технік, що сидів біля консолі, уважно дивився на екран зі збільшеним зображенням обшивки субмарини.

— Тиск один бар. Починаю зменшувати.

Він потягнув за клапан на трубі перед собою й підключив помпу, яка почала відсмоктувати повітря з камери.

— Тиск нуль дев’яносто п’ять. Нуль дев’яносто. Нуль вісімдесят п’ять. Нуль вісімдесят. Увага!

Чоловік закрив клапан, і всі побачили, як ляда люка злетіла вгору, наче підхоплена невидимою хвилею. Маніпулятор автоматично відсунувся та потягнув ляду вздовж бічної стіни камери. Тепер можна було зазирнути в середину субмарини. Промінь прожектора танцював на трубах та переділках нижнього проходу.

— Тиск нуль сімсот дев’яносто п’ять бар.

— Як і сподівалися. — Костас подивився на техніків. — Візьміть усі аналізи середовища, а потім ми нормалізуємо тиск.

Із зовнішнього відсіку в тіло субмарини опустився зонд, устаткований газовим спектрометром, лічильником Ґейґера та радіаційним дозиметром.

— Рівень радіації нуль шість міліберів на годину, менш ніж на борту авіалайнера. Загальний рівень токсичності помірний, ознак витоку газу чи хімікатів немає. Високий вміст аміаку, ймовірно, через розклад органіки. Кисень вісім і дві десятих відсотка, одноокис вуглецю вісім десятих відсотка, що трохи ризиковано для тривалого перебування. Температура плюс два градуси за Цельсієм.

— Дякую, Енді. — Костас скоса глянув на Джека. — Увійти туди — все одно що опинитися на вершині Евереста в теплому одязі і з повним ротом тухлих яєць.

— Ось і чудово, — відповів Джек. — Ну чому, коли ти береш ініціативу в свої руки, відразу трапляється щось подібне?

Костас усміхнувся та знову подивився на панель управління.

— Енді, за допомогою чистого кисню нормалізуй тиск та застосуй газоочищувачі, щоб усунути вуглекислий газ.

Пролунав свист — ДСРВ почав закачувати до люка газ із зовнішніх циліндрів.

— Підводні човни класу «Акула» обладнані власними газоочищувачами, — повідомила Катя. — Якби ми їх могли включити, вони б усе зробили за нас. Човен також обладнаний пристроєм, що розщеплює морську воду та видобуває з неї кисень. Він може протягом багатьох місяців лежати на дні, а повітря в ньому буде чистішим і багатшим на кисень, ніж на поверхні.

Костас витер із чола піт і глянув на жінку:

— На це знадобилося б надто багато часу. Акумулятори, що живили ці системи, напевно розрядилися впродовж кількох місяців після того, як зупинився запасний дизельний двигун. Краще я використаю заряд акумуляторів ДСРВ для того, щоб увімкнути аварійне освітлення. Наш газоочищувач включає в себе спалювачі одноокису вуглецю та водню, а також хімічні фільтри.

Від панелі управління почувся голос техніка:

— Ми досягли нормального тиску. Очищення повітря буде закінчено за десять хвилин.

— Добре, — сказав Костас. — Одягаймося.

На дослідниках були щільні неопренові скафандри з кевларовою прошивкою — такий одяг годився майже для будь-якого середовища. Ці костюми являли собою вдосконалений варіант водолазних скафандрів, що були на озброєнні підрозділів біологічного та хімічного захисту військово-морського флоту США. Литки людей огортали гнучкі силіцієві ласти, які можна було натягти на ноги під водою.

Про всяк випадок Костас швидко нагадав їм «правила поведінки на затоплених російських субмаринах»:

— Імовірно, повітря там уже придатне для дихання, але я все одно пропоную використовувати дихальні апарати, що автоматично регулюють і підігрівають повітря, яке ми вдихаємо. До речі, щойно сенсори виявлять зниження рівня кисню в повітрі, увімкнеться його автоматична подача з додаткового балона.

Дихальна маска являла собою шолом із тонкого матеріалу на основі силіцію, що достеменно копіював риси обличчя. Одягнувши свій скафандр, Джек допоміг зробити те саме Каті. Тепер на спині в кожного висіла автономна система життєзабезпечення, яка включала в себе компактний дихальний апарат, багатоцільовий регулятор складу повітря та три титанові кисневі балони тиском у вісімсот атмосфер. Ці балони були дуже легкими й тонкими — вони разом важили менше, ніж старомодний акваланг.

Мініатюрний пульт управління в кожного на зап’ястку фіксував показання довколишнього середовища, зокрема визначав суміш газів, якою вони дихали. Гази змішувалися автоматично: комп’ютер брав до уваги глибину занурення, температуру та навіть особливості фізіології кожного водолаза.

— Ми постійно підтримуватимемо радіозв’язок із ДСРВ, — сказав Костас. — Не вимикайте його.

Після чергової перевірки обладнання Джек узяв із полиці над люком 9-міліметрову «Беретту 92FS», зарядив її обоймою з п’ятнадцяти патронів і поклав зброю разом із запасним магазином у водонепроникну кобуру, пристебнуту до стегна.

У погляді Каті читалося німе питання, але потім вона згадала нещодавню розмову про ризик, на який вони наражаються, і кивнула йому.

— За таких обставин зайвих застережних засобів не існує, — спокійно промовив Джек.

— Докторе Говард, термінове повідомлення із «Сіквеста».

— Дайте мені його на канал аудіозв’язку. — Джек відкрив обличчя і взяв у техніка мікрофон. — Це Говард, прийом.

— Джеку, це Том, — почувся крізь тріскіт голос капітана «Сіквеста». — Атмосферний фронт нарешті вдарив з усією потужністю. Тут сильна гроза, видимість упала до п’ятдесяти метрів. Сила шторму становить десять балів і зростає. Ситуація набагато гірша, ніж я сподівався. Більше не можу втримувати корабель так близько від острова. Повторюю, не можу втримати нинішньої позиції. Прийом. — Його схвильований голос заледве долинав крізь радіошуми.

Джек натиснув на кнопку відповіді:

— А який прогноз погоди? Прийом.

— Це один із найбільших штормів, зафіксованих цієї пори року впродовж усього періоду спостережень. Якщо бажаєте повернутися на корабель, робіть це зараз, бо потім буде пізно. Прийом.

ДСРВ був надто великим, щоб можна було спустити його через внутрішній стапель «Сіквеста», — його спустили на воду з кормових шлюпбалок. Учені з власного досвіду знали, яка небезпека пов’язана з поверненням підводного апарата на корабель у сильний шторм.

— А який у нас вибір? Прийом.

— Ви можете автономно пересуватися впродовж двадцяти чотирьох годин. Я маю намір відвести «Сіквест» на північ, за штормовий фронт, перечекати шторм і повернутися. Прийом.

— ДСРВ не здатен рухатися слідом за «Сіквестом» на такій глибині, — сказав Костас. — Акумулятори розраховані на рятувальну операцію: якщо ми пересуватимемося своїм ходом, їхнього заряду вистачить лише на кілька миль.

Джек помовчав і знову підніс до вуст мікрофона:

— Томе, я зв’яжуся з тобою за хвилину. Прийом.

Він мовчки обвів присутніх поглядом. Кожен із них так само мовчки кивнув. Енді та Бен були ветеранами ММУ: фахівець із підводних апаратів Енді виконував обов’язки головного асистента Костаса з технічних питань, а Бен до того, як почав працювати у відділі безпеки під керівництвом Пітера Гові, служив у спецпідрозділі морської піхоти. Обидва вони пішли б за Джеком куди завгодно: інтереси ММУ вони ставили понад усе.

Побачивши, що реакція миттєва та одностайна, Джек відчув викид адреналіну в кров. Вони зайшли надто далеко, щоб дозволити меті так просто вислизнути з їхніх рук. Тепер маневри «Сіквеста» напевно збудили зацікавленість їхніх опонентів, людей, які без щонайменших вагань знищили б будь-кого, хто став би їм поперек шляху. Дослідники розуміли, що в них є лише один шанс.

Джек знову взяв мікрофон:

— Ми залишаємося. Повторюю, ми залишаємося. Використаємо цю погоду: гадаю, кораблі наших ворогів також не зможуть наблизитися до острова. Поки ви будете в морі, ми спробуємо пройти крізь субмарину. Прийом.

— Зрозуміло. — Перешкоди робили голос Йорка ледь чутним. — Застосовуйте свій радіобуй лише в разі термінової потреби, адже його сигнал почують усі приймачі на багато миль звідси. Ми зв’яжемося з вами. Щасти вам усім. «Сіквест» відпливає.

Упродовж кількох секунд було чути лише дзижчання газоочищувачів і шум електромотора, що втягував до ДСРВ радіобуй.

— Десять хвилин уже минуло, — повідомив від пульту Бен. — Можете йти.

— Гаразд, ходімо.

Енді відімкнув стикувальний затискач. Люк без жодного опору відчинився назовні — тиск у ДСРВ і субмарині був однаковий.

Костас заліз до люка та ногами намацав скоби сходів. Уже опускаючи свою маску, він раптом зупинився:

— І ще одне.

Джек і Катя мовчки дивилися на нього.

— Це не яка-небудь «Марія Селеста»: коли «Казбек» затонув, на ньому був екіпаж із сімдесяти трьох людей. Можливо, побачене всередині нам не сподобається. Ми рухатимемося вперед уздовж проходу. Переділка в нас за спиною блокує реакторний відсік.

Костас добрався до аварійного люка та зазирнув усередину субмарини. Ліхтар на його шоломі кидав хиткі плями світла на вкриті трубами та дротами стіни. Джек вирушив був за ним, але зупинився, обернувся й подав руку Каті. Та востаннє подивилася на двох техніків у ДСРВ і пірнула до люка слідом за Джеком і Костасом.

— Що це за біла речовина? — спитала жінка.

Куди б вони не подивилися, все було вкрито схожим на іній білим нальотом. Катя потерла поруччя рукавичкою, і речовина, як сніг, посипалася на підлогу, відкривши блискучу металеву поверхню.

— Це осади, — відповів Костас. — Імовірно, результати реакції йонізації між металом і двоокисом вуглецю, рівень якого суттєво підвищився після того, як газоочищувачі припинили роботу.

Примарний блиск лише посилював враження, наче вони опинилися у якомусь дуже далекому, майже потойбічному місці, яке не має геть нічого спільного з розташованим зовні старожитнім містом.

Вони повільно пройшли східцями на відкритий майданчик, у кутках якого чаїлася цілковита темрява. Ще кілька кроків, і Костас зупинився перед якоюсь скринькою між трубами, що пролягали в них над головами. Опустивши руку на пояс із інструментами, він узяв мініатюрний пневматичний очищувач, з’єднаний із балоном вуглекислого газу, й за його допомогою усунув наліт. Далі Костас підімкнув шнур, що тягнувся за ними з ДСРВ, і на панелі засвітився оранжевий вогник індикатора.

— Чудово! Обладнання й досі працює. А ми всі гадали, що радянська техніка набагато гірша за західну… — він глянув на Катю. — Будь ласка, жодних образ.

— Та які там образи…

За кілька секунд увімкнулося люмінесцентне освітлення. Перші його розряди нагадували далеку блискавку. Дослідники вимкнули свої головні ліхтарі й почали розглядати дивний світ — нагромадження панелей управління та різноманітного обладнання, вкритого білим снігоподібним нальотом. Вони наче опинилися в льодовій печері, і це враження лише посилювалося блакитним світлом та хмарками пари, що вилітали з їхніх масок у повітря.

— Це бойова рубка, звідси здійснювалося управління всім озброєнням підводного човна, — сказав Костас. — Маємо шукати тут свідчень щодо того, що ж сталося з човном.

Вони обережно пройшли до кінця сходів і спустилися невеликим прогоном. На підлозі лежала купа автоматів Калашникова впереміш із дугоподібними запасними магазинами. Джек підняв один із автоматів.

— Спецназівський варіант — бачите, із прикладом, що складається, — промовила Катя. — АК-74М, 5.45-міліметрова похідна від АК-47. Після погіршення політичної ситуації розвідуправління Генерального штабу СРСР видало наказ розміщувати на атомних підводних човнах загони спецназу — військ спеціального призначення. Головне розвідувальне управління боялося повстання екіпажу чи переходу на бік ворога, і відповідальність у такому разі ніс безпосередньо спецназ, а не капітан субмарини.

— Але зброя здебільшого зберігалася під замком на складі, — зауважив Джек. — До того ж мене дивує ще одна річ. — Він вийняв магазин і відтягнув засув. — Магазин наполовину порожній: з автомата стріляли.

Швидкий огляд показав, що решта зброї в аналогічному стані. Під купою автоматів можна було побачити пістолети та розсипані гільзи.

— Схоже, після бою хтось усе тут прибирав.

— Саме так, — долетів із центру приміщення голос Костаса. — Подивіться навколо себе.

У відсіку панувала цілковита руйнація. Комп’ютерні монітори обернулися на купи скла, електричних схем і дротів, а обидва перископи були потрощені так, що їх важко було впізнати. Штурманський стіл також був розколотий, рвані діри в його поверхні безпомилково вказували на те, що тут колись вели шалений автоматний вогонь.

— Рубку управління кораблем розстріляно вщент, — сказав Костас із віддаленого кутка приміщення. — Ось чому він не міг рухатися.

— А де ж команда? — спитала Катя. — Де всі?

— Загинули не всі, — відповів Костас і помовчав. — Зібрав же хтось цю зброю в купу! Окрім того, тут, напевно, були тіла, потім перенесені до іншого місця.

— Хай там куди їх перетягли, зараз їх тут немає, — сказав Джек. — Пропоную перейти у житлові відсіки.

Катя повела їх проходом до носових відсіків субмарини. Вони знов опинилися в темряві — аварійна система освітлення охоплювала лише головні приміщення. Чоловіки вже мали намір слідом за Катею увімкнути головні ліхтарі, коли раптом пролунав якийсь стукіт, а потому пронизливий зойк. Джек і Костас кинулися вперед.

Катя лежала посеред проходу. Джек стурбовано схилився над нею та перевірив її дихальний апарат.

Жінка бурмотіла щось незрозуміле по-російськи. Минуло секунд десять. Нарешті вона заспокоїлася та сперлася на лікоть. Чоловіки допомогли їй підвестися, і вона тремтячим голосом пояснила:

— Я так злякалася… Це видовище…

Замовчавши, вона піднесла руку та вказала на відсік у кінці коридору.

Джек увімкнув свій ліхтар, і промінь висвітлив моторошну картину, що наче вийшла з найстрахітливіших нічних кошмарів. Із темряви звисало вкрите білим нальотом людське тіло. Руки нагадували кінцівки маріонетки, а мертві очі на похмурому обличчі байдужно дивилися в підлогу.

Це було справжнє уособлення смерті, примарний охоронець склепу, в якому не було місця живим. Джек відчув, як його тілом пробіг могильний холод.

Катя вже прийшла до тями, і всі троє обережно вирушили вперед. На трупові була темна форма офіцера радянського морського флоту, його шию охоплювала дротяна петля. Підлога була всипана сміттям.

— Його звали Сергій Васильович Кузнецов, — прочитала Катя обкладинку зошита, що лежав на столі. — Він був капітаном другого рангу, мав орден Червоної Зірки за службу в органах державної безпеки. Це був замполіт «Казбека», заступник командира з політичних справ. На нього було покладено відповідальність за політичну благонадійність екіпажу та забезпечення виконання капітанських наказів.

— Словом, агент КДБ, — докинув Костас.

— Гадаю, на Чорноморському флоті знайшлися б капітани, яких би це видовище не тільки не засмутило, а навіть потішило, — читаючи щоденник, сказала Катя. — Він провів тут останні дні свого життя. Радіолокатор був несправний, тож йому не вдалося подати сигналу. Але він стежив за сигналами пасивного радара, сподіваючись натрапити на якісь кораблі у прилеглому районі.

Жінка перегорнула сторінку.

— О Боже! Останній запис було зроблено 25 грудня 1991 року! Волею випадку це той самий день, коли червоний прапор востаннє було піднято над Кремлем. — Вона широко розкритими очима подивилася на Джека з Костасом. — Субмарина потонула 17 червня того самого року! Ця людина прожила тут понад шість місяців!

Учені з жахом подивилися на тіло.

— Цілком можливо, — нарешті сказав Костас. — Принаймні фізично. Заряду акумуляторів вистачило б на те, щоб підтримувати роботу газоочищувачів та установки, що видобувала кисень із морської води. А запаси продуктів харчування були, вочевидь, майже нескінченними. — Він подивився на численні порожні пляшки з-під горілки серед сміття на підлозі. — Але психологічно це зовсім інша річ. Я не уявляю собі, як людина може стільки часу провести в такому становищі й не збожеволіти.

— Щоденник сповнений політичної риторики, тієї пустопорожньої комуністичної пропаганди, яку втовкмачували нам у голови, наче релігійні догми, — сказала Катя. — Політпрацівниками були лише найфанатичніші члени Комуністичної партії: адже вони мали виконувати приблизно ті самі функції, що й фашистське гестапо.

— Тут трапилося щось надзвичайно дивне, — пробурмотів Джек. — Я не можу повірити, що за півроку він так і не знайшов можливості подати сигнал у зовнішній світ. Він міг вручну викинути буй через торпедний апарат або просто вивести на поверхню великі плавучі предмети. Це якась нісенітниця.

— Ви тільки послухайте, — схвильовано промовила Катя, гортаючи сторінки і час від часу зупиняючись, щоб пробігти очима черговий запис. Помовчавши хвилинку, вона почала перекладати:

— «Я обраний для великої місії. Своїх товаришів поховав з усіма військовими почестями. Вони віддали свої життя в жертву Батьківщині. Їхня сила додає мені впевненості. Хай живе Революція!»

Катя звела очі.

— Згідно із щоденником, їх було дванадцятеро. Через п’ять днів після аварії вони обрали людину, яка мала жити далі. Інші прийняли ціанід. До їхніх тіл він приладнав вагар та викинув їх через торпедний апарат.

— Тож вони полишили будь-яку надію? — недовірливо сказав Костас.

— Вони були готові зробити все можливе, щоб субмарина не потрапила до рук НАТО. Якби виявилося, що рятівник належить до ворожого табору, вони знищили б човен.

— Я майже розумію їхню логіку, — промовив Костас. — Щоб підірвати заряди, потрібна лише одна людина. Одна особа споживає менше їжі та повітря, і в такому разі субмарину можна охороняти набагато довше. Решта людей непотрібні. Навіть гірше: вони лише марно споживають дорогоцінні ресурси. Вони обрали того, для кого ймовірність, що він зламається, була найменшою.

Джек опустився на коліна біля порожніх пляшок і похитав головою:

— Але це, напевно, ще не все. Щось не узгоджується.

— Радянський світ наближався до свого краху, — відповів Костас. — Такі тверді горішки цілком могли переконати себе, що вони є останнім оплотом комунізму, бар’єром, який має захистити свою країну від західної експансії.

Чоловіки подивилися на Катю.

— Ми всі знали, що кінець близький, — сказала вона, — хоча дехто відмовлявся сприймати це. Але керівництво ніколи не саджало в атомні субмарини божевільних.

Щойно вони побачили висяче тіло, в них почало назрівати одне запитання, й нарешті Костас поставив його:

— А що трапилося з рештою екіпажу?

Катя далі вивчала сторінки щоденника. Надзвичайне здивування на її обличчі змінилося на вираз розуміння: схоже, вона нарешті збагнула картину в цілому.

— Усе сталося приблизно так, як ми, тобто морська розвідка, підозрювали тоді, тільки ще гірше, — сказала вона. — Це був човен перекинчиків. Його капітан, Євген Михайлович Антонов, вийшов із бази підводних човнів Чорноморського морського флоту в Севастополі у звичайне патрульне плавання, але не повернувся. Звісток про човен більше не надходило.

— Як він міг сподіватися на те, що вийде непоміченим із Чорного моря? — промовив Костас. — Турки за допомогою гідролокаторів дуже уважно стежать за Босфором, там не прослизне навіть миша.

— Не думаю, що він мав намір це робити. Гадаю, він поспішав на побачення, можливо, призначене на цьому острові.

— Він обрав не найкращий час для того, щоб перейти на бік ворога, — зауважив Джек. — Холодна війна вже закінчувалася, і кінець Радянського Союзу був не за горами. Гадаю, морські офіцери добре це розуміли. Краще було б просто дочекатися, доки все скінчиться само собою.

— Антонов був чудовим підводником, але диваком. Він так ненавидів американців, що командування навіть не наважувалося довірити йому човен із балістичними ракетами. Я сумніваюся, що це була зрада.

Але ці слова не задовольнили Джека.

— Мабуть, він мав щось цінне, те, що можна було запропонувати іншій стороні.

— Чи у щоденнику написано про подальші події? — спитав Костас.

Катя перегорнула ще декілька сторінок, потім заглибилася в читання й нарешті підвела очі:

— Наш приятель замполіт дізнався про задуми капітана за декілька годин до затоплення. Він викликав загін спецназу та у відсіку управління розпочав поєдинок із капітаном. Антонов устиг передати своїм офіцерам пістолети, але вони нічого не могли вдіяти з автоматами спецназу. Після кривавого бою спецназівці змусили капітана і тих, хто вижив, здатися, але тут субмарина вийшла з-під контролю та врізалася в морське дно.

— І що зробили з капітаном?

— Перед сутичкою Кузнецов заблокував технічний відсік і наладнав газоочищувачі таким чином, щоб вони не відкачували одноокис вуглецю, а навпаки, закачували його. Техніки померли ще до того, як зрозуміли, що відбувається. Що ж до Антонова і його людей, то їх замкнули у реакторному відсіку.

— Повільна смерть від випромінення. Вони могли прожити декілька днів і навіть тижнів. — Костас круглими очима подивився на висячу мумію, лиховісного вартового, який, здавалося, виконував своє завдання навіть після загибелі. У грека був такий вигляд, наче він збирався вдарити зморщену голову кулаком. — Ти цілком заслуговував на такий кінець, виродку-садисте!

14

— Це корабель мертвих. Треба якомога швидше вибиратися звідси. — Катя закрила щоденник і повз висячого мерця пішла до виходу з відсіку гідролокатора. Чоловіки вирушили слідом. Катя не хотіла більше дивитися на тіло: ця жахлива картина й без того надовго закарбувалася в її пам’яті.

— Головних ліхтарів не вимикати! — сказав Костас. — Не виключено, що замполіт замінував корабель.

За декілька кроків він підніс руку:

— Над нами люк, крізь який завантажували зброю. Ми зможемо проникнути до торпедного відсіку. Це відкрита шахта ліфта, але в ній є сходи.

Вони наблизилися до краю шахти безпосередньо під люком. Костас уже збирався ступити на верхню сходинку, та раптом зупинився й пильно подивився на одну з труб, що вела з гідролокаційного відсіку донизу. Змахнувши наліт, що вкривав трубу, він побачив кілька червоних дротів, примотаних до металу ізоляційною стрічкою.

— Почекайте тут.

Із цими словами Костас знову попрямував до гідролокаційного відсіку. Час від часу він зупинявся, аби стерти білий наліт. За декілька секунд він знову з’явився у проході.

— Як я й підозрював, — сказав він, — дроти ведуть до рубильника на пульті управління. Це однополюсний перемикач, за допомогою якого можна пускати струм двома окремими ланцюгами. Гадаю, що наш приятель провів дроти до торпедного відсіку та підключив їх до однієї чи двох боєголовок. Вибух розірвав би човен на шматочки, і нас разом із ним.

Костас почав обережно спускатися шахтою, відстежуючи напрямок прокладених дротів. Джек і Катя повільно рухалися позаду. Наліт на всіх поверхнях притишував звуки кроків, але глухе відлуння все одно розносилося шахтою. Здолавши половину шляху, вони зупинилися та крізь люк оглянули офіцерську кают-компанію. Ліхтарі висвітлили ще одну сцену безладу: по всьому приміщенні було розкидано пакети та постільну білизну.

Костас нарешті досяг дна шахти.

— Аварійне освітлення працює й тут, і це добре, — сказав він.

Відсік було заставлено скринями та полицями; у віддалений кінець приміщення вів лише вузький прохід. Відсік був розпланований таким чином, щоб можна було подавати боєприпаси через шахту просто на полиці, з яких автомати могли подавати їх на пускові установки.

— Зазвичай човни класу 971У оснащено тридцятьма різновидами зброї, — повідомила Катя. — Тут може бути до двадцяти крилатих ракет СС-Н-21, а також різноманітне протикорабельне озброєння. Але найбільші боєголовки призначалися для торпед.

Відстежуючи дроти, Костас подолав вузький прохід між полицями, розташований ліворуч від центрального. Опустившись рачки, він глянув і швидко підвівся. У його очах запалали вогники тріумфу:

— Знайшов! Ось ті дві лялечки. Пара торпед типу 65–76. Це найбільші з тих, що колись вироблялися: їхня довжина становить одинадцять метрів. Вони несли 450 кілограмів бризантної вибухівки, якої б вистачило, щоб пробити титановий броньований корпус авіаносця. Але дезактивувати боєголовки та зняти дроти буде досить легко.

— І де це ти навчився розміновувати російські торпеди? — поцікавився Джек; у його голосі бриніли нотки сумніву.

— Ти вже міг переконатися, що я все роблю як слід, — відповів Костас і раптом посерйознішав. — Запобіжники тут електромагнітні, а після стількох років під водою їхні електросхеми могли й зіпсуватися. Ймовірно, що вони небезпечно нестійкі, а наше обладнання порушить електромагнітне поле. Не так уже й просто впоратися з цією проблемою.

— Гаразд, я визнаю, ти експерт. — Джек глянув на Катю, яка кивнула на знак згоди. — Ми подолали весь цей шлях не для того, щоб відступати. Роби все, що треба.

Костас ліг горілиць між полицями та просунувся ногами вперед, опинившись між носами торпед. Знявши маску, він на мить зморщив носа: вочевидь, без захисних засобів повітря всередині субмарини здалося йому дещо неприємним на запах.

Джек і Катя наблизилися до Костаса: Джек зупинився у вузькому бічному проході, а жінка у центральному. На підлозі між двома торпедами видніло зосереджене обличчя грека. Потім він посунувся вбік, до лівої торпеди.

— Нам пощастило: у зовнішньому корпусі торпед є отвір, що дозволяє приступитися до боєголовок, якщо електроніка вийде з ладу. Ляду цього отвору розкручували та знімали, щоб під’єднати дроти. Я спробую проникнути всередину та відключити запобіжник, а потім перерізати дріт.

Костас перекотився та оглянув другу торпеду:

— Тут те саме.

— Пам’ятай, що ці торпеди не електричні, як більшість інших, а працюють на летючому паливі — керосині та перекисі водню. Човен «Курськ», що затонув у Баренцовому морі у двотисячному році, був знищений вибухом перекису водню, що витік із такої самої торпеди 65–76.

Костас скривив обличчя та кивнув, після чого перекотився знову й деякий час нерухомо лежав між торпедами, дивлячись на стелю. Промінь його ліхтаря світив прямо вгору.

— Чого зупинився? — спитав Джек.

— Я намагаюся уявити себе на місці нашого приятеля. Якщо він і його друзі так фанатично захищали субмарину від зазіхань ворога, то напевно передбачили можливість своєї раптової загибелі. Мабуть, вони припускали, що колись човен знайдуть. Не виключено, що замполіт підготував для нас пастку: все надто просто.

— Що ти пропонуєш?

— Існує одна можливість. — Костас простягнув руку до пояса з інструментами і взяв пристрій розміром із кишеньковий калькулятор. Він увімкнув сенсор, і Джек із Катею помітили зелене світло рідкокристалічного дисплея. Костас підніс прилад до дроту, що з’єднував торпеди в нього над головою, та причепив його за допомогою мініатюрної прищіпки.

— О Боже! Я так і гадав.

— Що це?

— Ти про прилад? Це вольтамперметр, здатний відчути струм силою в п’ятнадцять міліамперів. Цим дротом біжить струм.

— І що це означає? — поцікавився Джек.

— Це означає, що дріт приєднаний до контакта акумулятора. Головні свинцево-кислотні акумулятори зберегли достатній заряд, щоб давати цю слабку напругу. Струм безперервно тече між позитивним та негативним полюсами акумулятора, причому рубильник у гідролокаційному відсіку є електроприводом, а два запобіжники боєголовок — ланками ланцюга. Прокласти цей ланцюг було ризикованою справою, але той, хто це зробив, напевно прорахував, що сила струму буде заслабкою, щоб спричинити детонацію боєголовок. Якщо хтось спробує розірвати ланцюг, напруга стрибне. Те саме станеться, якщо відімкнути запобіжники боєголовок або вимкнути рубильник у гідролокаційному відсіку. Переривача, щоб вимкнути струм, тут немає. Щойно я приберу пальці з дроту, як нас рознесе на атоми.

Джек повільно видихнув і сів на підлогу.

— То що нам робити зараз?

— Це прямий струм, отже, заряд переміщується лише в одному напрямку. Якщо я переріжу дріт, що йде до негативного полюса, станеться стрибок напруги, і це буде кінець. Коли ж я перекушу позитивний дріт, то ланцюг розімкнеться, і нам уже нічого не загрожуватиме.

— І де ж який?

Костас повернув голову та сумно подивився на Джека:

— Це останній жарт нашого мертвого приятеля. За такої низької сили струму визначити це неможливо.

Джек відкинув голову та заплющив очі. За мить Костас продовжив:

— Щоб можна було підірвати бомбу за допомогою електричного розряду, точка загоряння має безпосередньо торкатися вибухівки. Для цього замполіт мусив розкрити боєголовку. З того боку, де стоїть Катя, більше простору для маневру, тож мені здається, що дріт приєднано саме там. Якщо так, то позитивним є дріт ліворуч від мене.

Костас повернувся обличчям до Каті та якомога далі проліз під торпеду, простягши руку й торкнувшися дроту, що виходив із боєголовки. Потім, опустивши руку на підлогу, почав зіскрібати наліт.

— Я відчуваю дріт, — проговорив він.

Катя пройшла вздовж дроту до шахти, через яку завантажували озброєння. Там вона піднялася на сходи й за хвилину повернулася назад:

— Наскільки я бачу, дріт веде до рубильника.

— Гаразд, це мене переконує. — Костас відвів руку та, знявши з пояса невеличкий інструмент, схожий на швейцарський ніж, витягнув тонкі гострозубці. Гумові рукавички його скафандра призначені були для захисту від електричного розряду, але він не натягав їх: якби розряд стався, все одно ніхто б не встиг нічого помітити, — вибухнуло б миттєво.

Костас обернувся до Джека:

— Ти зі мною?

— З тобою.

Тоді Костас підніс гострозубці до дуги дроту над головою.

Декілька секунд він лежав нерухомо. Чути було лише безперервне крапотіння води та напружене дихання в респіраторах. Катя і Джек глянули одне одному в очі.

Обличчя Костаса під маскою вкрилося потом, тож він правою рукою зірвав її. Потім, коліньми стягнувши рукавичку та витерши брови, рішуче подивився на дріт.

Коли його рука потяглась до червоної жилки, Катя на мить заплющила очі. Костас стиснув держаки гострозубців, і пролунало гучне клацання.

Потім запанувала тиша.

Усі троє затамували подих. Минула, здавалося, ціла вічність. Костас протяжно видихнув і безсило повалився на підлогу. Полежавши так декілька секунд, він поклав гострозубці до футляра, знову натягнув маску та, повернувши голову до Джека, підморгнув приятелеві:

— Бачиш? Жодних проблем.

Джек дивився у якусь точку в нього за спиною — дивився поглядом людини, яка надто часто зазирає смерті в очі. Нарешті він сфокусував зір на Костасові й вичавив із себе напівусмішку:

— Жодних проблем.

15

Біля входу до складу зброї Костас витяг зі свого пояса ще один прилад — жовту коробку розміром із мобільний телефон. Коли він розкрив її, Джек і Катя побачили тьмяно-зелений рідкокристалічний дисплей.

— СГП, система глобального позиціонування, — оголосив він. — Вона нам допоможе.

— Але чи спрацює вона в цьому місці? — спитала Катя.

На екрані з’явився рядок цифр.

— Цей прилад — наша розробка, поєднання підводної акустичної системи глобального позиціонування та навігаційного комп’ютера, — повідомив Джек. — Усередині субмарини ми не можемо випускати акустичних хвиль, тож доступу до системи позиціонування в нас немає. Замість цього ми завантажили технічні характеристики субмарин цього класу з бази даних ММУ та узгодили їх із низкою орієнтирів СГП, які дістали за допомогою поверхневих маяків, випущених біля субмарини під час нашого вранішнього плавання з «Акваподами». Комп’ютер надасть нам можливість пересуватися всередині так, наче ми використовуємо СГП.

— Є! — вигукнув Костас. — Уранці я зафіксував точку, де сходи зникають під субмариною. Це ліворуч від торпедного відсіку. Азимут двісті сорок один градус від нашого нинішнього положення, зсув сім цілих шість десятих метри за горизонталлю та плюс два метри за вертикаллю. Отже, ми за стелажами зі зброєю, перед баластним баком лівого борту.

Костас почав шукати прохід між рядами полиць. Катя простягла руку й торкнулася його плеча:

— Перед тим як ми вирушимо звідси, подивися на це.

Вона вказала на центральний прохід, на місце поруч із тим, де вони, охоплені смертельним жахом, були лише кілька хвилин тому.

— Прохід має залишатися відкритим, щоб система автоматичної подачі могла вільно подавати боєприпаси до пускових установок. Але це не так.

Вони мусили помітити це відразу, однак були настільки зайняті пасткою, яку підготував для них замполіт, що просто не оглянули приміщення.

— Дві скрині, одна стоїть на іншій. — Костас обережно наблизився до скринь та спробував за них зазирнути.

— Там ще дві, а за ними ще, — повідомив він, повернувшись назад. — Разом шість, розмір приблизно чотири метри на півтора. Мабуть, їх спустили шахтою і перетягли проходом за допомогою тросів для торпед.

— У цих скринях зберігалися боєприпаси? — спитав Джек.

Костас обтрусив зі скафандра білий наліт і відповів:

— Вони закороткі для торпеди чи ракети й водночас заширокі, щоб можна було подавати їх на пускові установки. Ми могли б відкрити одну та подивитися, але в нас немає на це ані обладнання, ані часу.

— Тут є якісь позначки. — Катя навпочіпки присіла перед нижньою скринею й енергійно стирала з неї білий наліт. З’явилася металева поверхня з двома групами викарбуваних цифр.

— Кодування радянського Міністерства оборони. — Вона вказала на верхню групу символів. — Так, це зброя.

Рука жінки пересунулася на нижню групу цифр.

— Електро… — промовила вона. — Електрохімприбор.

Всі троє подумали про одне.

— Цю річ виготовлено об’єднанням «Електрохімприбор», — швидко сказала Катя, — також відомим під назвою «Завод 418», головним місцем збирання радянського термоядерного озброєння.

Костас притулився до стелажу з торпедами:

— Мати Божа! То це ядерна зброя! Розміри кожної з цих скриньок приблизно дорівнюють розмірам ядерної боєголовки!

— Якщо бути точними, це боєголовки до ракет СС-Н-20 «Осетер», — Катя встала й повернулася обличчям до чоловіків. — Кожна з них у п'ять разів потужніша, ніж бомба, скинута на Хіросіму. Тут шість скринь, у кожній по десять боєголовок. — Вона помовчала, дивлячись на них. — Влада доклала чималих зусиль, аби дотримати втрату субмарини у таємниці. Після зникнення «Казбека» сталося декілька загадкових зникнень людей, головним чином тих, що працювали в Севастополі та були пов’язані з портом нашого підводного човна. Тепер мені здається, що це була чистка в дусі сталінської епохи. То були бурхливі часи, і багато подій минулося непоміченими.

— Ти хочеш сказати, що ці боєголовки викрадені? — недовірливо спитав Костас.

— Афганська війна 80-х років стала величезним розчаруванням для радянського військового апарату, — відповіла Катя. — Флот почав розпадатися, кораблі ставали на прикіл, а їхні екіпажі ледарювали. Зарплатня була мізерною, а подекуди її взагалі не було. Гадаю, в останні роки існування Радянського Союзу західні спецслужби здобули більше інформації, ніж за роки холодної війни в цілому.

— А як усе це пов’язано з Антоновим? — поцікавився Костас.

— Він був людиною, яку треба було утримувати на короткому налигачі: давши йому більше волі, можна було наразитися на великі прикрощі. Він ненавидів гласність і перебудову та почав зневажати режим за зближення із Заходом. Схоже, цей рейс був його останнім виразом непокори.

— Якщо режим уже не міг ударити по Заходу, цю місію мав узяти на себе сам Антонов, — пробурмотів Костас.

— А його екіпаж пішов би за ним куди завгодно, особливо якщо їм пообіцяли великі гроші.

— І куди він віз цей вантаж?

— До Саддама Хусейна в Ірак, до афганських талібів, на службу сирійському Хамазові, нарешті, до Північної Кореї. Не забувайте, то був 1991 рік.

— Мабуть, існував якийсь посередник, — сказав Джек.

— Стерв’ятники почали кружляти над Радянським Союзом ще до його краху, — сумовито промовила Катя.

— Я недооцінив нашого приятеля замполіта, — тихо сказав Костас. — Можливо, він і був фанатиком, але також не виключено, що він порятував людство від жахливої катастрофи.

— Однак наразі прикрощі не скінчилися, — випростався Джек. — Десь має існувати невдоволений покупець, той, хто багато років спостерігав і чекав. А нинішні потенційні клієнти гірші, ніж колишні: вони терористи, якими рухає виключно ненависть.

Блакитне сяйво аварійної системи освітлення субмарини майже не розсіювало мороку у віддаленому кутку торпедного відсіку. Перед тим як заглибитися в лабіринт стелажів із озброєнням, щоб спробувати добутися до координат, зазначених на приладі, Костас перемкнув головний ліхтар на повну потужність. Джек і Катя трималися за його спиною. Їхні скафандри набували дедалі більш «неземного» відтінку: пробираючись повз полиці, вони щоразу терлися об укриті нальотом поверхні. Нарешті, подолавши останній прохід, учені зупинились у вузькому приміщенні, обшитому металевими ґратами.

Костас обома руками схопився за один із метрових прутів.

— Раз, два, три!

Він щосили смикнув, і за мить ґрати зі скреготом піддалися, дощем розсипаючи білий наліт. Джек допоміг відсунути їх убік. Відкрився отвір, достатньо великий, щоб у нього могла пролізти людина. Костас так і зробив. Уже за декілька секунд супутникам було видно лише його голову в шоломі.

— Я стою на підлозі над самим днищем, — повідомив він. — Спуститися далі означатиме ступити до токсичної суміші.

Він достав із кишені СГП.

Джек відсунувся вбік, щоб дати Каті змогу підійти до отвору. Тепер усі три ліхтарі світили на миготливий зелений дисплей.

— Вийшло! — Костас подивився на обшивку, розташовану за сорок сантиметрів від нього. — Я у п’ятьох метрах над точкою, де сходи зникають під корпусом човна. Ми близькі до мети.

— А який вигляд має ця обшивка? — спитав Джек.

— Нам відверто поталанило. Майже повсюди «Казбек» має подвійну оболонку, внутрішню обшивку та зовнішній гідродинамічний корпус, розділені двадцятьма сантиметрами ґуми. Це створює кращу акустичну ізоляцію та надає місце для баластних баків. Але біля носа оболонка стає одинарною, бо корпус на кінцях має менший діаметр, і виникає потреба збільшити розміри внутрішніх відсіків за рахунок зовнішніх стін.

Катя нахилилася вперед:

— Я не зовсім розумію одну річ.

— Яку саме?

— Між нами та скелею розташований шар надміцного металу завтовшки у двадцять сантиметрів. Як ми проб’ємо його?

Костас подивився на жінку знизу вгору. Після розмінування торпед він так і не опустив захисної маски шолома, й обличчя його вкрив, наче фарба, білий наліт, на якому виблискували доріжки поту.

— Посилення потоку світла шляхом стимульованого випромінювання.

— Лазер? — помовчавши, спитала Катя.

— Точно.

У цю мить десь поруч із ними почувся брязкіт металу. Перед тим як вийти зі складу зброї, Костас рацією переказав Енді та Бенові орієнтири шляху до торпедного відсіку, і тепер за спинами дослідників з’явилися чоловіки у скафандрах із наплічними мішками.

— Нам потрібен більший отвір, — сказав Костас. — Потім переходьте до мене.

Джек і Катя відірвали ще два фрагменти ґратів, і техніки перелізли на настил днища. Розташувавшись у тісному просторі, вони розкрили свої мішки й почали збирати лазерний апарат.

За допомогою рулетки Костас крейдою накреслив на обшивці корпусу коло діаметром із метр і відійшов убік, щоб техніки могли наблизитися до цього місця з увімкненим апаратом. Він був схожий на зменшену модель місяцехода. Від головного блока пристрою, що був розміром із системний блок звичайного комп’ютера, наче відбігали членисті лапи. Поки Бен утримував апарат відповідно до радіоорієнтира, Енді розташовував лапи по обведеному крейдою колу. Востаннє оглянувши пристрій, він повернув вимикач, і до корпусу приклеїлися присоски. Водночас із кожного шарнірного з’єднання висунулися металеві прути, що мали перетворити апарат на єдине негнучке тіло.

Бен витягнув з обох боків апарата телескопічні труби, спрямувавши один кінець на середину накресленого кола, а інший — на темряву під ґратами настилу. Ліворуч від апарата стояла відкрита згори трибічна скриня приблизно з метр завдовжки. Над трубою був розташований прилад на зразок мікроскопа, а під нею — держак і гачок.

Ще раз переконавшись, що з апаратурою все гаразд, Бен підімкнув кабель, який чоловіки тягли за собою з ДСРВ. Рідкокристалічний екран за апаратом показав набори якихось цифр і символів, потім на ньому з’явилася панель на кшталт робочого стола звичайного комп’ютера.

— Непогано, хлопці, — промовив Костас. — А тепер цій крихітці час братися до справи.

Дивлячись то на екран, то на клавіатуру, він задав комп’ютерові низку команд. Виконавши всі необхідні операції, грек нахилився вперед і притулився оком до видошукача, а за допомогою двох невеличких важелів скоригував положення труби лазера.

Менш ніж через п’ять хвилин після підключення енергії він обернувся й сказав Джекові:

— Ми готові.

— Починай.

Костас узявся за держак із курком. Коли він натиснув на нього, електронно-променева трубка над клавіатурою почала виблискувати бурштиновим кольором.

— Шістдесят секунд, — промовив Костас.

Світло стало зеленим.

— Ну, з Богом, — сказав Костас.

— Скільки часу нам на все це знадобиться? — поцікавився Джек.

— Дві хвилини. Ми могли б прорізати корпус лазером, наче масло ножем, але це вичерпало б усі акумулятори ДСРВ. Навіть те, що ми робитимемо зараз, розрядить акумулятори так, що я сумніваюся в самостійному поверненні на «Сіквест». — Коли Костас подивився на Катю, його обличчя видавало стримуване збудження. — Ти дивишся на напівпровідниковий лазер дальньої інфрачервоної ділянки спектра, що працює на герметизованому газі, — повідомив він. — Підключи цю крихітку до двох семисотамперних срібно-цинкових акумуляторів ДСРВ, і ти дістанеш десятикіловатний промінь діаметром десять цілих шість десятих мікрона. Якби в цю мить нас бачили інопланетяни, вони б напевне тричі подумали, чи варто на нас нападати.

Джек крякнув, видаючи нетерпіння, а Костас поглянув на таймер і клацнув вимикачем на клавіатурі.

— Видошукач являє собою пристрій для позиціонування, що дозволяє нам вистрілювати променем перпендикулярно до орієнтира на корпусі, — вів далі він. — Наразі лазер пропікає в корпусі діру діаметром один сантиметр. Я тільки-но ввів однобічний клапан, що дозволить нам прорізувати метал та одночасно стримувати потік морської води.

— Лише теоретично, — зауважив Джек.

— А що поганого у прохолодному душі?

Модуль почав видавати підозрілий низький звук. Костас повернувся на своє місце за екраном і здійснив діагностику обладнання. Декілька секунд посидівши нерухомо, він поклав праву руку на держак:

— Апарат автоматично зупинився за п’ять міліметрів до завершення свердління. Я поновлюю його роботу.

Він натиснув на курок. За деякий час зелене світло раптом змінилося виблисками бурштинового. Костас подививсь у видошукач. Піт із його чола крапав на трубу. Нарешті він відкинувся назад і розслабився:

— Пробка утримує воду. Ми пробили цю штукенцію.

Потім Костас відійшов, поступившись Бенові місцем за панеллю управління. Вони разом завершили підготовку обладнання, що перебувало у відкритій скрині ліворуч від апарата. Всередині блищало зеленим сяйвом павутиння ліній, і це дещо нагадувало декорації мініатюрного театру.

— Вен має більший досвід, — пояснив грек. — Компоненти цього програмного забезпечення з’явилися нещодавно, тому в мене не було змоги погратися з ними перед тим, як ми вилетіли на розкопки.

— Ти хочеш сказати, що не працював з ним раніше?

— Колись треба починати.

Катя на мить заплющила очі. Попри всі високі технології і військовий стиль планування, іноді їй здавалося, що операції ММУ, в тому числі й розмінування пасток на торпедах, завершуються вдало лише завдяки талану та молитвам.

— Тепер наше малятко покаже нам дещо не менш цікаве. Це один із найскладніших лазерів, створених у світі. Спостерігайте за цією скринею.

Тьмяне зелене світло перетворилося на мерехтіння крихітних частинок, які щосекундно пульсували. Кожна хвиля залишала по собі дедалі складніше зображення, а лінії поступово набували завершеності. Приблизно за хвилину зображення стало тривимірним. Здавалося, хтось поклав усередину палаючу зелену замазку, створивши мініатюрний грот.

— Це ж голограма! — вигукнула Катя.

— Точно, — не залишаючи свого місця, підтвердив Костас. — Другий етап передбачав проходження лазера малої енергії крізь отвір в обшивці. Цей пристрій відтворює зображення у вигляді голограми у скрині. Лазер можна наладнати таким чином, що він відбиватиметься лише від матеріалу із заданою густиною, в нашому випадку від пухирчастого базальту вулкана.

— Ми використовуємо цей пристрій, щоб копіювати старовинні речі, — повідомив Джек Каті. — Відбитки передаються до високоінтенсивного інфрачервоного лазера, здатного різати буквально будь-який матеріал із точністю в один мікрон, що менше, ніж частинка пилу.

— Саме він створив синтетичну полімерну копію золотого диска із затонулого мінойського корабля?

Джек кивнув.

— Також ММУ розробив обладнання, потрібне для відтворення мармурів Парфенону в Афінах.

Костас схилився над пультом управління:

— Гаразд, Бене, максимальна роздільна здатність.

Пульсуюча зелена хвиля стала чіткішою. Уже можна було побачити пухирчасті базальтові брили, стіну лави, що сформувалася за багато тисячоліть до того, як на цих берегах з’явилися перші людиноподібні істоти.

Катя першою розпізнала щось у нижній частині зображення.

— Я бачу сходинки! — вигукнула вона.

Учені спостерігали, як горизонтальні лінії набувають характерного вигляду. Останні сходинки, що вели іззовні, перейшли у п'ятиметровий завширшки майданчик, над яким нависав кам’яний піддашок.

Бен закінчував підрахунок спалахів лазера:

— Дев’яносто сім… Дев’яносто вісім… Дев’яносто дев’ять… Сто. Максимальної роздільної здатності досягнено.

Очі всіх присутніх зупинилися на темній плямі посередині зображення. Те, що спочатку здавалося непрозорою габою, перетворилося на прямокутну нішу чотири метри заввишки і три завширшки. Розташована біля задньої стіни платформи, за сходами, вона, безперечно, була видовбана у скелі.

Коли сканер відсунувся, нішу стало видно краще. У центрі, від підлоги до стелі, був вертикальний розріз, а вздовж верхнього та нижнього краю — горизонтальні. Кожну секцію було оздоблено характерним U-подібним зображенням бичачих рогів.

Костас присвиснув, а Катя нахилилася вперед, аби все докладно розглядіти. Тим часом Джек сунув руку до нагрудної кишені, витяг звідти зім’ятий папірець і тихо прочитав із запропонованого Діленом перекладу:

— «Великі золоті двері фортеці».

Костас перевів погляд на друга й побачив у його очах знайомий вогник збудження.

— Не впевнений на сто відсотків, що це золото, — промовив Джек, — але можу сказати одне: ми знайшли браму, яка веде до Атлантиди.

16

Джек спостерігав за Катею, що стояла на протилежному боці проходу. Вона нахилилася над проламом і розмовляла з Костасом. Її неприродну позу зумовлював брак простору: прохід між стелажами та обшивкою був дуже вузьким. Танок ліхтарних променів, здавалося, лише підкреслював навколишній морок. У субмарині стояла могильна тиша: не було чутно навіть стугоніння старих перебірок. Жодних ознак життя. Джекові доводилося ненастанно нагадувати собі, що «Казбек» було збудовано лише два десятиліття тому, що теоретично човен і досі здатен функціонувати, витримуючи значні навантаження. Але на нутрощах субмарини позначилася моторошна мертвотність: чого вартий був хоча б цей покрив осаду, який доречніше було б побачити десь на стінах підземної печери…

Коли погляд Джека ковзнув у темний куток відсіку, чоловік раптово відчув напад первісного страху, якого не міг контролювати.

«Я не дозволю, щоб це трапилося знову».

Учений змусив себе опустити погляд додолу. У спробі впоратися з нападом клаустрофобії він на мить заплющив очі та стиснув зуби, збираючи всю свою волю в кулак. Неспокій останніх годин спричинив підвищену психологічну вразливість. Джек розумів, що має бути обережним.

Костас звів очі та жестом указав приятелеві на голографічний дисплей із віртуальною копією поверхні скелі. Перед ними був незаперечний доказ того, що вони впритул наблизилися до своєї мети.

— Третій етап полягає в тому, щоб проникнути через корпус у цю печеру, — сказав Костас Каті.

— Раз плюнути, як дехто сказав би.

— Зараз ти все побачиш.

Почулося сичання, наче клапан радіатора випускав воду.

— Між обшивкою субмарини та кам’яною стіною п’ятиметрова відстань, — пояснив Костас. — Треба створити щось на зразок аварійного тунелю. — Він указав на циліндр, з’єднаний з апаратом. — Тут міститься зріджений силікат, точніше, електромагнітний гідросилікат 4, або ЕГ-4. Ми називаємо його магічною тванню. Це сичання виникло тому, що газ проштовхує ЕГ-4 крізь отвір, тільки-но зроблений нами в обшивці. Зовні силікат швидко застигає, наче желе.

Грек зупинився, щоб подивитися на цифри на дисплеї. Коли число зросло до сотні, сичання раптово припинилося.

— Гаразд, Енді, витискування завершено.

Енді закрив клапан і зайнявся другим циліндром.

Костас укотре обернувся до Каті:

— Простіше кажучи, ми створюємо надувну камеру, або силікатне продовження корпусу субмарини.

— Камеру з магічної твані.

— Так. І тут настає час виходу на сцену Лановскі.

Катя згадала науковця, який сів на судно у Трабзоні, й поморщилася: той неохайний чоловік відмовлявся повірити в те, що вона знається на субмаринах!

— Можливо, ви б не схотіли сидіти поруч із ним на вечірці, — промовив Костас. — Але він талановитий інженер, фахівець із полікомпозиційних речовин. Ми перевабили його з Массачусетського технологічного інституту, коли уряд США звернувся до ММУ з проханням знайти спосіб зберегти кораблі, що затонули в Перл-Харборі під час Другої світової війни. Він розробив гідравлічний герметик, здатний втричі збільшити тривкість залишків металевого корпусу, а також виводити шкідливі морські солі та пригнічувати корозію. Певна річ, ми використовуємо його винахід з іншою метою. Лановскі з’ясував, що його матеріал також являє собою чудову сполучну речовину для деяких кристалічних мінералів.

— І як же ви видмете з нього бульку? — поцікавилася Катя.

— У тому й полягає оригінальність винаходу.

Поки вони розмовляли, Бен та Енді займалися збиранням іншого компонента лазерного апарата. Вони розташували з зовнішнього боку накресленого крейдою кола якісь невеличкі пристрої, кожен із яких утримувався на обшивці за допомогою присоски. Від пристроїв до панелі управління тяглася ціла мережа дротів.

— Це діоди, — вказав на прилади Костас. — Тверді напівпровідники. Кожен містить соленоїд, здатний від впливом електричного струму діяти як магніт. Кабель, що тягнеться з ДСРВ, через панель управління живить ці пристрої енергією. За допомогою того самого кабелю ми підзаряджаємо запасний акумулятор, тож у разі потреби можемо працювати незалежно. У будь-якому разі нам вистачить напруги, аби спрямувати потік електромагнітного випромінювання крізь обшивку корпусу.

Костас відсунувся вбік, щоб дати технікам змогу зайняти місце за панеллю управління, — місця в закутку ставало дедалі менше.

— Витиснена суміш оточена рідким двоокисом вуглецю, гідратом СО_2, — пояснював далі він. — Цей розчин є густішим за морську воду, а глибинний тиск не дає йому розлетітися на краплинки. Обшивка субмарини схожа на наждачний папір, тому вона втримуватиме суміш на місці.

Техніки тим часом вивели на монітор комп’ютера дещо інший варіант голографічного зображення. Енді зчитував координати, а Бен вводив цифри за допомогою клавіатури. Кожен новий елемент фіксувався на екрані у вигляді маленького червоного хрестика. Поступово хрестики довкола отвору почали набувати форми неправильного кола.

— Лановскі розробив спосіб застосування кристалічної нанотехнології для вирощування в такому розчині магнітних ґраток, — вів далі Костас. — Наразі суміш за своїми властивостями подібна до зрідженого скловолокна, в якому стиснуті мільйони крихітних волоконець. Якщо спрямувати на них потужний потік електромагнітного випромінювання, вони зіллються в масу, твердішу за скелю.

— Це як армований бетон, — промовила Катя.

— Слушна аналогія. Але, враховуючи вагу та густину, наша речовина приблизно у сто разів тривкіша, ніж будь-який відомий будівельний матеріал.

Хрестики утворили неперервне коло, і на панелі управління загорівся зелений вогник. Енді підвівся із сидіння перед голографічним пристроєм, його місце зайняв Костас.

— Ну гаразд, — випростався грек. — Поїхали.

Бен клацнув вимикачем на діодній транзисторній панелі. Почулося низьке гудіння, і світло довкола зображення почало пульсувати. Лічильник відсотків добіг сотні та забарвився в зелений колір.

— Вийшло! — збуджено промовив Костас, глянувши на Катю. — Ми пропустили крізь діоди електромагнітний струм у сто сорок вольт, склеївши ЕГ-4 в кільце, яке потім спроекціювалося у вигляді мембрани завтовшки в один сантиметр на координати, позначені оцими хрестиками. Камера має вигляд конуса, основа якого охоплює сектор поверхні скелі. — Він натиснув кілька клавіш. — Струм приєднує мембрану до обшивки, перетворюючи їх на єдине ціле. Проби показали, що базальт має високі магнітні властивості, тож його вдалося зв’язати з нашою масою попри нерівність поверхні.

Енді відчепив дроти, що з’єднували діоди з панеллю управління.

— Тепер, коли струм зробив свою справу, на підтримку заряду нам вистачить двох дротів, — сказав Костас. — Усунувши всі інші перешкоди, ми беремося до обшивки та завершуємо останній етап операції.

— Проріжемо корпус? — спитала Катя.

Костас кивнув.

— Спершу треба буде осушити камеру. Енді зараз активує вакуумний насос, що крізь отвір відкачає воду з камери на днище субмарини: хай там як, вона все одно вже нікуди не попливе.

— Якщо й попливе, то не тепер, — промовив Джек. Досі він мовчки спостерігав зі свого проходу за сценою, яка дещо нагадувала епізод із науково-фантастичного фільму. Думки його ненастанно поверталися до одного: хай там що, тільки б не атомний вибух.

— Можна активувати помпу, — повідомив Бен.

Костас клацнув вимикачем, і гудіння трансформатора потонуло в ревінні електромотора. За секунду вони почули, як потужний струмінь води почав бити кудись униз.

— Відпомповуючи воду, одночасно закачуємо до камери повітря, — поінформував Костас. — Мембрана достатньо тривка, щоб витримати тиск стометрового шару води, тож тиск повітря в ній дорівнюватиме атмосферному.

Потік раптово заглух, і Енді жестом показав на екран:

— Усе сухо. Починаємо четвертий етап.

Джек нахилився і почав вдивлятися в голографічне зображення, шукаючи якихось змін у зовнішньому вигляді поверхні скелі. Пульсація зображення свідчила про те, що сканер відновив передання даних до голографічного конвертора.

— Схоже, видовбані у скелі двері тримаються, — сказав він.

Костас подивився на голограму:

— Аналізи показують, що крізь одвірок проходить незначний відтік води, — промовив Костас. — Як і прогнозували.

— Минулої ночі ми на «Сіквесті» змоделювали цей сценарій, — повідомив Катю Джек, — припустивши, що сходи вестимуть до якихось дверей. Можливо, морська вода проникла всередину та затопила приміщення, розташоване за дверима. Те, що двері не відчинилися під тиском води всередині, свідчить, що існує кам’яний одвірок, який не дає їм відчинитися. Сірководень у воді з’їдає всі виділення кальцію, тому жодних наростів на поверхні дверей не помітно.

Раптом десь під ними знову забив по металі потужний струмінь: це автоматично запрацював вакуумний насос, відкачуючи воду з віддаленого кутка камери.

— Тут має існувати якийсь механічний замок, — тихо промовив Джек. — Якщо ми дійсно знайшли шлях до серця Атлантиди, то слід сподіватися, що колишні мешканці мусили зробити все можливе, щоб не пустити до цих місць непроханих гостей.

— Хай там як, нам доведеться намокнути, — сказав Костас.

— Намокнути? — здивовано перепитала Катя.

— Існує лише один спосіб потрапити за ці двері, — пояснив грек. — Ми вийдемо до сухої камери, але потім нам доведеться герметично закрити корпус і запустити воду. Якщо двері відчиняються всередину, ми мусимо зрівняти тиск води з обох боків від них. Опинившись усередині, ми залишатимемося під водою доти, доки не вийдемо на поверхню моря.

Бен та Енді завершували підготовку маніпулятора, що тягнувся від центрального апарата до окресленого крейдою кола. Переконавшись, що все гаразд, Бен устромив штопорний штифт, а Енді сів за пульт управління та ввів низку команд.

Костас також про всяк випадок оглянув пристрій, після чого сказав Джекові й Каті:

— Цей маніпулятор являє собою додаток до лазера, яким ми зробили в обшивці діру. Зараз він почне рухатися по колу, легко прорізаючи корпус. На щастя, човни класу «Акула» робили зі сталі, а не з титану.

— Утім, коли камера наповниться водою, ми не зможемо затулити такого великого отвору в корпусі, й вода потече у човен, — зауважила Катя.

— Зробимо проріз так, щоб він розширювався назовні: коли ми пройдемо, тиск води притисне вирізаний диск до корпусу.

Енді повернувся до Костаса:

— Вмикаємо всі системи. Усе підготовано для останнього етапу.

Костас узявся за поруччя й востаннє подивився на обладнання.

— Починайте.

Катя заворожено спостерігала, як лазер описує на обшивці субмарини дуту за годинниковою стрілкою. Рука маніпулятора оберталася довкола центрального блока, наче велетенський циркуль. На екрані ширина прорізу становила лише кілька міліметрів; він повторював обриси кола, що його Костас накреслив крейдою на обшивці навкруг орієнтира, заданого ГСП. Після того як промінь обійшов перший квадрант, Бен приклав до щілини невеличку металеву трубу. Вправним рухом він розкрив мініатюрний циліндр, розташований в кінці труби, й почав виконувати над прорізом якісь незрозумілі для Каті паси.

— Залишилося п’ятнадцять хвилин, — повідомив Костас. — Час одягатися.

Джек простяг руку і допоміг приятелеві піднятися нагору.

— Після того як прорізаний нами люк у корпусі зачиниться, страховки більше не матимемо. Наше життя залежатиме лише від скафандрів і власних дій, — зауважив Костас.

Удвох із Джеком вони почали неквапливо, методично оглядати системи життєзабезпечення, взяті з ДСРВ. Перевіривши апарат декомпресії на своєму лівому зап’ясткові, Джек оглянув скафандр на Каті.

— Кевларова сітка непогано захищає тіло від механічного впливу, — сказав він. — Гумові перебірки членують костюм на окремі відділи, тож якщо протече один із них, це ще не означає, що водою наповняться всі. Але навіть попри це треба бути обережними. Ми на глибині майже у сто метрів, тобто нижче від найглибшого термокліну, і температура тут становить лише два градуси за Цельсієм. Одним словом, вода дуже холодна.

Костас зняв зі свого лівого плеча невелику панель управління з рідкокристалічним дисплеєм, підключену до його наплічника.

— Після заповнення камери ми відчуємо на собі тиск морської води, що майже в десять разів перевищуватиме атмосферний, — пояснив він. — Так уже сталося, що наш мінойський корабель лежить на такій самій глибині, тож ми використовуватимемо вже випробувану дихальну суміш. Якби глибина була більшою, то ця суміш стала б трохи токсичною для нас. Отже, плекаймо надію, що прохід у скелі веде вгору, а не вниз.

— А як щодо кесонної хвороби? — спитала Катя.

— Це не становитиме серйозної проблеми, — відповів Костас, повернувши панель на місце. — На цій глибині суміш для дихання складається переважно з гелію та кисню. У міру нашого підняття та зниження тиску вміст азоту збільшуватиметься — регулятор автоматично контролюватиме його пропорційну частку. Якщо перебування під водою триватиме не надто довго, нам знадобляться лише декілька коротких зупинок для проведення декомпресії, тобто для того, щоб зайвий газ вийшов із нашої крові.

— Я впевнений, шлях лежить угору, — запевнив учених Джек. — Мабуть, за цими дверима розташоване якесь вершинне святилище.

— У твоєму зауваженні є геологічний сенс, — сказав Костас. — Для того щоб крізь шари спресованого базальту пробити хід у горизонтальному напрямку, знадобилися б зусилля, гідні самого Геракла. Атланти ризикували натрапити на стрижень вулкана та навіть на потоки магми. Доцільніше було спрямувати тунель угору, вздовж потоків скам’янілої лави й під кутом приблизно в сорок п’ять градусів.

— Авжеж, ми вже знаємо, що ці люди були чудовими інженерами, — промовила Катя, налаштовуючи свою ДВЧ-рацію на ту саму частоту, що була в Джека і Костаса. — Вони спромоглися видовбати в камені майданчик розміром із футбольне поле та збудувати піраміди, колосальніш! за єгипетські. Гадаю, прокладання тунелів не становило для них особливої проблеми. — Вона встановила пульт зв’язку на шоломі. — Однак треба бути готовими до будь-яких несподіванок.

Настала тиша. Було чути лише низьке гудіння генератора: лазер уже здолав половину кола. На відміну від нерівної поверхні, яку зазвичай лишає по собі автоген, край прорізу був таким гладким, наче його обробляли високоточним шліфувальним апаратом. Рівномірне просування маніпулятора нагадувало біг хвилинної стрілки, що відраховувала час до останнього кроку назустріч невідомості.

Коли лазер уже переходив до останнього квадранта, раптом виникла вібрація. Здавалося, здригнулася вся субмарина. Потому пролунав глухий удар та приглушений брязкіт металу. Після цього запанувала лиховісна тиша.

— Підключити запасний акумулятор! — наказав Костас.

— Уже зроблено. Струм не переривався.

Гудіння поновилося. Тим часом Енді від’єднав кабель, що вів із ДСРВ, і подивився, чи не повідомляє комп’ютер про якісь негаразди.

— Що це було, чорт забирай? — спитав Джек.

— Джерело звуку розташоване за оболонкою корпусу, — відповів Енді. — Я не можу його визначити.

— Звук надійшов іззаду човна, — припустив Бен. — Ми перебуваємо лише в кількох метрах від носового обтічника й напевно відчули б, якби щось трапилося з нашого боку. Можливо, звук долетів від переділок заблокованого реакторного відсіку.

Костас похмуро подивився на Джека:

— Припускаю, що ДСРВ вже не наш.

— Як це? — поцікавилася Катя.

— У нас гості.

Джек відсунув замок своєї «Беретти» та перевірив набої, потім зняв пістолет із запобіжника. Тепер він міг відреагувати на будь-яку небезпеку миттєво.

— Не розумію, — промовила Катя. — Це наші товариші?

— Навряд, — відповів Костас. — Шторм вирує вже дванадцять годин. «Сіквест» принаймні в десятьох милях на північ від острова. Це надто далеко, аби сюди могли допливти «Акваподи», і погода надто погана, щоб їх могли десь поблизу скинути з гелікоптера.

— Якби це були водолази ММУ, вони б уже зв’язалися з нами рацією або просто дали б про себе знати азбукою Морзе, постукавши по обшивці, — сказав Бен.

Катя все одно не могла збагнути того, що відбувається:

— Як же «Сіквест» міг не побачити їх? Вони мали з’явитися до початку шторму, але наші монітори не показали жодних кораблів у радіусі п’ятнадцяти миль.

— За таких умов супутникове стеження майже нічого не дає, але радари «Сіквеста» мали б помітити будь-яку аномалію на поверхні. — Костас помовчав, барабанячи пальцями по поруччі. — Утім, існує одне пояснення. — Він обернувся до Джека. — Судно могло вже стояти біля протилежного боку вулкана, надто близько до берега, щоб його розпізнали радари. Якщо з цього корабля запустили підводний апарат, він цілком міг знайти «Казбек» і стикуватися з ДСРВ, а відтак, не виключено, що штурмова група вже досягла аварійної шахти.

— Це пояснює шум, який ми чули, — пробурмотів Бен.

Але Катю ці пояснення, схоже, так і не задовольнили.

— Скажіть мені, як вони могли вже стояти біля острова? — вигукнула вона. — Тексту про Атлантиду більше ніхто не має, так само як і знань, потрібних для того, щоб перекласти й розтлумачити його. — Вона окинула чоловіків поглядом. — Мене тривожить доля команди «Сіквеста».

Джек витримав Катин погляд на мить довше, ніж інші. У цю мить він відчув, що вона щось недоговорює, що її не просто охопило погане передчуття, як усіх інших. Він уже хотів розпитати жінку про це, але тут субмарину стусонув іще один поштовх, поклавши кінець їхнім здогадам. Джек сунув «Беретту» в кобуру:

— Костасе, залишайтеся з Енді тут. Цей люк може бути нашим єдиним шансом вижити. Бене, за мною!

— Я йду також, — тоном, що заздалегідь відкидав будь-які заперечення, промовила Катя. — Нам знадобиться вся доступна вогнева потужність. Субмарини класу «Акула» мали запасний арсенал у кают-компанії на палубі, розташованій над нами. Я знаю, де це.

Часу на суперечки не було. Вони скинули свої наплічні мішки та притулили їх до обшивки.

У проході Джек зупинився та звернувся до Бена з Катею:

— Ці люди прийшли сюди не для того, щоб ритися у предметах старовини. На їхню думку, ми знайшли те, що вони шукають, і тепер уже вони відрізали нас від нашої бази. Якщо нас знищити, то можна вдало завершити операцію, в якій їм не поталанило більш ніж десять років тому. Тепер річ не в Атлантиді: у п’ятьох метрах від нас є достатньо ядерних боєголовок, щоб покласти край усій західній цивілізації.

Коли Катя ступила на сходи, що вели на верхню палубу, їй довелося відхилитися вбік, аби уникнути снігопаду з нальоту, потривоженого Джеком, який піднімався першим. Подолавши півтора десятка сходинок, вона обережно доторкнулася до ноги Джека, водночас давши знак Бенові, який рухався позаду.

— Ось він, — прошепотіла жінка.

Вони опинилися на палубі з житловими відсіками, розташованій над торпедним відсіком, — вороги мали проходити тут годину тому. Катя пролізла в люк і відсунула сміття, накидане біля входу. Її наздогнали Джек і Бен. Джек простяг руку та увімкнув ліхтар на Катиному шоломі.

— Якщо ти не світитимеш у ту шахту, світла ніхто не побачить: я поставив ліхтар на мінімальну яскравість, — прошепотів він.

Катя провела вузьким променем по віддаленому кінці кімнати. За двома обідніми столами виднів розкритий люк. Жінка знаком показала чоловікам, щоб вони залишалися на місці, та пройшла вперед, намагаючись не шуміти та не світити на люк. Вона полізла туди, а Бен тим часом повернувся до шахти і прислухався.

За декілька хвилин напруженої тиші Катя з’явилася знову. З міркувань обережності її ліхтар був вимкнений. Коли вона наблизилася до чоловіків, ті побачили її буквально увішаною якимсь обладнанням.

— Це АКС-74У, — повідомила вона. — Також я знайшла пістолет Макарова, за своїми властивостями близький до «Вальтера-ППК». Шафа для зброї порожня, тому це все, що я відшукала. Там залишилася скриня з боєприпасами.

— Згодиться. — Бен зняв зброю з плеча Каті.

АКС-74У, подібний за розмірами до МП-5 «Геклер енд Кох», — автомат, узятий на озброєння поліцією Заходу. На відміну від більшості інших автоматів, він має дуже високу швидкострільність. Зброярі конструкторського бюро Калашникова спромоглися вдосконалити глушник, не зменшивши початкової швидкості кулі, а впровадження розширювальної камери зробило зброю набагато точнішою при автоматичному вогні, ніж будь-який сучасний її аналог.

Десь у нутрощах субмарини пролунав іще один приглушений звук. Усі троє завмерли, прислухаючись. Те, що спочатку нагадувало далекий металевий брязкіт, поступово набуло чіткості: це була послідовність глухих ударів, що тривала секунд двадцять і змінилася тишею.

— Звуки кроків, — прошепотів Джек. — Над нами, в напрямку до аварійної шахти. Мабуть, наші гості вже у рубці управління. Ми повинні перехопити їх до того, як вони досягнуть завантажувальної шахти.

Джек із Катею швидко взяли в руки по ріжку від автомата Калашникова та почали вставляти в них набої. Катя передала свій магазин Бенові, який засунув його за пояс. Інший магазин він вставив у автомат, після чого пересмикнув затвор. Катя взяла пістолет Макарова і засунула під пояс для інструментів на талії.

— Гаразд, вирушаймо, — прошепотів Джек.

Здавалося, з тієї миті, як вони натрапили на жахливого мерця біля входу в гідролокаційний відсік, минула ціла вічність. Подолавши останні сходинки, Джек мовчки подякував темряві за те, що вона ховала їх від недоброго погляду мертвого вартового.

Він нахилився, щоб допомогти Каті піднятися. За декілька секунд усі троє вже стояли зі зброєю напоготові. У проході вони могли бачити світло з аварійної системи освітлення, розташованої у відсіку управління.

Тримаючи «Беретту» в руці, Джек провів їх вузьким проходом. Перед самим входом він завмер на місці та на знак попередження підніс одну руку. Катя зупинилася за його спиною, а Бен, здавалося, злився з темрявою десь поруч.

Усе, що могла бачити з цієї позиції Катя, — це купу розтрощеного обладнання та пронизані кулями панелі управління. Білий наліт надавав сцені двовимірного вигляду, і здавалося, що вони дивляться на абстрактну картину, на якій не можна розпізнати жодних форм.

Раптом жінка побачила, чому зупинився Джек. Біля спотворених залишків перископа від білого тла відокремилася тінь примарної постаті, обриси якої можна було побачити лише тоді, коли вона рухалася. Незнайомець ішов у напрямку до вчених, але не бачив їх.

«Беретта» Джека оглушливо вистрілила, і крізь стіну білого осаду вони побачили, що людина посунула назад і впала на підлогу. Джек вистрілив чотири рази поспіль, і в рубці почувся тріскіт куль.

Цей шум приголомшив Катю. Вжахнувшись, вона побачила, що присипана білим постать піднімається й наводить на них свій автомат «Узі». Жінка навіть бачила, куди саме в тіло ворога влучили кулі, але, вочевидь, на ньому був кевларовий бронежилет: постріли не завдали йому значної шкоди. Автомат дав довгу чергу, кулі полетіли до проходу, крешучи іскри за спинами вчених.

Із темряви ліворуч від них пролунало довге стакато АКС-74У. Завдяки глушникові постріли лунали набагато тихіше, ніж гавкіт «Беретти», однак діяли значно ефективніше. Кулі вдарили в чоловіка, що наближався до них, і кинули його на розбитий перископ. Черга з «Узі» описала широку дугу стелею рубки. Кожна куля автомата Калашникова била по тілі людини із силою ковальського молота, змушуючи кінцівки тіпатися в божевільному танку маріонетки. Коли з кевларового жилета повисло лахміття, учені побачили, що тіло загиблого під неймовірним кутом прогнулося вперед: хребет було вирвано зі спини. Він помер іще до того, як торкнувся підлоги.

До какофонії приєднався тріск іще одного автомата. Залізним тілом субмарини прокотився дріж, а повітря затремтіло від куль, що пролітали повз.

Джек пригнувся: його поза нагадувала позу спринтера перед стартом.

— Давай, прикриваю!

Поки Бен дострілював свій магазин у найдальший куток рубки, Джек кинувся вперед і скочив на центральний поміст. «Беретта» вивергала вогонь кудись за перископ, туди, звідки стріляв другий нападник. Почулися зойк і брязкіт, а слідом — звуки поквапливих кроків, що віддалялися. Катя побігла слідом за Джеком; у її вухах дзеленчало від пострілів. Незабаром до них приєднався Бен, і всі троє причаїлися за основою розбитого перископа.

— Скільки їх іще? — спитав Бен.

— Двоє, може, троє. Одного ми зачепили. Якщо втримуватимемо їх у проході, матимемо значну перевагу: стріляти звідти дуже незручно.

Чоловіки вставили до зброї нові обойми. Поки Бен наповнював порожній ріжок набоями, Катя не зводила очей з кривавого видовища поряд із ними.

Її знудило. Серед калюжі крові, що вже почала скипатися, та гільз від «Узі» навіть не лежало, а сиділо людське тіло. Тулуб був перегнутий під неможливим кутом, а голова лежала обличчям у крові. Кулі розірвали його дихальний апарат, балони та регулятор були вкриті шматками м’яса та кісток. Трохи нижче, там, де колись були серце та легені, зяяла рвана діра. Розтрощений шланг регулятора встромився в черевну порожнину, і з нього йшла кривава піна та бульки, наче це була гротескна пародія на останні людські подихи.

Катя стала навколішки та підняла голову чоловіка, але, здригнувшись, відразу випустила її. Джекові чомусь здалося, що Катя впізнала цю людину. Коли Джек поклав їй на плече руку, жінка обернулася до нього.

— На човні й без того померло достатньо людей, — сказала вона, раптом відчувши втому. — Час покласти цьому край.

Катя встала, піднесла обидві руки на знак того, що здається, і вийшла у прохід між перископами. Джек не встиг її зупинити.

— Мене звати Катя Светланова, — гучно промовила вона російською. Її голос луною відбився від стін рубки.

У темряві хтось заворушився, до вчених долетіли звуки притишеної розмови. Нарешті почулася відповідь; мови, якою говорили, не впізнав ні Джек, ні Костас. Катя опустила руки й теж щось відповіла. Розмова на підвищених тонах тривала кілька хвилин. Здавалося, Катя цілком контролює ситуацію: в її голосі вчувалися нотки впевненості. Співрозмовник наче вагався. Кинувши останню коротку фразу, Катя опустилася на підлогу та засунула пістолет за пояс.

— Він казах, — повідомила вона. — Я сказала йому, що ми замінували прохід між цією рубкою і торпедним відсіком та що вестимемо перемовини лише віч-на-віч із їхнім командиром. Вони ніколи не погодяться на це, але поки вони розроблятимуть свій черговий крок, ми матимемо час.

Джек мовчки дивився на жінку. Вона вже вдруге допомагала їм відвернути навислу загрозу: перший раз був ув Егейському морі, тоді, коли на них напав «Гриф». Чомусь Джекові здалося: поки Катя поруч, вороги триматимуться на відстані та вичікуватимуть.

— Хто ці люди? — спитав він. — Гадаю, наші друзі з «Грифа»?

— Маєш рацію, — була відповідь. — Можу додати, що вони геть безжальні.

— І що нам робити далі? — поцікавився Бен.

Із віддаленого кінця субмарини долинув глухий звук.

— Ось тобі й відповідь, — сказав Джек. Це був умовний сигнал, за допомогою якого Костас повідомив, що операцію з прорізування корпусу субмарини завершено. Джек піднявся та повів своїх супутників до виходу з рубки управління, намагаючись обійти калюжу крові, що розпливлася біля помосту. Коли вони вже прямували коридором, Джек востаннє подивився на розгромлену рубку, аби переконатися, що їх ніхто не переслідує.

Бен залишився біля завантажувальної шахти стежити за проходом. Він знаком дозволив Джекові й Каті рухатися далі. У нього залишалися тільки півтори обойми, і його шанси начебто були мізерними, але Джек знав: коли дійде до стрілянини, кожна куля Бена знайде свою ціль.

Джекові з Катею знадобилося дві-три хвилини на те, щоб подолати вже знаний шлях униз крізь шахту і торпедний відсік. Коли вони наблизилися до отвору у ґратах, то без зайвих слів одягли нещодавно скинуті водолазні костюми і перевірили обладнання один на одному.

Вони знали, що їм слід робити далі. Сенсу залишатися разом із Беном та Енді не було: протистояння могло мати лише один результат. Їхня оборона ґрунтувалася виключно на переконливості Катиної погрози, а те, що кількість ворогів зменшиться, не мало жодного значення. Єдиним шансом для дослідників було вийти назовні.

Ставки у цій грі були дуже високими.

Опустившись на настил днища, вони побачили, що Костас уже загерметизував свій шолом. Джек і Катя швидко зробили те саме, але спочатку жінка передала свій пістолет Енді, що сидів біля пульта управління лазером.

17

Костас проліз першим. Треба було йти обережно, щоб не торкнутися гострих, як лезо, країв прорізу. Спочатку грек перевірив магнітну мембрану, потім повернувся й по черзі подав руку Каті та Джекові. Коли вони опинилися зовні човна, він притулив на місце металевий диск: адже якби мембрана луснула, це б неминуче спричинилося до наповнення субмарини водою. Диск ідеально сів на попереднє місце. Інакше й бути не могло: проріз робився високоточним лазером.

Хоча мембрана була прозорою, на такій глибині майже не було світла, до того ж будь-якому промінню ставав на заваді піддашок скелі, що разом із корпусом субмарини відгороджував їх від моря зовні.

Учені ввімкнули ліхтарі, і світло віддзеркалилося від кристалічних ґраток мембрани, створивши переливчасте сяйво. Поверхня скелі перед ними здавалася геть незнайомою: зелений колір голограми не давав справжнього уявлення про Глянсуватий відтінок базальту. Здавалося, вони дивилися на стару фотографію, зроблену за допомогою сепії: панорама скидалася на двоколірне зображення давнього грота в темній рамці.

Вони повільно пішли вперед, поступово випростовуючись по мірі того, як тунель розширювався. Мембрана була твердою, як скеля, і щільно прилягала до базальту, хоча назустріч їм стікав тонкий струменець води. Приблизно за вісім метрів мембрана сягала поверхні скелі. Костас ступив на сходинки та нагнувся, аби краще розглядіти поверхню.

— Либонь, тобі він знадобиться більше, ніж мені, — сказала вона.

Енді з розумінням кивнув і засунув зброю за пояс, після чого знову повернувся до екрана. Поки Джек коротенько описував сутичку в рубці управління, Костас відвів телескопічний маніпулятор. Лазер прорізав ув обшивці корпусу ідеально правильне коло діаметром у півтора метри.

— Цей диск тримається на шарнірі, встромленому у проріз, — сказав Енді. — Все, що мені треба зробити, — це зменшити тиск повітря в камері, і диск вискочить назовні, наче люк.

Учені деякий час мовчки дивилися на обшивку. Вони усвідомлювали, що на них чекають невідомі небезпеки, але водночас не могли стримати збудження від думки про втрачений світ, що містив скарби, про які вони не могли навіть мріяти.

— Ну гаразд, ходімо, — промовив Костас.

— Майже цілковита відсутність ознак життєдіяльності морських організмів: тут не було навіть водоростей, — промовив він. — Ніколи не бачив настільки безжиттєвого моря. Якщо ми знімемо шоломи, нам смердітиме тухлими яйцями: це сірководень, розчинений у воді.

Промовляючи це, він змінював гучність радіопередачі й водночас дивився на Катю та Джека, намагаючись зрозуміти, чи вони його чують. Але Джек лише щось машинально пробурмотів у відповідь. Вони з Катею пліч-о-пліч стояли в декількох метрах від темряви в кінці майданчика.

Костас підійшов до них. Світло його ліхтаря допомогло краще побачити те, що доти ховала темрява. Просто перед ними постала видовбана у скелі прямокутна ніша приблизно у два чоловічі зрости заввишки й три завширшки. Її глибина становила близько трьох метрів, а стіни були бездоганно відполіровані. На задній стіні можна було розгледіти те, що так зачарувало вчених на голограмі: обриси великих подвійних дверей.

Катя напруженим від хвилювання голосом першою констатувала очевидне:

— Це золото!

Коли ліхтарні промені злилися, їх мало не засліпило сяйво від дверей. Катя відвела свій ліхтар убік.

— Я б сказав, позолота, — промовив Костас. — Тонкий шар золота, нанесений на кам’яні плити. У ті часи на Кавказі було чимало річкового золота, але щоб зробити браму із суцільного золота, довелося б витратити його все. До того ж така брама була б надто нетривкою.

Крізь щілину за виступом скелі ззовні до грота проникав тонкий струмочок води. Світло ліхтарів викликало до життя безліч крихітних веселок, створюючи калейдоскоп барв, що посилював ефект від золотого сяйва.

— Брама щільно прилягає до низького одвірка, видовбаного у скелі. — Костас придивлявся до правого нижнього кута дверей. — Саме це тримає її зачиненою. Як ми й гадали, відчиняється вона всередину.

Він обернувся до Джека:

— Маємо наповнити цю камеру водою і зрівняти тиск по обидва боки брами. Готові?

Джек і Катя кивнули та наладнали регулятори, пустивши повітряну суміш, потрібну для дихання на глибині у сто метрів. У незнайомої з такою глибиною Каті газ викликав легке запаморочення — вона похитнулася. Костас мусив її підтримати.

— Ти швидко звикнеш до цієї суміші, — сказав він. — Вона прочистить тобі голову, усуне все зайве та звільнить місце для написів, що їх тобі доведеться перекладати.

Катя і Джек востаннє перевірили тиск у балонах і знаком дали Костасові зрозуміти, що все готове. Увімкнувши регулятор, грек підійшов до корпусу та одним із своїх інструментів відстукав просту мелодію. За декілька секунд з отвору в центрі люка вдарив потужний потік води, з силою розбившись об скелю. Цю воду Енді відкачав з днища човна та пропустив крізь фільтри, очистивши від токсинів і твердих домішок.

Щоб не потрапити під струмінь, учені притулилися до базальту. Вода почала вкривати дно камери. Коли вона сягнула ніг, Джек раптом різко видихнув, наче від болю.

— Що таке? — стурбовано спитала Катя. — 3 тобою все гаразд?

— Усе гаразд, — була відповідь.

Але напружена поза Джека свідчила про протилежне. Він повільно випростався лише тоді, коли вода піднялася їм до пояса. Його важке дихання було добре чути рацією.

— Річ у тім, що під час невеличкої сутички в рубці управління я дістав кулю у правий бік. Нічого не сказав тому, що це нічого не змінило б. Куля прошила бронежилет, тож на мені з’явилася теча. Вода дуже холодна, однак нічого не вдієш.

Насправді все було доволі серйозно. Попри те що кулю було випущено з не надто потужного «Узі», вона розтрощила ребро й залишила по собі рвану рану. Джек уже втратив чимало крові й знав, що незабаром ослабне. Потік холодної води зупинив кровотечу та вгамував біль, однак діра в його скафандрі була гіршою, ніж він гадав. За такої низької температури води температура його тіла невдовзі мала опуститися до небезпечного рівня.

Джек почав дихати глибше, намагаючись заспокоїтися, аж раптом відчув запаморочення. Це була певна ознака того, що організмові не вистачає кисню. Від утрати такої кількості крові тіло потребувало додаткового живлення. Він почав дихати надто часто.

«О ні, тільки не зараз!» — подумалося йому.

Вода вже майже вкрила їх із головою, а Джек досі стояв нерухомо. Проміжок між поверхнею води та стелею камери зменшувався, і вчений відчув гостру потребу відкритого простору — напад клаустрофобії знову почав брати над ним гору.

Джек знав: необхідно переконати себе, що це лише психологічний ефект, природна реакція організму, намагання пристосуватися до змін навколишнього середовища, і що ситуація в нього під контролем.

«Розслабся. Хай воно мине».

Він задихав іще частіше та опустився навколішки, звісивши руки і голову. Звуки з його регулятора потонули у круговерті, що кипіла довкола них. Джек ледь усвідомлював, що Катя та Костас поруч, і вони, здавалося, також не дивилися на нього, лише спостерігали за підняттям води.

Він заплющив очі.

Раптом хвиля кинула його назад, закрутивши у невеличкому вирі. Його притисло до мембрани, а чиїсь руки стиснули тіло в міцних обіймах.

Охоплений жахом, учений розкрив очі.

Він відчув на собі чіпкий погляд мертвих очниць, побачив лиховісну посмішку жахливого обличчя та бліді руки, що немов обіймали його, притискаючи до мертвого тіла. Кожна нова хвиля води несла в собі дедалі більше біло-сірих частинок, які відлітали від мерця, наче сніг.

Не в змозі опиратися чи відступати, Джек заціпеніло застиг, відчуваючи жах. Паніка охопила його, накотившись, мов гірська лавина.

Дихання припинилося, а рот був відкритий у безмовному крику.

«Це лише галюцинація».

Раціональний розум ученого підказував Джекові, що він опинився під своєрідним наркозом. Чоловік, якого вони вбили у рубці управління. Самовбивця, що висів у гідролокаційному відсіку. То були привиди із субмарини, духи, що явилися їх переслідувати.

Він чимдуж заплющив очі, напружуючи всі свої сили, щоб не ковзнути в темряву.

Подумки він перенісся на п’ять місяців назад, у часи зіткнення з силами, що гралися ним, наче водоспад тріскою. Знову відчув потужний удар об брус, на який його викинув газ, що зринув із темного провалля підводної шахти, перебивши дихальну трубку та загасивши все світло у шахті. Він уже задихався в темряві, коли Костас знайшов його та за допомогою свого дихального апарата повернув до життя. Тут налетіла друга хвиля, вирвавши Джека з Костасових рук і викинувши на поверхню. Потім він багато годин провів у декомпресійній камері, обплутаний павутинням виснаження, крізь яке час від часу пробивалися хвилі панічного жаху, що приходив разом із проблисками свідомості. Саме такого розвитку подій бояться всі підводники, адже це вщент розбиває впевненість, накопичувану роками, і вкидає людину у світ, де всі засоби управління, всі досягнення цивілізації геть нічого не варті.

І ось це траплялося з ним час від часу.

— Джеку! Подивися на мене. Все гаразд, тобі більше нічого не загрожує.

Костас подивився у Джекові настрахані очі та стиснув його за плечі. Коли шум води відступив і вони знову почули дихання одне одного, Джек востаннє здригнувся та почав розслаблятися.

«Це Костас. Він досі в камері».

— Мабуть, це було одне з тіл, викинених Кузнєцовим із торпедного відсіку, — промовив Костас. — Воно застрягло у ніші скелі, а тепер його потривожив струмінь. Не надто приємне видовище. — Костас указав на вкритий білими плямами труп, віднесений течією до обшивки човна. Тулуб був ледь не розірваний в тому місці, де Костас його штовхнув, пошкодивши залишки жирової тканини.

Замість відрази Джек відчув величезне полегшення, бурхливу радість людини, яка подивилася смерті в очі, але уникла її. У його крові пробігла хвиля адреналіну, наповнюючи бадьорістю.

Катя, яку струмінь відкинув до мембрани, схоже, не помітила паніки, яка охопила Джека. Досі хрипко дихаючи, Джек звернувся до неї рацією:

— Виявляється, маю слабкі нерви: мене ледь не перелякав звичайнісінький труп.

Було б краще, якби вона ніколи не дізналася про демонів, що переслідували його й мало не зжили зі світу.

Вирування води нарешті припинилося, і вона швидко стала спокійною та прозорою. Костас відвів очі від обличчя Джека лише тоді, коли побачив, що той цілком розслабився. Нахилившись, грек розстебнув затискачі, якими ласти кріпилися до Джекових ніг, і розпрямив силіцієві лопати.

Джек перевернувся і подивився, як бульки його видихів здіймаються до стелі камери, зливаючись там між собою. Відчувши шкрябання балона по поверхні скелі, він швидко випустив струмінь повітря собі до скафандру — треба було досягти нейтральної плавучості.

Костас підплив до скелі. Коли він торкнувся її рукою, в його навушниках раптом пролунав якийсь високий звук. Джека, що також його почув, сіпнуло, і це попри те, що жах останніх хвилин уже змінився відчуттям величезного полегшення.

— Гей, Мікі-Маусе, не бажаєш увімкнути голосового модулятора? — спитав він.

Поєднання великого тиску та дії гелію спотворювало людські голоси, уподібнюючи їх до голосів персонажів дитячих мультфільмів, і щоб уникнути цього ефекту, ММУ розробило спеціальний прилад.

— Перепрошую, зараз спробую, — відповів Костас та повернув перемикач на бічній поверхні свого шолома. Налаштувавшись на потрібну частоту, він перейшов до автоматичного режиму: тепер модулятор мав сам реагувати на зміни тиску та вплив зменшення глибини на дихальний газ.

— Енді зменшив намагніченість, зробивши мембрану напівгнучкою: це треба було зробити, щоб тиск за дверима міг урівноважитися з тиском у камері. Тут він становить 9,8 атмосфер, відтак, ми на майже стометровій глибині. Маємо тільки півгодини.

Зменшивши потужність своїх ліхтарів, щоб відблиски не заважали їм усе чітко бачити, дослідники помітили на дверях те, що раніше бачили лише на голограмі. На кожній половинці було викарбуване величне рельєфне зображення бичачих рогів у натуральну величину.

Костас витяг із пояса для інструментів якийсь пристрій.

— Я поцупив це з геофізичної лабораторії ММУ, — сказав він. — Радар, здатний бачити крізь поверхні. Він випромінює електромагнітні хвилі в широкому діапазоні та дає зображення речей, розташованих під поверхнею матеріалу. Ми називаємо його акустичним прожектором. Сигнал радара проникає лише на п’ять метрів, але цього достатньо, щоб з’ясувати, чи є по той бік тверді перешкоди.

Витягнувши антену давача, він почав плавати вперед-назад попід дверима. Нарешті зупинився біля щілини між половинками.

— Усе чисто, — проголосив він. — Опір зникає за півметра, отже, саме такими завтовшки є двері. Я ретельно дослідив поріг, і там не має бути нічого такого, що завдасть нам проблем.

— А корозія металу? — поцікавилася Катя.

— Золото майже не піддається впливові морської води.

Повернувши прилад на місце, він вигнув пальці над виступом порога. Кілька разів посунувшись уперед і назад, він промовив:

— Отак.

Змахнувши ластами, Костас різко кинувся вперед, на двері. Минуло кілька секунд, і він зупинився, так нічого й не домігшись. Двері стояли так само непохитно, як і скеля, з якої був видовбаний дверний прохід.

— Нічого не відбувається, — тихо промовив грек.

— Почекай, подивися на це.

У метрі над головою Костаса висів Джек, його скафандр був обліплений бульками видихуваного повітря. Увагу привертала одна цікава деталь поверхні дверей, замала, щоб її можна було побачити на голограмі. Це було незначне заглиблення у формі блюдця, розташоване між двома парами бичачих рогів. Заглиблення лежало точно на щілині між половинками дверей, і було схоже, що двері опечатано за його допомогою.

Катя наблизилася до Джека й доторкнулася до «блюдця».

— Імовірно, це кришталь, — сказала вона. — Тут складна поверхня, прямі кути та пласкі ділянки.

Кришталь був бездоганний, настільки чистий, що майже прозорий. Рухи Катиної руки, що обмацувала поверхню, нагадали чоловікам жести артиста-міма. Коли вони зменшили потужність своїх ліхтарів, почала обрисовуватися форма кристала. Промені відбивалися від поверхні, відкриваючи кути та грані.

Джек підплив ближче і раптом побачив, що ця фігура йому знайома.

— О Боже! — промовив він. — Символ Атлантиди!

На кілька секунд вони застигли нерухомо, дивлячись на двері й геть забувши про випробування, крізь які їм довелося пройти впродовж останніх годин: збудження від зустрічі з надзвичайним відкриттям знову взяло над ними гору.

— Коли ми плавали в «Акваподах», то бачили цей символ, викарбуваний на стінці перед пірамідами, — сказав Джек. — Тож і тут його наявність цілком логічна.

— Дійсно, — погодилася Катя. — Це щось на зразок талісмана, що засвідчує святість цього місця.

Костас притулив шолом до кристала.

— Просто неймовірно, наскільки акуратне різьблення, — сказав він. — Більшість сполук на базі кварцу недовго витримали б у воді з таким високим вмістом сірки: вони б укрилися патиною.

Заглиблений у роздуми Джек уважно дивився на двері. Раптом він вигукнув щось і витяг довгастий пакунок, що лежав у його кишені поруч із «Береттою»:

— Я взяв із собою свій власний талісман.

Він розгорнув копію золотого диска із затонулого мінойського корабля. Від поверхні відбився промінь ліхтаря.

— Ось він, ключ від Атлантиди! — тріумфально промовив Джек.

— Ну звичайно! — підхопив Костас і, взявши диск із рук Джека, почав розглядати його. — Опуклість достеменно відповідає западині на дверях. Символ розташований на реверсі диска та втиснений у метал, натомість кристал являє собою відбиток аверсу. Диск має пасувати до дверей, як ключ до свого замка.

— У мене було передчуття, що він нам знадобиться, — заявив Джек.

— Ці двері нізащо нам не піддадуться, тож диск — це наш єдиний шанс, — сказав Костас.

Джек підплив до дверей і зупинився просто перед ними. Катя наблизилася до нього з лівого боку.

— Існує лише один спосіб з’ясувати, — промовив Джек.

18

Коли Джек простягнув руку з диском до кристала, той, здавалося, притягнув її, — наче в ньому жила якась первісна сила, що прагнула з’єднати дві половинки цілого, роз’єднані вічність тому. Як вони й сподівалися, диск ідеально ліг на западину у дверях, зробивши їхню поверхню абсолютно гладкою.

— Є, — тихо промовив Джек.

Притиснувши долоню до диска, він ластами натиснув на двері. Диск різко посунув уперед і швидко повернувся за годинниковою стрілкою, змусивши воду закрутитися, наче від невеличкого Гвинта. Коли він нарешті зупинився, почувся низький скрегіт. Тоді диск відділився від дверей, і вони розчинилися.

Джек розкрив їх іще ширше — ті майже не опиралися. На мить стало темно: крижана вода з камери вирами змішувалася з морською водою за дверима. Джек стиснув зуби, аби стримати зойк: він відчував пронизливий біль там, де крізь діру в його скафандрі потрапляла вода, лише трохи тепліша за кригу. Костас і Катя побачили, що йому боляче, однак вирішили дочекатися, поки він сам упорається зі своїми відчуттями.

Костас проплив над порогом і тепер розглядав механізм, що відчиняв двері.

— Неймовірно, — пробурмотів він. — Двері тримав гранітний засув у формі двох схрещених брусів. Верхня площина була сполучена з западинами у скелі, подібно до зубців триба. Кришталь також був урізаний у кам’яний циліндр. Коли Джек натиснув на диск, триби прокрутилися.

Костас зняв диск із кристала та передав його Джекові.

— А як кристал сам прокрутився? — спитала Катя.

— До кінців бруса приєднано вагар, імовірно, схований у порожнинах збоку від порога. Коли триби стикуються, вагар роз’єднує перехрестя засува та прокручує циліндр.

— Тим, хто підходив до дверей, ця автоматика, напевно, здавалася чудом, рукою Божою, — зазначив Джек.

— Цей механізм справляє враження й на сучасну людину.

— Простота, економічність структури, надійність матеріалів… — усміхнувсь до Каті крізь скло скафандра Костас. — У Массачусетському технологічному інституті цей винахід міг би здобути першу премію на конкурсі студентських робіт.

Вони увімкнули головні ліхтарі на повну потужність. Вода перед ними була кришталево-прозорою: адже впродовж усіх минулих тисячоліть сюди не проникали осади.

Промені світла почали наповнювати приміщення, відбиваючись від кам’яних стін. Учені дивилися на прямокутну кімнату розміром із торпедний відсік субмарини. Просто перед ними височів масивний п’єдестал, видовбаний із суцільної скелі.

— Це вівтар! — вигукнув Джек. — Бачите пази? Ними кров збігала на сходи.

— Гадаєш, тут відбувалися людські жертвопринесення? — спитав Костас.

— Вони були здавна поширені серед семітських народів Близького Сходу, — сказала Катя. — Згадайте Авраама та Ісаака зі Старого Завіту.

— Але ніколи не були масовими, — заперечив Джек. — Історія Авраама та Ісаака справляє враження саме тому, що вона була винятком із правила. Мінойці також здійснювали жертвопринесення, однак єдиним доказом цього є вершинне святилище біля Кносу: там землетрус стався в розпал ритуалу, і зберігся людський скелет. Імовірно, до таких дій вдавалися лише під час катастроф на кшталт виверження Тіри.

Вони повільно пливли до п’єдесталу в центрі приміщення. Промені їхніх ліхтарів перетиналися на краю узвишшя для жертвопринесень. Піднявшись догори, дослідники побачили видовище настільки фантастичне, що не повірили своїм очам: то була примара, яка зникла, щойно вони наблизилися до неї.

— Чи ви бачили те саме, що і я? — видихнула Катя.

— Неймовірно! — промовив Костас. — Кістки мали розкластися ще багато тисячоліть тому, але солі кальцію утримували їхні рештки в нерухомій воді. Досить було найменшого поштовху, і вони розсіялися, як хмарка диму.

Упродовж якоїсь секунди вони бачили бика, що лежав: обриси його були окреслені мережею білих смут, наче на фотонегативі. У кутку вівтаря було висвердлено отвори: через них просувалися мотузки, якими тварині перед жертвопринесенням зв’язували ноги. Мабуть, мотузки зникли невдовзі після того, як морська вода піднялася та взяла скелет до своїх холодних обіймів.

Джек узяв ножа, який лежав на п’єдесталі. На кам’яному руків’ї було вирізьблене розлючене чудовисько, наполовину бик, наполовину орел.

— Ось тобі й відповідь, — сказав Джек. — Той майданчик із велетенською статуєю бика був першим у світі місцем для кориди. Приречених тварин вели шляхом, що пролягав між пірамідами, потім затягали сходами на цю плиту. Схоже, звідси відкривалося величне видовище: місто на розташованій внизу рівнині. Гадаю, жертвопринесення здійснювали в ту мить, коли між подвійними вершинами вулкана з’являлося вранішнє сонце, осяваючи промінням бика-сфінкса далеко внизу. Мабуть, у цю мить місто завмирало.

Він замовчав і серйозно поглянув крізь скло на своїх супутників, щоб за кілька секунд повести далі:

— Ми з вами тільки-но бачили рештки останньої жертви, складеної жерцями у спробі зупинити підняття моря. Невдовзі після того двері цього приміщення назавжди зачинилися.

Учені пропливли над вівтарем та попрямували до чорної діри, що видніла у глибині кімнати. З їхнім наближенням стіни починали мерехтіти у світлі ліхтарів, наче зроблені з кришталю та золота.

— «Золотомура Атлантида», — промовив Костас.

Перед самим входом у нішу грек повернувся і спрямував свій ліхтар на стіну.

— Це залізний колчедан, — захоплено промовив він. — Кристали настільки великі, так щільно підігнані один до одного, що коли не придивлятися, дійсно здається, що стіни золоті.

— Але острів складається з порід вулканічного походження, — зауважила Катя.

— Так, переважно з базальту, — сказав Костас. — Розтоплена магма вихолоняла надто швидко, щоб могли сформуватися кристалічні ґратки. Вміст кварцу в базальті між скелею та колишньою береговою лінією був низький, тож порода, що текла на підшар із вапняку, вихолоняла повільніше. Вище базальт формувався з кислотної лави з високим вмістом кварцу, яка застигала відразу після виходу на поверхню. Під час плавання в «Акваподах» ми бачили уламки обсидіану, чорного вулканічного скла, що з’являється, коли ріолітова лава швидко холоне.

— Обсидіанові леза були найгострішими до появи у середньовіччі високовуглецевої сталі, — сказав Джек. — Цей ніж — обсидіановий.

Костас наблизився до них уздовж чорної стіни.

— Неймовірно, — пробурмотів він. — Обсидіан для інструментів, туф як будівельний матеріал, пил як будівельний розчин, сіль як консервант для їжі. Це не кажучи вже про високорозвинене сільське господарство та рибальство. У цих людей було все.

— А як щодо граніту, використаного для встановлення дверей? — спитала Катя.

— Він також має вулканічне походження, — відповів Костас. — Але він виник не внаслідок виверження. Це інтрузивна порода, що виникає глибоко в земній корі внаслідок повільного охолодження магми. У її кристалічних ґратках переважають польовий шпат і кварц. Ще граніт називають плутонічною породою: нагадаю, Плутон був грецьким богом підземного світу. Нагору граніт викидають тектонічні зсуви пліт.

— Це також пояснює наявність іще одного природного ресурсу, — сказав Джек. — Високий тиск перетворює вапняк морського дна на мармур, з якого були зроблені ті зовнішні статуї. Мабуть, на схилах вулкана та на західному хребті були виходи мармуру на поверхню.

— Ми перебуваємо всередині композитного вулкана, — промовив Костас. — Це сполучення лави з пірокластичними, тобто уламковими породами. Згадайте гору святої Гелени, Везувій, Тіру. Замість того щоб нагромаджуватися під корою і вивергатися вибухом, лава через отвір здіймається на поверхню плутонічної породи та застигає, утворюючи базальтовий щит, і це повторюється щоразу, коли тиск магми зростає. У серці будь-якого вулкана є казан, у якому киплять газ та лава, що прокладають собі шлях через тріщини, створюючи шпарувату структуру з тунелів і порожнин. Десь унизу під цим вулканом протікають справжні вогняні ріки.

— А як щодо залізного колчедану? — поцікавилася Катя.

— Це надзвичайно щільна порода заліза, викинута на поверхню разом із гранітом. Повільне охолодження глибоко в земній корі спричиняється до формування великих кристалів. Але ці кристали просто величезні — це унікальне відкриття.

Вони повернулися й востаннє подивилися на світ, який залишали. Вода, пронизана променями їхніх ліхтарів, відбивалася від дзеркальних стін і здавалася різнокольоровою.

— Така печера — мрія кожного геолога, — шанобливо промовив Костас. — Відполіруй стіни — і матимеш видовище, що буквально засліпить будь-якого спостерігача. Мабуть, жерцям здавалося, що це місце створене богами.

За обрисами вівтаря, в кінці тунелю, заледве можна було побачити обшивку субмарини. Дослідники згадали про лихого ворога, що заступав їм шлях до зовнішнього світу. Єдина надія на порятунок Вена з Енді лежала в непроглядній темряві попереду.

Перед тим як пірнути до чорної ніші, Костас повернувся та виплив на середину печери. Витягши щось зі свого пояса для інструментів, він здійснив якісь маніпуляції над вівтарем і повернувся до Джека з Катею. Тепер із наплічного мішка за ним тяглася оранжева нитка.

— Ви переповідали легенди, що беруть свій початок у протистоянні мінойців і мікенців у бронзовому віці, — сказав він. — Коли Тесей прибув до Кносу, щоб убити Мінотавра, Аріадна дала йому клубок, що мав допомогти в пошуках шляху крізь лабіринт. Під цією скелею ми не можемо скористатися із системи глобального позиціонування та маємо покладатися лише на компас і глибиномір. Нитка Аріадни буде нашою страховкою.

Джек перший перейшов із приміщення для жертвопринесень до чорного тунелю, що провадив у самісіньке серце гори. Десь за десять метрів прохід звузився та звернув праворуч. Джек зупинився, даючи товаришам змогу наздогнати себе. Ширини тунелю ледь вистачило для того, щоб учені розташувалися в шеренгу.

Вони були самі у сповненому могильного спокою місці, там, де люди колись зустрічали світанок цивілізації. Джек відчув знайому хвилю збудження, приплив адреналіну, що на мить змусив його забути про рану та підштовхнув назустріч невідомому.

Прохід почав кружляти, і кожен поворот наче збільшував відстань від входу. У цьому місці дуже легко було втратити орієнтири; схоже, давні архітектори добре знали, як пригнічує людину відсутність прямих ліній.

Коли в Костаса закінчився клубок, усі зупинилися, щоб дати йому можливість прив’язати до хвоста нитки новий. У замкненому просторі промені ліхтарів відбивалися від стін довкола, осяваючи воду діамантовим блиском. Здавалося, природа впродовж тисячоліть ненастанно полірувала поверхні.

Джек помітив, що попереду на стіні є якісь позначки.

— Схоже, вони зроблені рукою людини, — зауважив Костас. — Їх викарбували на поверхні за допомогою чогось гострого. Вони дуже подібні до фігурок довкола ієрогліфів, знайдених Гібермаєром на камені у храмі, в якому Солон зустрічався з верховним жерцем.

Сотні майже ідентичних позначок були розташовані у двадцять горизонтальних рядків і тяглися за наступний поворот тунелю. Кожна позначка являла собою символ, оточений овалом. Знаки всередині овалів були прямокутними, кожен складався з вертикального стрижня та певної кількості горизонтальних рисок у різних сполученнях.

— Дуже схоже на руни, — промовив Костас.

— Неможливо! — заперечила Катя. — Руни беруть свій початок від етруського та римського алфавітів, тобто від класичного періоду античності; до того ж рунічне письмо було поширене на берегах Середземного моря. Шість тисяч років тому їх іще не могло існувати.

Чоловіки відступились, надаючи їй можливість краще побачити символи. Жінка спочатку наблизилась впритул до стіни, потім трохи відсунулася, щоб подивитися на рядок у цілому.

— Гадаю, це взагалі не літери, — нарешті сказала вона. — В алфавіті існує пряма відповідність між графемами та фонемами, між символом та одиницею звука. Більшість мов має від двадцяти до тридцяти символів, і лише лічені мають понад сорок значущих звуків. Тут же надто багато розбіжностей у кількості та розташуванні горизонтальних ліній. З іншого боку, ці знаки не можуть бути й логограмами, тобто символами, що позначають окреме слово, як, наприклад, китайські ієрогліфи.

— Може, це складове письмо? — припустив Джек.

Катя похитала головою:

— Символи на фестському диску становлять собою складові фонограми. Атланти не могли використовувати у священних текстах відразу дві складові системи.

— Приготуйтесь до великої несподіванки, — гучно пролунав у навушниках голос Костаса, який за мить до того зник за поворотом коридору. Джек і Катя попливли слідом, урізнобіч водячи ліхтарями.

Символи різко закінчилися вертикальною рискою, вирізьбленою на стіні від стелі до підлоги. Далі на стіні було вибите барельєфне зображення бика в натуральну величину. Велетенська голова з округлими рогами дивилася на прибульців, масивне тіло лежало на платформі, а ноги були вивернуті назовні. Очі, викарбувані дуже глибоко, — мабуть, для того, щоб показати райдужну оболонку, — були неприродно широко розплющені, наче тварину зобразили в мить, коли її охопив первісний страх.

— Ну звичайно! — раптом вигукнула Катя. — То були послідовності чисел!

Джек відразу зрозумів, що вона має на думці.

— Це ритуал жертвопринесення, відтворений у вхідному приміщенні, — промовив він. — А символи містять інформацію про кожен із таких ритуалів.

— Вони навіть розташовані boustrophedon, — сказала Катя і глянула на Костаса. — Як ви, напевно, знаєте з сучасної грецької, bous означає «бик», a strophos — «поворот». Коли бик оре ниву, він, дійшовши до кінця, розвертається у протилежному напрямку. Такий слід залишають змії, і так розташовані прогони сходів.

Жінка вказала на петлі, що поєднували сусідні рядки. Костас обернувся: його очі блищали від хвилювання.

— Коли відбувалися жертвопринесення? — запитав він.

— Зазвичай їх пов’язували з такими подіями, як зміна пір року, збирання врожаю, літнє та зимове сонцестояння…

— А як щодо місячного циклу? — спитав грек.

— Дуже можливо, — відповів Джек. — Проміжки між повними місяцями були, мабуть, першими й найточнішими одиницями відліку часу. Різниця між місячним і сонячним циклами мала велике значення для людей, життя яких залежало від того, наскільки вчасно вони посіють. Синодичний, тобто місячний цикл коротший від сонячного року на одинадцять днів, а відтак, кожні три-чотири роки треба було додавати до календаря ще один місяць. Астрономічні спостереження, потрібні для того, щоб виміряти цю різницю, ймовірно, здійснювалися в мінойських вершинних святилищах. Я впевнений, тут також була обсерваторія.

Костас указав на низку символів просто над зображенням бика:

— Ось чому я спитав.

Те, що спочатку здавалось абстрактною прикрасою, раптом набуло нового сенсу. Безпосередньо над хребтом тварини було вирізьблене коло діаметром приблизно у дві долоні. З кожного боку тяглася послідовність зображень, симетричних до центрального кола: спочатку неповні кола, потім півкола, серпасті фігурки, а насамкінець просто лінії.

— Це зображення місячного циклу, — заявив Костас. — Молодик, півмісяць, повня, потім те саме навпаки.

— Тож золотий диск був символом місяця? — тихо промовив Джек. — Аверс символізує повню, а еліптичний обрис — зміну форми місяця в міру перебігу повного циклу.

Навіть не треба було знову витягати диск, аби переконатися, що Джек мав рацію: двоопукла форма цілком співвідносилася з увігнутим колом, викарбуваним на скелі перед ними.

Костас пересунувся на кілька метрів ліворуч від бика. Фігурки, викарбувані на стіні, раптом здалися йому візерунками на східному килимі.

— Максимальна кількість рисок праворуч від стрижня — шість, і нерідко риски перетинають стрижень. Однак де-не-де ліворуч кількість рисок дорівнює семи, й це ледь не спростувало мою гіпотезу.

— Яку саме? — поцікавився Джек.

— Кожен овал означає рік, кожна горизонтальна риска — місяць. Спочатку риски викарбовувано праворуч від ствола, знизу вгору, а потім ліворуч. Січень або інший місяць, званий в атлантів першим, — це права нижня риска, грудень або останній місяць — ліва верхня.

Джек почав розглядати овали, що містили максимальну кількість рисок.

— Ну звичайно! — вигукнув він. — Символи з додатковою рискою мають сукупно тринадцять рисок. Мабуть, вони відповідають рокам, до яких зараховували додатковий місяць за місячним календарем. Подивіться на цю послідовність. «Зайві» рисочки трапляються в кожному третьому чи четвертому овалі: саме так воно й виходить, якщо узгоджувати місячний цикл із сонячним.

— Але як тоді ти поясниш відсутні місяці?

Катя сиділа на підлозі та розглядала нижні овали. У деяких була лише вертикальна лінія, в інших — одна чи дві горизонтальні риски, розташовані у випадково обраних, здавалося б, місцях.

— Більшість жертвопринесень здійснюється для того, щоб уласкавити вищі сили, чи не так? Ті, хто складає жертви, сподіваються якоїсь реакції богів, бодай якогось знамення. І яке ж місце може бути кращим для знамень, ніж діючий вулкан? Викиди магми, тремтіння землі, навіть веселки, викликані грою променів у газі та парі, — розмірковував Костас.

— Тож жертви складали завжди на початку місячного місяця, — Катя відразу зрозуміла, до чого він веде. — Якщо до чергового молодика спостерігався знак від богів, викарбовували риску. Якщо ж ні, жодної позначки не робили.

— Саме так, — промовив Костас. — Центральна частина стіни, та, що перед Джеком, містить багато рисок: знамення спостерігалися щомісяця протягом двадцяти п’яти чи тридцяти років. Потім упродовж тривалих періодів кількість знамень була меншою. Гадаю, якби ми дослідили цей вулкан, то виявили б, що десятиліття активності чергувалися з десятиліттями майже цілковитої бездіяльності. Ідеться не про видовищні виверження, а про менш значні події на зразок викиду газів із кратера.

— Якщо судити з цих позначок, останню жертву складено у травні або червні, тобто саме тоді, коли, згідно з аналізами, взятими біля Трабзона, сталася повінь, — сказала Катя. — Упродовж кількох років до цього на стіні взагалі не було зроблено жодної позначки. Схоже, з останнім жертвопринесенням жерцям не пощастило.

Учені подивилися на останню риску, майже подряпину на поверхні скелі, таку несхожу на акуратні карби попередніх років. Можна було лише уявити собі жах людей, на яких насувалася неминуча катастрофа і які відчайдушно благали богів про удачу в неминучій далекій мандрівці.

Джек підплив до протилежної стіни та спробував охопити поглядом більшу частину символів.

— Тут близько п’ятнадцяти сотень овалів, — підрахував він. — Якщо повінь сталася в 5545 році до нашої ери, то жертвопринесення мусили тут розпочатися у восьмому тисячолітті. Неймовірно: тисяча п’ятсот років безперервних ритуалів, яким не заважали ні війни, ні природні катаклізми… Судячи з усього, биків тоді існувало достатньо, щоб можна було приносити в жертву по тварині щомісяця. Атлантида виникла не за одну ніч.

— Пам’ятайте, ми дивимося на реєстр подій, які відбувалися вже після розширення проходу, — застеріг Костас. — Спочатку це була вулканічна тріщина, до якої можна було потрапити ззовні. Я впевнений, у цьому місці люди бували задовго до складання першої жертви.

— Треба просуватися далі, — сказав Джек. — Ми не знаємо, що чекає на нас попереду.

Виявилося, що барельєфне зображення бика тягнеться й за останній вигин стіни. Коли вчені завернули туди, то побачили, що прохід став прямим і простягався вперед, доки сягали промені їхніх ліхтарів. Із кожного боку у скелі було видовбано ніші, кожна з яких являла собою неглибоку чашу, чимось подібну до мініатюрної придорожньої усипальні під виступом породи.

— Це для смолоскипів чи свічок, імовірно, з тваринного жиру.

— Добре, що бичачі туші бодай якось використовувалися, — сказав Костас.

Вони рушили далі. Приблизно за п’ятнадцять метрів прохід раптом поділився на три: один головний і два побічні. Углиб вулкана вели три однаково темні тунелі.

— Ще одне випробування, — сумовито промовив Костас.

— Мені видається, що не слід обирати центрального входу, — зауважив Джек. — Це було б надто очевидно.

Катя уважно вдивлялася в тунель, що лежав за правим входом, і чоловіки підпливли до неї. Зупинившись на порозі, вони мовчки кивнули одне одному. Катя вирушила першою. Ширини проходу бракувало, щоб усі троє рухалися поруч, а вишина його ледь дозволяла Джекові випростатися на повний зріст.

Двадцять метрів тунель ішов прямо, на його гладких стінах не було жодних позначок. Відстань між Катею та чоловіками зросла: Костас зупинився, щоб прив’язати до кінця нитки черговий клубок, а Джек вирішив його дочекатися.

Він приклав руку до діри у своєму скафандрі та поморщився:

— Вода стала теплішою, я це відчуваю.

Ні Костас, ні Катя не мали жодної гадки про те, якою є температура довколишньої води, і досі їм не спадало на думку подивитися на термометри на своїх мікропанелях.

— Щось у мене погане передчуття, — промовив Костас. — Мабуть, воду гріє вулкан крізь якусь щілину. Треба забиратися звідси.

Раптом вони усвідомили, що Катя їм не відповідає. Джек не відразу зрозумів: у його навушниках виник тріск, що заглушив би будь-який прийом. Він кинувся вперед.

— Локальне електромагнітне поле, — почувся голос Костаса, який наздогнав його. — Мабуть, у скелі є великі поклади магнітного залізняку, на зразок того залізного колчедану, що у вхідній печері.

Тунель повертав праворуч, ось чому їм не було видно Каті. Вони швидко попливли вперед, у темряву. За поворотом блискуча поліровка стін змінилася на шорстку поверхню, характерну для каменярень. Вода попереду мерехтіла та хвилювала, наче марево.

— Тут гаряче! — вигукнув Джек. — Я не можу йти далі.

Вони вже пройшли оброблені людиною коридори та опинилися між нерівних стін вулканічної тріщини. Раптом із мороку з’явилася Катя, наче випірнувши з піщаної бурі. У цю мить дослідники відчули, що десь поруч причаїлася якась темна сила, невідомий мешканець глибини, який із незрозумілою метою наближається до них.

— Швидко! — крикнула Катя. — Повертаймося до роздоріжжя!

Джек наблизився був до неї, але його відкинула назад неймовірна сила, опиратися якій було просто неможливо. Усе, що вони могли робити, — це уникати вогняних язиків лави, що із жахливою швидкістю пробивалися крізь воду. Дослідники вирвалися до проходу з полірованими стінами та швидко попливли, намагаючись опинитися якомога далі від розколини, краї якої досі здригалися.

Катя дихала так, наче тільки-но пробігла кілька кілометрів. Джек підплив до неї та подивився, чи все гаразд із її обладнанням. На коротку мить він згадав свій власний страх, але це відчуття швидко минуло: вчений просто не дав йому ходу, вирішивши назавжди залишити в минулому.

— Гадаю, ми обрали не той шлях, — намагаючися заспокоїти подих, промовила Катя.

Костас проплив уздовж нитки до того місця, де її розірвала сила, що ледь не знищила їх самих. Вони знов опинилися в зоні магнітних перешкод, і його голос у навушниках заледве долинав крізь невпинний тріскіт.

— Це був фреатичний вибух. Таке трапляється, коли вода зустрічається із розтопленою лавою. Дуже вибухонебезпечна сполука, треба сказати. — Він зупинився, щоб перевести подих. — А ця розколина зіграла роль дула гармати. Якби вулкан не знайшов виходу своїй енергії десь поблизу, ми стали б останніми у списку жертв.

Учені повернулися до потрійного входу. Не було підстав не довіряти інтуїції Джека, тож їхній шлях лежав до бічного входу. Коли вони наблизилися до кам’яного склепіння, Джек опустився на дно: на нього раптом накотилася хвиля нудоти, викликана контрастом між жаром розколини та нерухомими холодними водами проходу.

— Зі мною все гаразд, — хрипко проговорив він. — Лише дайте мені час.

Костас стурбовано на нього подивився, але нічого не сказав, натомість слідом за Катею наблизився до кам’яного порога. Жінка досі не оговталася від шоку, і голос її був напружений.

— Твоя черга йти першим, — мовила вона до Костаса. — Я залишуся поруч із Джеком.

19

Лівий тунель вів не горизонтально, а донизу, до осердя гори. Його стіни поступово зближувалися, стискаючи дослідників, наче удав. Ця думка прикро вразила Джека, який щосили намагався не підкоритися слабкості й болю. Тепер доводилося боротися також із тиском, що зростав разом із глибиною.

— Я бачу внизу видовбані у скелі сходинки, — проголосив Костас. — Маймо надію, що хід невдовзі вирівниться. Ще десять метрів, і нам кінець.

Він тривожно дивився на глибиномір. Поки що їхні автоматичні компенсатори плавучості викидали до скафандрів достатню кількість повітря, щоб вони не тонули, але довго так тривати не могло. Дослідники просунулися ще на кілька метрів і побачили, що нахил тунелю різко збільшився. Деякий час Джек і Катя нічого не бачили через бульки, що вилітали з дихального апарата Костаса, який опинився прямо під ними.

— Усе гаразд, — почувся в навушниках голос грека. — Я бачу дно.

Попереду тунель набув горизонтального напрямку, його дно стало гладким. Джек опустився на дно та став навколішки.

— Сто шістнадцять метрів, — виголосив Костас. — Це граничне значення для цієї дихальної суміші. Ще декілька метрів, і регулятори б відмовили.

Не діставши відповіді, він стурбовано поглянув на обличчя друзів, шукаючи ознак азотного наркозу. Коли його очі призвичаїлися до напівтемряви, він збагнув: Джек і Катя мовчали, охоплені подивом. Тісний тунель розширився у величезну печеру із застиглої лави, схожу своїми довгастими формами на головний зал середньовічного замку. Ця аналогія здалася Костасові особливо доречною, коли він кинув погляд на місце, через яке вони увійшли. Тунель скидався на трубу старовинного димаря, а його гирло нагадувало величний камін.

Печера являла собою цілком природне утворення, результат діяльності сил земної кори, а не людських рук. Коли Костас трохи звик до розмірів приміщення, він звернув увагу на чудернацькі форми базальтових брил, утворених потоком раптово змерзлої лави. Нарешті він зрозумів, що саме позбавило його товаришів дару мовлення. Грек завмер на місці, розкривши рота. Стіни були вкриті зображеннями найрізноманітніших тварин, нарисованих і викарбуваних на скелях. Ці зображення дивовижно гармоніювали з обрисами приміщення й базальтових брил у ньому. Одні тварини були зображені в натуральну величину, інші здавалися більшими, ніж насправді, але всі зображення були виконані в характерному натуралістичному стилі.

Костас побачив бізонів, оленів, коней, великих кішок та биків. Деякі зображення розміщувались окремо, але більшість збилися докупи, перекриваючи одне одного: це нагадувало полотна, використані художниками повторно. Через це картина видавалася тривимірною, а якщо взяти до уваги м’яку галюциногенну дію азоту, то не було нічого дивного, що вона здалася Костасові живим стадом покірливих звірів, які наближалися до них, наче пустельне марево.

— Неймовірно! — порушив тишу сповнений захвату голос Джека. — Зала предків.

Костас потрусив головою, відганяючи невідчепний образ, і питально подивився на друга.

— Ти сам навів мене на цю думку, — пояснив Джек. — Ти сказав, що люди приходили сюди задовго до перших жертвопринесень биків. Ось тобі й докази. Ці рисунки належать до верхнього палеоліту, останнього періоду старого кам’яного віку, до часів, коли люди полювали на велику здобич уздовж країв льодовиків. Ми повернулися на тисячі років назад, до першого вираження творчого потенціалу людини. Усе це відбувалося понад десять тисяч років тому, — якщо точно, з тридцять п’ятого по десяте тисячоліття до нашої ери.

— Чому ти такий упевнений?

— Подивися на ці біологічні види.

Учені пліч-о-пліч підпливли до центру галереї. Видихуване ними повітря сріблястими хмарками піднімалося до стелі печери. Скрізь, куди вони спрямовували світло своїх ліхтарів, печера відкривала їм усе нові дива архаїчного мистецтва. Попри небезпеку, що загрожувала їм, друзі були в захваті від цього неймовірного видовища.

— Ці тварини аж ніяк не свійські, — зауважила Катя. — Тут немає ані корів, ані овець, ані свиней. І деякі з цих видів, мені здається, на сьогодні вже вимерли.

— Саме так! — схвильовано промовив Джек. — Це фауна льодовикового періоду, велетенські ссавці, що вимерли наприкінці плейстоцену, десять тисяч років тому. Можна навіть визначити підвиди. Неймовірно! Наприклад, бики — це не сучасна худоба, а зубри, Bos Primigenius, дикі копитні, від яких виникли наші свійські корівки. У цьому районі вони зникли вже в період неоліту. А це — шерстистий носоріг, іще один вимерлий вид, понад два метри на зріст. Вони були схожі на величезних мускусних биків, єдиних представників мегафауни плейстоцену, що дожили до наших часів.

Пропливши далі, вони побачили зображення просто-таки велетенської тварини, справжнісінької ходячої скелі. Тварина була майже втричі вища за них, із загнутими бивнями принаймні у шість метрів завдовжки.

— Шерстистий мамонт! — вигукнув Джек. — На південь від Кавказу мамонти вимерли після останнього льодовикового періоду, коли тут стало надто тепло для них. Або ці художники мандрували дуже далеко від своїх місць, аж до країв льодовиків у північних степах, або ми дивимося на зображення, якому принаймні сорок тисяч років.

— А я гадала, що печерні рисунки епохи палеоліту знаходили лише у Західній Європі, — сказала Катя.

— Головним чином у Піренеях і в Дордоні, причому найвідомішими є зображення в Альтамірі та Ласко. Це перша подібна знахідка на схід від Італії, доказ того, що європейські племена мисливців та збирачів плодів сягали берегів Західної Азії.

— На мою думку, ці зображення мали певне релігійне значення, — промовив Костас. — Культ тварин, поклоніння їхнім духам?

— На початку розвитку мистецтва зображення наділялися магічними властивостями, — повідомив Джек, — особливо якщо їх створювали шамани та знахарі.

— Або шаманки та знахарки, — додала Катя. — Чимало племен мисливців і збирачів плодів були матріархальними та поклонялися богині-матері. Жінки тоді не тільки збирали ягоди та народжували дітей.

У світлі ліхтарів з’явилось інше колосальне зображення: велетенський самець зубра у стані статевого збудження. На протилежній стіні дослідники побачили його цілковите віддзеркалення; ця неймовірна пара скидалася на грізних вартових, які зустрічали кожного, хто проходив галереєю. Зубри наче просувалися вперед на важких м’язистих ногах.

— Вони чимось нагадують жертовного бика, зображеного у проході, — зазначив Костас. — А поза така сама, як у велетенського бика-сфінкса на стадіоні.

Джек надалі обмірковував їхнє відкриття.

— На час повені більшість із цих тварин уже стали міфічними звірами з минулого: ставлення до мамонта й носорога було приблизно таким самим, як ставлення пізніших культур до грифона та сфінкса. Збереглися лише бики. Для доісторичних мисливців збуджений зубр уособлював чоловічу силу. Для перших землеробів надзвичайно важливими були великі копитні: вони орали землю, давали м’ясо, молоко та шкіри.

— Ти стверджуєш, що мешканці Атлантиди епохи неоліту поклонялися зображенням, яким було на той час понад тридцять тисяч років? — недовірливо перепитав Костас.

— Навряд чи всі рисунки настільки давні, — відповів Джек. — Більшість наскельних зображень були створені не одночасно, а впродовж тривалого періоду. Але навіть найпізніші з них, ті, що з’явилися наприкінці льодовикового періоду, нараховують у своїй історії принаймні дванадцять тисячоліть. Відтак, між їхнім створенням та кінцем Атлантиди минуло більше п’яти тисяч років.

— Для атлантів це була така сама сива давнина, як для нас бронзовий вік, — промовила Катя.

— У ранніх суспільствах мистецтво зазвичай плекалося лише тоді, коли воно мало релігійну чи культурну значущість, — повідомив Джек. — До цього місця всі стіни коридорів були відполіровані, але цю печеру мешканці Атлантиди свідомо зберегли в первісному вигляді. Ці рисунки вшановувано як зображення предків.

Він підплив до стіни й обережно, щоб не пошкодити зображення водою, оглянув величезний круп мамонта.

— Я знав, що Атлантида підготувала для нас чимало неймовірних сюрпризів, — сказав він. — Але я навіть гадки не мав, що знайду перший незаперечний доказ зв’язку між віруваннями перших Homo Sapiens та наших предків із неоліту. Отже, культ бика з’явився майже з початком світу. — Він обережно відштовхнувся від стіни, досі не зводячи очей з гігантського зображення мамонта. — Це найдавніші мистецькі твори у світі.

Вони вже перебували десь у тридцятьох метрах від входу, і приблизно така сама відстань відділяла їх від протилежного кінця галереї. Над ними, ніби величезний храм, височіла скеля із застиглого потоку лави. Фігури зубрів відступали у темряву, змінюючись зображеннями інших тварин. Подекуди малюнки були розташовані так щільно, що в дослідників виникало відчуття, наче на них наступало ціле стадо звірів.

— У Ласко було знайдено шість тисяч малюнків і дванадцять тисяч витравлених зображень, — сказав Джек. — Тут їх принаймні втричі більше. Це буде справжня сенсація! Ми наче опинилися в доісторичному Дуврі.

Вони з Катею настільки захопилися розгляданням дивовижних зображень перед собою, що й не подумали глянути на протилежну стіну печери. Лише Костас, який уже встиг порадитися зі своїм комп’ютером, відірвав їх від цього заняття.

— Подивіться вперед, — стривожено сказав він.

Кінець галереї був уже менш ніж у тридцятьох метрах від них. Коли ліхтарі освітили останню стіну, вченим здалося, що на ній жодних рисунків немає, а поверхня рівна й відполірована. Утім, щось тут таки було викарбуване. Велетенське зображення тяглося принаймні на п’ятнадцять метрів, укриваючи цілу стіну.

До променів Каті та Джека приєднався ліхтар Костаса, і дослідникам нарешті вдалося побачити все зображення відразу.

— Це хижий птах! — вигукнула Катя.

— Бог-орел, що розпростав крила, — тихо промовив Джек.

Як і зображення жертовного бика у проході, це був барельєф, дуже схожий на зображення імперських орлів Месопотамії чи Риму. Шия птаха була вивернута праворуч, а око над гострим загнутим дзьобом гордовито дивилося в темряву. Крила були спрямовані не назовні, а до кутків печери, і пазурі майже торкалися підлоги: здавалося, птах за мить схопить свою жертву.

— Це зображення створене пізніше, ніж рисунки, — сказав Джек. — Мисливці епохи палеоліту не мали інструментів, потрібних для обробки базальту. Мабуть, орел — сучасник бика, й обидва належать до неоліту.

Коли промені перетнулися на страхітливих пазурях, учені помітили, що орел нависав над низкою темних входів, розташованих унизу стіни. Разом їх було чотири: два під кінчиками крил і два під пазуристими лапами.

— Схоже, нам знов доведеться обирати один із варіантів, — зауважив Джек.

Дослідники подивилися, чи немає на стіні якихось підказок: на цій глибині їхній час спливав надто швидко, щоб можна було спокійно перевіряти всі проходи. Вони полишили субмарину майже півгодини тому. Оглянувши стіну біля проходів, учені зупинилися на роздоріжжі.

— Вони абсолютно однакові, — з нотками відчаю в голосі промовила Катя. — Нам знову доведеться покластися на удачу.

— Хвилинку.

Костас уважно вдивлявся в зображення величезного орла, кінчики крил якого майже розчинялися в темряві печери.

— Я вже десь бачив ці обриси, — сказав він.

Джек і Катя поглянули туди, куди показував грек, і жінка різко вдихнула повітря:

— Це ж символ Атлантиди!

— Так, плечі і крила являють собою центральну літеру «Н»! — радісно промовив Костас. — Лапи — це нижня поперечина. Отже, символ Атлантиди — це орел, що розпростав крила!

Джек швидко витяг диск і знову показав своїм товаришам прямокутну фігуру, зображену в центрі й уже так добре їм знайому. Але досі, як виявилося, вони не розуміли прихованого сенсу цього символу.

— Можливо, це те саме, що єгипетський символ «анкх», — сказала Катя. — Ієрогліф, що зображує хрест із петлею над ним та означає життєву силу.

— Коли я побачив у проході зображення жертовного бика, то ще тоді подумав, що символ Атлантиди — це не просто ключ, це також набір чисел, — розмірковував Костас. — Можливо, це подвійний код, у якому горизонтальні та вертикальні риски означають відповідно нулі та одиниці, або ж обчислювальна система, пов’язана із сонячним і місячним циклами. Священний орел — абстракція, яку можна легко закодувати в набір прямих ліній. Але навіть у такому разі…

— Можливо, це зображення несе  в собі якусь інформацію, — перервав друга Джек.

— Мапу!

Джек наблизився до Каті:

— Ти можеш згадати переклад тексту з фестського диска, зроблений Діленом?

Жінка швидко зняла з плеча свій кишеньковий комп’ютер у водостійкому чохлі. За кілька секунд на екрані почав прокручуватися текст:

«Під знаком бика лежить розпростертий бог-орел. Біля його хвоста розташована золотомура Атлантида, великий золотий вхід до цитаделі. Кінчики його крил торкаються місць, де сходить і заходить сонце. Біля сходу сонця лежить гора з вогню й металу. Там розташована зала верховних жерців…»

— Поки що цього досить. — Джек повернувся до Костаса. — Що скажеш?

Костас відразу зрозумів, що спало на думку його приятелеві, та вже дивився на компас.

— Якщо взяти до уваги ймовірні магнітні властивості скелі, то я б сказав, що ця стіна пролягає точно із заходу на схід.

— Добре, — сказав Джек і помовчав, збираючи докупи думки. — «Знак бика» — це вулкан, його подвійна вершина. «Розпростертий бог-орел» — це зображення в нас над головами, причому його крила розташовані на лінії схід-захід. «Зала верховних жерців» лежить на сході. Отже, нам потрібен східний прохід, той, що під кінчиком лівого крила.

Костас кивнув, не зводячи очей із символу.

— Але це ще не все, — промовив він і взяв диск із рук Джека. — Уявімо собі, що це мапа, але не масштабне зображення, а схема на кшталт плану метро. Вертикальна лінія, що відповідає лапам орла — це прохід, який веде від дверей у скелі. Ці дві риски, що відходять від середини лап, — глухий кут за настінним барельєфом бика. Наразі ми знаходимося в центрі символу, в точці, звідки відходять крила.

— Отже, проходи перед нами ведуть до шиї та голови орла, — сказав Джек. — А текст на диску має подвійний сенс: він повідомляє не лише про те, що слід обрати лівий прохід, а й про те, що треба пройти тунелями до кінчика лівого крила.

— Тоді куди ведуть усі інші проходи? — спитала Катя.

— Гадаю, що вони являють собою комплекс тунелів і галерей на зразок цієї. Уявіть собі підземний монастир із культових приміщень, житлових кімнат для жерців і прислужників, кухонь і комір для продуктів, скрипторіїв і майстерень. Первісні мисливці, вперше опинившись тут, мабуть, звернули увагу на симетричну структуру печер, примху природи, що спричинилася до утворення мережі тунелів, схожої на розпростертого орла. Подальша обробка стін зробила цю структуру ще правильнішою.

— На жаль, у нас немає часу на дослідження, — стривожено дивлячись на прилади на скафандрі Джека, промовив Костас. — Через твоє поранення та крижану воду споживання організмом повітря збільшилося, і його запаси майже вичерпано. Тобі вистачить дихальної суміші, щоб повернутися на субмарину, але не більше.

Джек не вагався ані секунди: доки їхні переслідувачі були на підводному човні, шляху назад не було. Єдиний шанс на порятунок полягав у тому, щоб пройти крізь лабіринт тунелів і відшукати вихід на поверхню.

— Ми йдемо далі, — сказав він.

Костас глянув другові в очі та мовчки кивнув. Підпливла Катя й потиснула Джекові руку. Востаннє подивившись на печеру, яку вони залишали позаду, дослідники вирушили до лівого проходу. У світлі променів, що затанцювали на поверхні скелі, тварини мали дивний вигляд: вони ніби напружували всі свої сили, щоб із глибин льодовикового періоду піти слідом за вченими, підтримуючи їхню місію.

Зупинившись у кутку, Костас витяг із наплічника черговий клубок, прив’язав нитку та рушив уперед, у чорнильну темряву тунелю. Джек і Катя рушили за ним.

— Ну що, тепер вороття немає, — промовив Костас. — Уперед!

20

— Тесею, це Аріадна. Тесею, це Аріадна. Ви мене чуєте? Прийом.

Том Йорк у тисячний, мабуть, раз за останні півгодини переказував це повідомлення. Кодові імена він узгодив із Джеком та його товаришами ще до того, як вони вийшли з ДСРВ. Вимкнувши мікрофон, Йорк повісив його на ДВЧ-приймач поруч із панеллю управління радара. Уже світало, і «Сіквест» майже повернувся на свою початкову позицію, тоді як шторм уже відкочувався до південного берега Чорного моря. І хоча відтоді, як їхні шляхи розійшлися, минуло вже майже дванадцять годин, особливих підстав для хвилювання не виникало. Ймовірно, на те, щоб проникнути на борт субмарини, знадобилося чимало часу, а Костасового лазерного обладнання ніхто не перевіряв. Можливо також, що дослідники вирішили тимчасово не викидати на поверхню радіобуя, чекаючи, поки нормалізуються погодні умови.

Трохи раніше через свого знайомця у Британському центрі зв’язку та збирання розвідувальної інформації, що в Телегенічні, Йорк з’ясував, що за годину над ними з’явиться цифровий супутник нового покоління, призначений для спостереження за земною поверхнею. Вони вже перебували на межі його видимості, і за п’ять хвилин супутник мав дістати високо роздільне зображення острова з висоти у шістсот кілометрів, — якщо, звичайно, його не закриє хмара. Але навіть у разі хмарної погоди інфрачервоні теплові сенсори були здатні розпізнавати детальне зображення; щоправда, думав Йорк, на такому зображенні, ймовірно, переважатиме потужне випромінювання з кратера вулкана, втім, людей також можна буде побачити.

— Капітоне, земля! Південний-південний захід, з правого борту.

Після сходу сонця Йорк і терновий перейшли з віртуальної системи керування, що в командному модулі, на реальний капітанський місток. Корабель здійснив крутий віраж. Капітан, схопившись за леєр, вдивлявся крізь залите дощем скло у неспокійне море, що його вже почав забарвлювати тьмяний світанок. Обрій поступово віддалявся, ранковий туман розсіювало проміння сонця.

— Відстань — триста метрів, — дав оцінку Йорк. — Скиньте швидкість до однієї чверті та поверніть на сімдесят п’ять градусів.

Терновий зайнявся лазерним далекоміром, а Йорк тим часом підтвердив орієнтир для системи глобального позиціонування та схилився над мапою моря поруч із панеллю компаса. За кілька секунд показавсь острів, блискуча поверхня якого була схожою на правильний конус.

— О Боже! — гукнув терновий. — Виверження!

Йорк облишив циркулі та схопив бінокль. Серпанок, що нависав над островом, зароджений був не лише морським туманом, а й клубами диму вулкана. Стовп диму здіймавсь високо вгору, де його розвіював вітер. Посередині майоріла урізана веселка — яскрава смужка кольорів, що жваво переливалася в сонячному промінні.

Йорк спостерігав за цим видовищем мало не хвилину.

— Не думаю, — сказав він. — У цьому немає нічого особливого. Я вже бачив щось подібне на островах Вануату в південній частині Тихого океану. Дощова вода проникає крізь пористий верхній шар із попелу та випаровується, зустрічаючись із магмою. Як наслідок, над вулканом здіймається довжелезний і тонкий — діаметром не більше від двадцяти метрів — стовп пари.

— У давні часи це видовище, напевно, справляло на людей величезне враження та сприймалося як надприродна подія, — промовив терновий.

— Шкода, якщо Джек цього не бачить. — Йорк указав кудись під воду. — Ось підтвердження його гіпотези, що ця гора колись була священною, місцем розташування святилищ на зразок мінойських вершинних. Мабуть, людям вона видавалася оселею богів.

Йорк укотре підніс до очей бінокль та обвів поглядом вулкан, що височів перед ними. Поверхня гори здавалася голою та позбавленою життя: випалений попіл вершини змінювався кострубатим базальтом схилів. Десь на середині гори капітан побачив темні прямокутні плями, схожі на майданчики чи балкони. В обличчя йому вдарило сонце, і він заплющив очі, щоб за кілька секунд їх знову розплющити. З його вуст зірвалися вигуки невдоволення. Він поклав бінокль і підійшов до потужного телескопа поряд із компасом. Раптом від дверей почувся голос Пітера Гові:

— Яке видовище! Гадаю, це випари дощової води?

Гові зійшов на місток. На Пітерові були зелені Гумові чоботи, брунатні вельветові штани і білий светр під горло; в руках він тримав дві чашки, в яких щось парувало.

— Маєш вигляд учасника Другої світової на водах Атлантики, — промовив Йорк.

— Точніше, Чорного моря. Нелегка видалася нічка. — Гові передав капітанові чашку та важко опустився на сидіння тернового. Щоки гостя були неголені, а вираз обличчя свідчив про втому. Протяжний новозеландський акцент посилився. — Я знаю, що ти убезпечив нас від шторму, але нам усе одно не вдалося стулити очей: довелося стежити за обладнанням. Ми мало не втратили підводний апарат.

Відразу після того, як ДСРВ вирушив до субмарини, апарат повернувся на «Сіквест»: він мав відвезти пасажирів на «Сі-Венчер» за тридцять миль на захід. Хоча техніки закріпили його на внутрішній платформі, вночі він усе одно зірвався, ледь не перекинувши судна. Якби Гові та його підлеглим нічого не вдалося зробити, довелося б скинути апарат, врятувавши таким чином «Сіквест», але відрізавши тим, хто був під водою, шлях до порятунку.

— На борту залишилося лише дванадцять членів екіпажу, — вів далі Гові. — Мої люди працювали всю ніч. Якою є нинішня ситуація?

Йорк подивився на монітор і побачив, що координати корабля збіглися з орієнтиром, залишеним СГП у тому місці, де вони вчора спустили на воду ДСРВ. Шторм майже вщух, хоча море й досі хвилювало. Проміння вранішнього сонця відбивалося від базальтової поверхні острова. День заповідався просто чудовий.

— Якщо ми не дістанемо звістки від Джека впродовж шести годин, то я відішлю водолазів. Наразі можна дати людям можливість як слід відпочити. Підйом сьогодні буде опівдні.

— А як наші «янголя-охоронці»?

— Те саме: якщо не буде контакту, о дванадцятій нуль-нуль я почну переказувати в ефір повідомлення про надзвичайну ситуацію.

Під «янголятками-охоронцями» малися на думці військові кораблі, остання надія в надзвичайних ситуаціях. Турецький вартовий корабель та ціла флотилія швидкоплавних катерів уже пройшли Босфор і на максимальній швидкості рухалися назустріч «Сіквестові». Крім того, у Трабзоні вже чекала в повній бойовій готовності ескадрилья гелікоптерів «Сімок» із загоном спецпризначення турецької морської піхоти на борту. Мустафа Алькозен разом із групою високопосадовців, турецьких дипломатів, уже вилетів до столиці Грузії Тбілісі з метою забезпечення спільних дій двох країн у разі необхідності.

— Ну, гаразд, — з очевидним полегшенням зітхнув Гові. — Піду перевірю передню гарматну вежу, а потім сам трохи перепочину. Побачимось опівдні.

Йорк кивнув і повернувся до телескопа. Двадцять хвилин тому стерновий повідомив про величезну провалину в морському дні, не нанесену на жодну мапу, — западину завдовжки в десять кілометрів та завглибшки у п’ятсот метрів. Глибиномір дослідив відстань між дном западини і давньою береговою лінією, розташованою на глибині у сто п’ятдесят метрів. Вони вже опинилися там, де розсталися з Джеком, — за півтори морських милі на північний захід від острова. Приблизно на цьому місці Джек із Костасом учора вперше побачили підводне місто.

Йорк подивився на острів. Подвійну вершину та сідловину між піками, де колись обвалився кратер, було тепер видно дуже добре. Капітан застиг на місці, думаючи про дива, що можуть чекати внизу. Ці води могли ховати найбільшу загадку античного світу: місто, що виникло на багато тисячоліть раніше від усіх інших міст світу. Можливо, тут були величезні піраміди, грандіозні статуї, багатоповерхові будівлі; можливо, люди, які жили тут, утворювали суспільство більш розвинене, ніж навіть деякі сучасні. Довершувала картину затонула радянська атомна субмарина, громіздка і зловісна, одна з тих, до боротьби з якими Йорк готувався чи не половину свого свідомого життя.

З радіо долинуло:

— «Сіквесте», ви мене чуєте? Це «Сі-Венчер». Прийом.

Йорк схопив мікрофон і схвильовано заговорив:

— Маклеоде, це «Сіквест». Перекажи свої координати. Прийом.

— Через шторм ми досі не можемо вийти з Трабзона, — почувся нерівний спотворений голос капітана «Сі-Венчера» (хай там як, а їх розділяли сто миль електромагнітного сум’яття). — Але Мустафі вдалося зв’язатись із супутником. Він налаштований на теплову картинку й за мить почне передавати вам дані.

Йорк обернувся, аби краще бачити навігаційну панель управління, за якою сидів стерновий. У мерехтінні кольорів обрисувався скелястий ландшафт, який потім знову розсипався на мозаїку окремих точок.

— Ти дивишся на центральну частину острова, — ледь чутно пролунав голос Маклеода. — Вершина вулкана розташована в його східній частині. Ми встигли спіймати лише кілька картинок, а потім зв’язок із супутником зник.

Спочатку верхня частина зображення була нечіткою, але черговий пробіг сканера по центрі відкрив яскраву картинку. Поряд із нагромадженнями скам’янілої лави лежав край широкого майданчика; трохи ліворуч можна було побачити коло з розташованих на однаковій відстані один від одного каменів; праворуч пролягали видовбані у скелі сходи — ці характерні обриси неможливо було переплутати з чимось іншим.

— Є! — стерновий викинув у повітря стиснутий кулак. — Це вони!

Йорк також побачив дві червоні цятки, що відділилися від сходів і тепер рухалися на південь. Потім із серпанку пікселів у верхній частині екрана вийшла третя червона цятка.

— Дивно, — промовив Йорк. — Вони йдуть угору від берега, хоча Джек був переконаний, що до вершини вулкана їх виведе підземний хід. До того ж, щойно вийшовши на поверхню, вони мали встановити з нами радіозв’язок.

Те, що сталося потім, підтвердило його найгірші підозри. На екрані з’явилася четверта, а потім і п’ята червоні цятки, і всі п’ятеро розташувалися обабіч сходів.

— О Боже! — скрикнув стерновий. — Це ж не наші!

Зображення розсипалося, а тріскіт радіо став безперервним. Стерновий різко повернув голову до сигналу тривоги, що висвітлився на сусідньому екрані.

— Капітане, вам краще на це подивитися, — сказав він.

На екрані постійно оновлювалася кругова розгортка пошуково-навігаційного військового радара моделі «Рекел Декка ТМ1226».

— Від східного берега острова відділяється об’єкт. Я не можу сказати напевно, але мені здається, що ми бачимо військове судно розміром із береговий корабель, можливо, великий катер.

Цієї миті над головами обох чоловіків пролунав різкий звук, і їх із силою відкинуло назад. Йорк скочив на ноги та підбіг до правого борту. Він зробив це якраз учасно, щоб побачити, як у морі в п’ятистах метрах від «Сіквеста» виріс білий фонтан бризок. Тієї ж миті вони почули далекий гарматний постріл. Звук відбився від острова та покотився їм назустріч крізь прозоре ранкове повітря.

— Вимкнути всі системи, повторюю, вимкнути всі системи! — крикнув стерновий. — Радар, радіо, комп’ютери — нічого щоб не працювало!

Йорк заскочив на місток і швидко озирнувся. Крізь двері навігаційної рубки він побачив, що його монітор згас. Освітлення та ДВЧ-радіо також не працювали, як і приймач СГП. Йорк відразу потягнув за ручку механічного клаксона та зірвав кришку слухавки, що рознесла його голос по всіх відсіках корабля.

— Увага, увага! — заревів він, перекрикуючи сигнал тривоги. — Бойова тривога! На нас здійснено напад. Майоре Гові, якомога швидше прибути на місток. Усім іншим зібратися на внутрішній платформі та підготуватися до спуску на воду рятувального підводного апарата «Нептун-2». — Він опустив кришку та похмуро подивився на стернового. — Електромагнітна бомба.

Його співрозмовник із розумінням кивнув. За останні роки арсенал терористів було поповнено: тепер вони володіли снарядами, зарядженими магнітом, які в мить вибуху випускали мікрохвильовий імпульс потужністю в багато мільйонів ватт.

У порівнянні з вибухом найпотужнішого з таких снарядів розряд блискавки здавався блиманням звичайної електролампи. Такі вибухи спроможні були вивести з ладу все електронне обладнання, комп’ютери й засоби зв’язку в радіусі своєї дії.

— Майку, тобі час приєднатися до інших, — сказав Йорк стерновому. — Запасні акумулятори в підводному апараті та командному модулі захищені від електромагнітного імпульсу, тож вони мають працювати. Ми з Пітером залишатимемось тут щонайдовше: ми відступимо до модуля лише в разі доконечної потреби. Дуже важливо, щоб ви переказали свої координати лише після того, як опинитесь в турецьких територіальних водах. Позивні такі: «Аріадні потрібен янгол-охоронець». Переказуйте їх захищеним каналом ММУ Ти мій заступник, тож уся влада на апараті тимчасово належить тобі.

— Так, капітане. Щасти вам!

— Вам щастя також знадобиться.

Коли стерновий квапливо збіг сходами, Йорк навів бінокль на східну частину острова. За кілька секунд із-за скель вислизнув низький силует судна, ніс якого виступав уперед, що уподібнювало корабель до морди акули, надаючи йому зловісного вигляду. У прозорому світлі ранку кожну деталь — від гарматної вежі перед округлою надбудовою до обшивки турбовентиляторного двигуна на кормі — було видно особливо чітко.

Йорк знав, що це може бути лише «Гриф». Окрім США та Великої Британії, електромагнітні снаряди мала на озброєнні армія лише однієї країни — Росії. Під час останнього конфлікту в Перській затоці підкреслена нейтральність Росії змусила багатьох осіб, що так і не охололи після запалу холодної війни, стверджувати, що саме ця країна постачала зброю бойовикам. Тепер Йорк дістав підтвердження своєї підозри: електромагнітні снаряди були товаром нелегального розпродажу радянських арсеналів і потрапляли до терористів за сприяння кримінального світу. Імовірно, Аслан був не єдиним кримінальним бароном, що зберіг цінне обладнання для особистого використання.

Коди Йорк вже застібав на собі аварійний скафандр, до рубки заскочив Пітер Гові. По дорозі він устиг наполовину одягти білий комбінезон для захисту від ударної хвилі. Такий самий комбінезон він передав Йоркові. Чоловіки налагодили свій бойовий одяг та доповнили його шоломами, що зберігалися у спеціальному відсіку під панеллю управління. Кевларові ковпаки шоломів мали на собі пузирчасті протектори для вух і були обладнані безосколковими прозорими заборолами для захисту обличчя.

— Отже, почалося, — промовив Гові.

— Боронь нас Боже!

Чоловіки збігли сходами на палубу. За надбудовою виблискував порожнявою вертолітний майданчик: «Лінкс» відлетів до Трабзона, щойно стало зрозуміло, що шторм не обмине їх.

— Без електроніки автоматизована система ведення вогню ніяк нам не допоможе, — сказав Гові. — Але кілька хвилин тому я перевів її на ручне управління, тож у крайньому разі ми можемо стріляти вручну.

Єдине, на що вони могли сподіватися, — це ефект несподіванки. На «Грифі» не могли знати, що в них є стаціонарна зброя: працюючи у звичайному режимі, «Сіквест» не виставляв своє озброєння напоказ. Аслан, безсумнівно, мав намір узяти їх на абордаж і забрати з корабля все цінне. На те, що «Сіквест» удасться зберегти, надії було мало, але Йорк і Гові хотіли бодай спробувати помститися за його загибель. Гармату «Грифа» було націлено на дослідницький корабель, і чоловіки на його борту знали, що перший їхній постріл викличе жахливі для них наслідки: шалену атаку, на протистояння якій «Сіквест» просто не розрахований.

Йорк і Гові пригнулися та разом відкрили круглий люк посередині палуби. Внизу тьмяно виблискувала гарматна вежа — подвійні 40-міліметрові гармати «Бреда», розташовані на невеликому узвишші.

Гові зайняв місце стрільця за казенною частиною гармати та знизу подивився на Йорка:

— Мусимо бути готовими вистрілити відразу після того, як піднімемо вежу та наведемо її на ціль. Доведеться робити це по-старомодному: я буду наводити, а ти коригуватимеш мої дії.

Зазвичай зброєю керували з капітанського містка «Сіквеста», причому коригування наведення виконувалося за допомогою радара «Бофоре 9ЛВ-20» та системи управління вогнем «Бофоре 9ЛВ-28». Але так уже сталося, що Йорк не міг навіть скористатися ручним лазерним віддалеміром, і йому доводилося цілком покладатися на власні навігаційні навички. На щастя, він запам’ятав відстань між пунктом запланованої зустрічі та островом, біля якого тепер стояв, повернувшись до них бортом, «Гриф».

— Віддаль три тисячі триста метрів, — промовив Йорк і створив щось на зразок імпровізованого прицілу: праву руку простягнув під кутом у сорок п’ять градусів до носа «Сіквеста», а ліву спрямував на корму «Грифа». — Азимут двісті сорок градусів до осі «Сіквеста».

Гові повторив вказівки та почав крутити коліща біля сидіння стрільця. Нарешті дула було спрямовано на «Гриф». Гові швидко вирахував кут підняття та пересунув собачку так, аби після підняття вежі стволи надіслали снаряди за потрібною траєкторією.

— Барометричний тиск і вологість у нормі, швидкість вітру можна проігнорувати. Похибки на такій відстані неважливі.

Йорк опустився на підлогу поряд із Гові та допоміг йому зі снарядами. Стрічки, що подавали снаряди до гармат, були порожніми, адже в мить нападу корабель не був готовий до бою. Утім, у будь-якому разі без електроніки цей механізм не працював би. Чоловіки почали витягати снаряди із запасних скринь усередині вежі.

— Доведеться скористатися з ручної подачі, — сказав Гові. — Розривні снаряди для лівого ствола, бронебійні для правого, по п’ять пострілів із кожного. Сумніваюся, що в нас буде нагода стріляти більше. Ми застосуємо розривні снаряди для коригування прицілу, бо їхні вибухи краще видно на воді.

Йорк почав запихати п’ятикілограмові снаряди на полиці над приймачем — червоні кінчики ліворуч, сині праворуч. Коли він закінчив роботу, Гові сів на сидіння стрільця та потягнув за засув на кожному дулі, подаючи снаряди до приймача.

— Чорт забирай, мати в розпорядженні лише десять снарядів для гармати, здатної зробити чотириста п’ятдесят пострілів за хвилину! — похмуро зауважив Гові. — Мабуть, боги Атлантиди зараз сміються з нас.

Чоловіки опустили на обличчя захисні заборола. Йорк протиснувся до вузького закутка перед коліщам, що управляло підняттям дула, а Гові взявся за важіль, який підіймав та опускав вежу. Для проби він трохи повернув її, глянув на Йорка:

— Ну що, підіймаємо?

— Давай! — кивнув капітан «Сіквеста».

Коли гарматна вежа почала підійматися, Йорк відчув у крові електричний заряд адреналіну. Він багато разів протистояв ворогові, але завжди з містка або з рубки управління; тепер же доводилося битися, так би мовити, наживо. Він уперше відчув те саме, що відчували моряки, які були за гарматами на кораблі Нельсона «Вікторія» або сиділи в могутніх гарматних вежах дредноутів біля Ютландського півострова чи Північного мису. Йорк і Гові знали: шансів на те, що вони візьмуть гору у протистоянні з 130-міліметровими гарматами «Грифа» та його сучасною системою корекції вогню на базі СГП, було дуже мало.

Вежа піднялася над рівнем палуби, і Йорк побачив силует «Грифа». Дула опустилися на завчасно визначені позиції. Капітан зафіксував ручку підйомного коліщати та підніс руку:

— Гармату наведено на ціль!

Гові клацнув затвором і поклав палець на гашетку.

— Вогонь!

Почувся оглушливий тріск, і ліва гармата здригнулася всім своїм єством. Йорк схопив бінокль та подивився, куди полетів снаряд, що з виттям проривав повітря. За лічені секунди праворуч від «Грифа» виріс фонтан бризок.

— Двадцять позицій ліворуч! — крикнув Йорк.

Гові прокрутив коліща та подав снаряд.

— Вогонь!

Гармата ще раз сіпнулася всім тілом і викинула з лівого ствола струмінь полум’я. Зворотний удар газу викинув гільзу і подав новий снаряд.

— Влучили! — заволав Йорк. — Бронебійні, п’ять пострілів поспіль!

Він побачив червоний спалах там, де вибухівка здетонувала об метал, кинувши на корму «Грифа» зливу осколків. Залишалося сподіватися, що бронебійні снаряди виведуть із ладу силову установку ворога, пошкодивши турбовентиляторні прискорювачі, які дозволяли «Грифові» рухатися швидше за будь-яке інше судно.

— Вогонь!

Гові натиснув на праву гашетку й уже не відпускав її. Здавалося, вправний коваль-велетень п’ять разів поспіль ударив по своєму ковадлу. Менш ніж за секунду магазин спорожнів, а гармата викинула п’ять гільз.

Гарматна вежа ще здригалася, коли ближче до корми «Сіквеста» почувся страхітливий тріск, і цілу палубу струснуло. Чоловіки із жахом побачили, що «Сіквест» дістав понад десяток прямих влучень над ватерлінією. На цій відстані ракетне паливо «Штреке» дозволяло «Грифові» стріляти майже прямою наводкою, і випущені ним снаряди трясли «Сіквест» від носа до корми. Здавалося, його протикала величезна виделка: кожен снаряд легко проламував переділки та, викинувши струмінь вогню й купу уламків, вилітав із протилежного борту.

— Потім вони цілитимуть у місток, а після цього настане й наша черга! — крикнув Йорк.

«Сіквест» стогнав і сіпався. Йорк навів бінокль на корму «Грифа». Клуби диму показували, куди влучили їхні снаряди. Раптом увагу капітана щось привернуло, й він опустив бінокль. До них летів надувний човен із жорстким корпусом, подвійний двигун якого залишав за кормою широкий кільватерний струмінь у формі літери «V». Усередині, пригнувши голови, сиділи якісь люди. Катер уже подолав половину відстані та швидко наближався.

— Бачу ворожу групу захоплення, відстань вісімсот метрів! — вигукнув Йорк. — Максимально опустити стволи. Цілити прямою наводкою!

Він почав щосили вертіти коліща, а Гові тим часом припав до металевого видошукача перед сидінням стрільця. Коли його рука вже торкнулася лівої гашетки, стався жахливий удар, після якого обидва чоловіки опинилися на підлозі. Зі звуком, гучнішим за брязкіт сотень розбитих вікон, рій металевих осколків зрикошетив від броні гарматної вежі. Один із них уп’явся Йоркові в ногу, і його комбінезон відразу просочився кров’ю. За кілька секунд пролунали ще два вибухи. Надбудову палуби прошила пряма черга бронебійних снарядів, які потім вдарили у воду за правим бортом «Сіквеста».

Йорк скочив на ноги. У його вухах стояв шалений дзвін, а ліва нога безсило воліклася. Він широко розкритими очима подивився на діру, що зіяла там, де щойно був капітанський місток. Для людини, закоханої в море, це було жахливе видовище, — все одно, що безпорадно спостерігати, як в агонії помирає осліпла та скалічена кохана жінка.

— Гаразд, поцілуймо цих виродків, — промовив він холодним і твердим, незважаючи на біль, голосом.

— Так, капітане!

Гові вже повернувся на місце стрільця. До човна залишалося тільки двісті метрів. Максимально опустивши стволи, Гові з інтервалом у секунду вистрілив рештою розривних снарядів. Перший постріл не влучив, але здійняв велику хвилю, яка підкинула човен так, що здалося, наче він зараз полетить. Другий снаряд пройшов під кілем і цілком викинув човен із води, піднявши його корму і давши Йоркові й Гові змогу побачити шістьох чоловіків у Гумових костюмах, які відчайдушно чіплялися за борти. Третій снаряд розірвався об фланець. Наступної миті вибухнув паливний бак, і човен разом з пасажирами зник у вогняній кулі, яка зі страшною швидкістю полетіла в напрямку «Сіквеста».

Але часу на радість не було: кінець заповідався жорстокий. Коли до гарматної вежі долетіли перші фрагменти надувного човна, палуба під ногами Йорка та Гові здригнулася. У повітря почали вистрілювати заклепки, а металеві бруси палуби гротескно вигнулися. За мить черговий снаряд зірвав вежу з її платформи та жбурнув до леєра правого борту. Чоловіків обійняв вир вогню, щоб за секунду обернути їх на ніщо.

Останнім, що побачив Йорк, був «Сіквест», охоплений нищівним вогнем. Але, як не дивно, корабель досі залишався на плаву, наче байдужий до того, що відбувалося, схожий на непохитний моноліт вулкана неподалік.

21

Коли дослідники пірнули в непроглядну темряву тунелю, що починався під кінчиком лівого орлячого крила, то побачили, що стіни тут були рівні та відполіровані, як і в попередніх проходах. Перші кілька метрів від зали предків попереду йшов Костас, але потім тунель розширився, і тепер усі троє могли рухатися пліч-о-пліч. Десь за десять метрів підлога обернулася на сходи зі слабким нахилом. Скільки сягало око, стерті сходинки під невеликим кутом вели вгору.

— Цього разу боги на нашому боці, — сказав Костас. — Ще кілька хвилин на цій глибині, і ми б залишилися тут назавжди.

Щоб не витрачати багато енергії, вони відрегулювали плавучість своїх скафандрів, і ті самі піднімали їх угору. На стінах було викарбувано незліченну кількість биків у натуральну величину. Ці силуети відразу нагадали вченим дуже схожі критські фрески із зображеннями биків. Здавалося, тварини стовпилися обабіч проходу та спостерігають за людьми.

Коли Джек майже віддихався, його комп’ютер видав тривожне повідомлення, що настав час перейти на запасний балон. Джек на мить відчув, як напружився регулятор, потім увімкнулася аварійна подача, й повітря знову почало надходити безперешкодно.

— У міру сходження тиск падатиме, й це означає, що об’єм повітря в резервному балоні збільшиться, — запевнив його Костас. — Окрім того, якщо в тебе вичерпаються запаси, ми завжди можемо поділитися.

— Чудово, — Джек на мить повернув голову до приятеля і знову зосередився на рівневі плавучості свого скафандра.

Наступні кілька хвилин дослідники чули лише шерех бульбашок, що злітали під стелю. Коли вони здолали приблизно сто метрів, Костас жестом запропонував зупинитися.

— Зараз ми на сімдесят метрів нижче від рівня моря, — проголосив він. — Мій комп’ютер показує, що треба зробити п’ятихвилинну зупинку для декомпресії. Хоча ми споживали переважно гелій і кисень, та все одно встигли засвоїти чимало азоту. Він має вийти з крові.

Відчуваючи різкий біль у боці, Джек намагався не дихати надто часто. Він знесилено опустився на сходинку та витяг диск.

— Час звіритися з мапою, — сказав він.

Костас і Катя присіли поруч. Джек узяв диск так, щоб символ Атлантиди був спрямований на прохід.

— Якщо ми все правильно розшифрували, то зараз мусимо перебувати ось тут, над плечем птаха, — зауважив Костас. — Схоже, залишилося недовго: ми вже наближаємося до поверхні скелі.

— Коли цей коридор скінчиться, повернемо ліворуч, — сказала Катя. — Потім наш шлях проляже вздовж орлячого крила до останнього повороту ліворуч, за яким розташований східний край.

— Якщо наша мета — кальдера, то нам треба на сто метрів піднятися і на чотири просунутися на південь. Кут нашого підняття становить приблизно тридцять градусів. У якусь мить ми перетнемо рівень моря, але залишимося під землею.

— А що робитимемо, якщо прохід піде вниз? — поцікавилася Катя.

— Тоді ми зваримося живцем, — заспокоїв її Костас. — Земна кора тут складається з киплячої маси розтопленої лави та вогняного газу. І навіть якщо ми рухатимемося вгору, не виключено, що прохід нам загородить лава, яка затекла туди після повені.

Їхні таймери одностайно подали сигнал, який означав, що п’ятихвилинна зупинка скінчилася. Джек поклав диск до кишені та важко звівся на ноги.

— Вибору в нас немає, — промовила Катя. — Сподіваймося, що Бен та Енді досі тримаються. Ми — єдина їхня надія.

Після того, як вони пройшли глибину в шістдесят метрів нижче рівня моря, регулятори почали поступово замінювати гелій на азот. Ще кілька хвилин, і їхня дихальна суміш відрізнятиметься від складу атмосфери лише підвищеним вмістом кисню, потрібного для видалення з крові залишків азоту.

Сходи звузилися в неширокий тунель, і Костас посунувся вперед. Ще трохи, і прохід вильнув праворуч, вочевидь, наслідуючи природну тріщину в горі. Потім початковий напрямок поновився, й незабаром дослідники наблизилися до ще однієї печери.

— Ось черговий пункт на мапі.

Їхні ліхтарі висвітлили приміщення завдовжки метрів у десять і завширшки у п’ять. У всіх чотирьох стінах були двері. П’ятихвилинна зупинка трохи додала Джекові сил, і він поплив уперед, щоб розглядіти печеру краще. У центрі стояв довгастий стіл, оточений узвишшями-п’єдесталами, розташованими приблизно у двох метрах від кутків печери. Стіл було видовбано з каменю, а його краї були підняті, як у перекиненого віка саркофага. П’єдестали були схожі на чаші і зовні нагадували купелі середньовічних храмів.

— На столі немає жолобів для стікання крові. До того ж привести тварину так далеко в осердя гори неможливо, — сказав Джек. — Крім того, жертвопринесення зазвичай були публічним видовищем, а сюди входили лише обрані.

— Стіл для обмивань, тобто ритуального очищення? — припустив Костас.

Катя підпливла до дверей, протилежних до тих, крізь які вони увійшли. На короткий час увімкнувши свій ліхтар, вона вдивлялася в коридор, що простягався далі.

— Я бачу якесь світло, — повідомила вона. — Видно дуже погано, але мені здається, що там чотири окремі басейни, розташовані на однаковій відстані один від одного.

Джек і Костас наблизилися до неї. Вони також побачили тьмяні відблиски зеленого світла.

— Ми лише у п’ятдесятьох метрах нижче від рівня моря та в кількох метрах від поверхні гори, — сказав Костас, увімкнувши свій ліхтар. — Нагорі вже настав ранок, тож на цю глибину може проникати сонячне світло.

— Цей коридор відповідає одній із паралельних ліній, що відбігають від орлячого крила, — проговорив Джек. — Я впевнений, що це житлові приміщення, вікна й балкони яких виходять на піраміди. Дуже схоже на мінойський комплекс на стрімчаках Тіри, що вивищувався над прибережними поселеннями та чудово служив за релігійну споруду.

— Ми могли б подивитися крізь одне з цих вікон, — запропонувала Катя.

— Не треба, — відповів Костас. — Ці проходи схожі на вентиляційні шахти, ймовірно, вони менші від метра завширшки. Крім того, в нас немає часу на дослідження. Досі мапа нас не зраджувала, і я за те, щоб довіряти їй і надалі.

У цю мить скеля в них під ногами затрусилася. По воді пройшла хвиля, і Джек злякався, що він зараз утратить свідомість. Струси тривали, почулося кілька глухих ударів, наче десь поряд калатав велетенський молот. Щоразу удар супроводжувався приглушеним звуком на зразок далекого брязкоту розбитого скла. Звідки долинали ці звуки, сказати було неможливо.

— Це субмарина! — вигукнула Катя.

— Напевно, — погодився Костас. — Якщо «Казбек» вибухне, за мить нас тут уже не буде.

— Я вже чув цей звук раніше, — дивлячись на Костаса, сказав Джек. Його огортала лють. — Гадаю, цю вібрацію спричиняють снаряди, що пробивають корпус судна. На поверхні над нами почалася гарматна стрілянина.

— Хай там як, нам однаково треба шукати виходу, — нагадав Костас. — Ходімо.

Вони підпливли до правого виходу з печери. Оминувши чаші, Костас зупинився, щоб подивитися на показання компаса.

Катя вже була біля самого входу, коли завмерла на місці та схвильовано звернулася до чоловіків:

— Подивіться вгору!

Над проходом вони побачили величезну перемичку, видовбану зі скелі. Передня поверхня була вкрита якимись символами, деякі з них займали всю півметрову ширину плити. Символи були поділені на дві групи по чотири елементи в кожній, оточені замкненою лінією.

Помилки бути не могло.

— Сніп кукурудзи, весло, півмісяць і голови із зачісками «ірокез», — промовила Катя.

— Це остаточно підтверджує мою теорію, — наче про себе сказав Джек. — І фестський диск, і золотий диск із затонулого мінойського корабля — обидва пов’язані з цим місцем. Ми дивимося на священне письмо Атлантиди.

— І що все це означає? — спитав Костас.

Катя вже радилася зі своїм кишеньковим комп’ютером. Вони з Діленом склали таблицю відповідностей між символами з Атлантиди та їхніми складовими еквівалентами в мінойській мові, у такий спосіб створивши найкращу з її відомих розшифровок.

— Ті-ка-ті-ре, ка-ка-ме-ре, — повільно вимовила склади Катя. Через її російський акцент здавалося, що вона трохи гаркавить.

Джек і Костас дивилися, як на екрані комп’ютера по черзі з являються слова.

— Вони вживалися в лексиконі мінойців, — повідомила жінка. — «Ті-ка-ті» означає «шлях» чи «напрямок», а «ка-ка-ме» — «мертвий» чи «смерть». Суфікс «ре» — це «до» або ознака приналежності. Тож вираз можна перекласти як «шлях до смерті», «дорога смерті».

Дослідники деякий час вдивлялися в напис у них над головами. Символи були чіткими, наче їх вирізьбили лише кілька днів тому.

— Щось мені це не подобається, — похмуро промовив Костас.

Джек поморщився, і його супутники подивилися на нього стривожено. Зібравшись на силі, він пішов до проходу.

— Це має бути останній відтинок. Ідіть за мною, — сказав він.

Костас на мить затримався, аби прив’язати до кінця нитки останній моток зі свого наплічника. Подивившись услід Джекові й Каті, він побачив лише здійнятий ними намул: коридор поступово вів угору. Костас швидко поплив наздоганяти друзів і невдовзі помітив світло їхніх ліхтарів.

— Не треба підійматися на поверхню швидше, ніж по метрові на п’ять секунд, — попередив він. — Час, проведений нами в печері, можна вважати за додаткову зупинку для декомпресії. Нам уже немає потреби зупинятися ще раз.

Дно було шорсткуватим. Здавалося, підлогу навмисне залишили необробленою, щоб не було слизько. Обабіч тяглися жолоби, схожі на колії давньої дороги. Раптом учені опинилися біля входу до ще однієї печери. Стіни занурилися в непроглядну темряву, однак шлях і досі вів угору.

Поряд із цією велетенською печерою навіть зала пращурів здавалася маленькою. Повсюди навколо дослідників здіймалися кам’яні брили, які наче ворушилися, коли їх торкалися промені ліхтарів. Обабіч дно круто обривалося вниз. Воно було вкрите потоками лави, які робили його схожим на стовбур старезного вузлуватого дуба. Скрізь, куди не глянь, застигали ріки лави, свідчення колосальних сил, що колись вирували тут, вирвавшись із земної кори.

— Мабуть, серце вулкана розташоване лише за кількасот метрів на південь, — сказав Костас. — Магма й гази проникають крізь спресований попіл конуса, а потім застигають. Унаслідок цього виникає така шпарувата структура, широка порожнина, вкрита базальтовими утвореннями.

Вони вдивлялися у кришталево-прозору воду, і підйом здався їм подібним до брукованої дороги або дамби, яка простяглася далеко вгору. Ліворуч лежав глибокий рівчак, трохи далі, за парапетом із базальту, — ще один, потім іще, і всі вони відбігали від центрального шляху, наче ребра від хребта, трохи далі зливаючись із стінами печери.

Костас перший звернув увагу на очевидне, і вчені відразу зрозуміли, чому структура печери здалася їм знайомою:

— Центральний хребет — це верхня частина символу Атлантиди. Рівчаки, які відбігають від нього, — це риски, що ведуть ліворуч. Ми вже майже біля цілі.

— Мабуть, коли люди вперше потрапили до цієї печери, вони відчули побожний страх, — сказав Джек. — Імовірно, з іншого боку також є базальтові вкраплення, що радіально розбігаються назовні, туди, де магма сунула до поверхні крізь тріщини в горі. Якщо ця структура є симетричною, неважко зрозуміти, чому їй приписувано магічні властивості. Це і є зображення священного бога-орла.

Катя зачаровано дивилася на застиглі кам’яні каскади довкола. Дорога попереду нагадувала останній місток, який вів до підземних казематів; це був останній іспит, що полягав у необхідності пройти вузьким проходом над морем вогню.

Світло ледь сягало протилежної стіни печери, надаючи змогу радше здогадатися, ніж побачити, що далі дорога поділяється на дві, і кожна веде до отвору у скелі, яка тьмяно виблискувала попереду. Через значну відстань і темряву оцінити розміри скелі було неможливо. Катя здригнулася, згадавши лиховісний напис над входом у печеру.

Костас рішуче поплив над «дамбою» вперед:

— У Джека залишилося повітря лише на кілька хвилин. Час відшукати поверхню.

Джек і Катя рухалися по обидва боки від Костаса над коліями, що досі прорізали дно їхньої дороги. Коли вони перетнули перехрестя з першим поперечним парапетом, то помітили ще одну деталь: на центральному хребті була розташована заглибина, непомітна з боку входу.

У міру наближення перед їхніми очима розгорнулася неймовірна картина. Заглибина займала всю ширину дамби, тобто п’ять метрів, і мала таку саму довжину. Глибина її становила десь два метри, до дна з кожного боку вели сходинки. На дні праворуч стояло скульптурне зображення бичачого рога; така сама скульптура була й ліворуч. Кінчики рогів, витесаних із каменю, майже сягали рівня дороги. Скульптури з’єднувала масивна плита, абсолютно біла, мармурова, — з такого самого матеріалу були зроблені фантастичні фігури тварин, що стояли обабіч шляху для урочистих процесій.

Спустившись, дослідники побачили, що плита на метр нависає над порожнечею.

— Ну звичайно! — вигукнув Джек. — Не «дорога смерті», а «дорога мертвих». Щойно ми вперше побачили Атлантиду, мене зацікавило питання, де тут цвинтарі. Тепер ми це знаємо. Попереднє приміщення було трупарнею, кімнатою, де померлих готували до переходу у світ мертвих. А тут мешканці Атлантиди позбувалися своїх мерців.

Навіть Костас на мить забув, що їм треба поспішати, підплив до краю прірви й зазирнув туди. Він увімкнув потужну галогенову лампу, але лише на кілька секунд — треба було ощадливо витрачати заряд акумуляторів.

— Вони обрали вдале місце, — зазначив він. — Лава внизу наповнює каньйон і застигає. Сім тисяч років тому тут могло досі бути гаряче. Лава застигає за температури 1100 градусів за Цельсієм. Цього вистачило б, аби розтопити авто, тож у розпорядженні атлантів був готовий крематорій.

Катя тим часом уважно дивилася на сходинки, що вели вниз.

— Мабуть, перед тим, як покласти тіла на плиту та відіслати їх в останню подорож, вони приносили їх сюди, — сказала вона. — Колії на дорозі розташовані на відстані у два метри, а це якраз те, що потрібно для мар чи поховальних візків. Припускаю, до цього місця приходили сотні поховальних процесій щороку.

Джек досі вдивлявся у прірву. Перед його очима виникла сцена ритуалу, що востаннє відбувся на цьому місці багато тисячоліть тому. Джек за своє життя розкопав чимало могил, і мертві нерідко повідомляли йому більше, ніж живі, тому й нині він сподівався, що найпліднішим відкриттям буде великий некрополь. Тепер він знав, що єдині тлінні залишки мешканців Атлантиди — це людство, нащадки безстрашних мореплавців, які втекли від повені та поширили насіння цивілізації.

— То це і є підземний світ давніх людей, — ледь дихаючи, промовив він. — А Стікс був не спокійною водою, а рікою вогню.

— Старий Харон, мабуть, був зроблений із вогнестійкого матеріалу, — сказав Костас. — Мені це місце нагадує браму, що веде до пекла. Пропоную піти звідси, доки ми не розбудили бога цього місця і він не розпалив у черговий раз своєї топки.

Коли вони долали останній відтинок дамби, Джек уже задихався. Катя відчула це й повернулася до нього. Костас зупинив друга:

— Настав час поділитися повітрям.

Сунувши руку до свого наплічника, він витяг вулканізований шланг і підключив його до патрубка на Джековому колекторі. Коли Костас відкрив клапан, почулося шипіння, й незабаром тиск у двох системах зрівнявся.

— Дякую, — сказав Джек. Тепер він дихав набагато легше.

— Маємо ще одну проблему, — проголосив Костас.

Джек, що явно насолоджувався повітрям, підняв голову та подивився на застиглий потік лави, що виступав із темряви перед ними.

— Прохід перегороджено? — тихо промовив він.

Із того місця, де стояли вчені, було видно широкий вхід до тунелю, над яким нависав піддашок. Але щоб пройти туди, до північно-східного кута печери, треба було оминути величезний згусток скам’янілої лави, яка, на їхнє нещастя, вивергнулася до прірви, залишивши тільки невеличкий отвір угорі.

Костас повернувся до Джека:

— Ми перебуваємо у вісьмох метрах нижче від рівня моря, тобто вже в безпечній десятиметровій зоні, в якій кисень уже не токсичний. Можемо скористатися з цієї нагоди, щоб прочистити наші системи.

Він перемкнув свій і Катин комп’ютери на режим ручної корекції і трохи відкрив кисневі клапани на колекторах. Потім вони разом із Джеком підпливли до отвору в лаві та зазирнули всередину.

— Вочевидь, потік лави пробився крізь базальт до проходу вже після повені, — сказав Костас. — Цей отвір — наслідок викиду газу. Якщо пощастить, ми зможемо пролізти крізь дірку туди, куди нам треба.

Голова та плечі Джека зникли у нерівній щілині. Дослідник побачив, що далі вона розширюється, наче вентиляційний канал. Там, де крізь застиглу лаву проривався з силою авіаційного форсажу газ, на стінах залишилися сліди полум’я та вдавлення.

— З усім цим обладнанням ми туди не проліземо, — сказав він. — Мабуть, після викиду газу лава, застигаючи, розширилась, і впродовж кількох метрів прохід тут такий вузький, що ним важко буде протиснутися Каті, не кажучи вже про мене чи Костаса.

Вони всі відразу зрозуміли, що треба робити. Джек почав відстібати ремені, що закріплювали балон.

— Мені варто піти першим, — промовив він. — У вас із Катею залишилися запасні балони. Крім того, я єдиний із нас можу пропливти сорок метрів під водою.

— Але не з кулею в боці.

— Треба запустити до тунелю трохи кисню, — сказав Джек. — Я бачу у стелі заглибини, здатні накопичити газ і дозволити трохи подихати по дорозі.

Костас помовчав: інстинкт підказував йому, що витрачати дорогоцінні запаси кисню не варто, але у Джекових словах був сенс. Він від’єднав від свого регулятора запасний балон і передав його Джекові. Джек протягнув шланг якомога далі до розколини й натиснув на клапан. Почулося шипіння: це кисень, спрямований до тунелю, розтікався, наче біла вода, уздовж стелі.

Костас уважно спостерігав, як спадає показник тиску в балоні. Коли він сягнув п’ятдесяти бар, почала виблискувати червона лампочка.

— Досить! — сказав він.

Джек відпустив шланг і поклав регулятор на край отвору. Коли він зняв наплічник і повісив його на виступ лави, Костас відв’язав від себе нитку та прив’язав її до руки Джека.

— Система сигналів стандартна, — промовив він. — Один ривок означає «Так», два — тобі потрібен іще один продув киснем. Декілька ривків поспіль означають, що ти пройшов і ми можемо йти слідом.

Джек кивнув і перевірив, чи легко розмотується коток. Оскільки для того, щоб вдихнути кисень, він мав відкрити шолом, рацією користуватися було неможливо. Узявшись за замок свого шолома, він глянув на Костаса, який кивком голови підтвердив, що вони досягли потрібної глибини й декомпресія більше не потрібна.

— Я готовий.

— Від’єдную регулятор.

Костас витягнув шланг, і тієї самої миті Джек заплющив очі та відслонив шолом, одночасно беручи до рота трубку й витягаючи з кишені запасну лицеву маску. Притиснувши її до обличчя, він видихнув через ніс, а потім на кілька секунд застиг нерухомо, щоб утамувати дихання після шоку, спричиненого контактом із холодною водою.

Узявши ручний ліхтарик, він підплив до отвору. Костас рухався поруч, слідкуючи, щоб шланг не надто натягався. Схопившись за край отвору, Джек відчув западину там, де з поверхнею скелі зустрілася лава. Його пальці намацали якийсь знак, глибоко врізаний у базальт.

Він повернувся до Каті й почав схвильовано жестикулювати. Жінка жваво кивнула, однак її погляд залишався стурбованим: вочевидь, шанси Джека досягти поверхні нині цікавили її більше, ніж будь-які археологічні відкриття.

Джек повернувся до отвору та спробував повністю розслабитися: однією рукою тримаючись за виступ у лаві, заплющив очі. Він удався до техніки, добре знаної нирцям: почав дихати повільно і глибоко, насичуючи організм киснем. Десь за хвилину він знаком показав Костасові, що готовий, і поклав долоню на регулятор. Ще п’ять разів швидко дихнувши, вийняв з рота трубку та у вирі бульбашок поплив уперед.

Костас простяг руку й схопив нитку, що відтепер стала їхнім дорогоцінним рятувальним тросом. Пропускаючи шнур між пальцями, він упівголоса сказав:

— Щасти тобі, друже. Нам усім потрібна удача.

22

Перші кілька метрів Джекові доводилося протискатися, відштовхуючись від стін вузького тунелю. Він відчував, як його скафандр тріщить, чіпляючись за виступи лави, ніби за леза. На мить він озирнувся, аби переконатися, що шнур не перервався, і торпедою поплив донизу тунелем, тримаючи руки перед собою так, щоб освітлювати ліхтарем шлях.

Поступово дослідник відчув, що нахил тунелю змінився на висхідний: потік лави набув напрямку проходу. Перевернувшись у воді, він побачив блиск на стелі, там, де в западинах зібрався кисень із Костасового регулятора. Майже через хвилину після останнього вдиху засунув голову до великого пузиря кисню, що заповнював тріщину в лаві. Тричі швидко вдихнувши, він подивився на глибиномір, водночас розламав світлову капсулу «Ціалюм» та випустив її плавати під стелею, у такий спосіб залишивши орієнтир для товаришів.

— Три метри до рівня моря, — сказав він собі. — Раз плюнути.

Пригнувшись, він укотре відштовхнувся від лави та продовжив свою подорож. Майже відразу прохід роздвоївся. Джек здогадався, що один шлях веде до виходу, а інший — углиб тріщини, створеної лавою в базальті. Від його рішення залежало не лише його власне життя, а й доля його товаришів.

Поглянувши на компас, він рішуче поплив до лівого проходу. На шляху видихнув трохи повітря — це треба було зробити, щоб легені не луснули від зниження зовнішнього тиску.

Перед очима з’явилося якесь мерехтливе сяйво, надто велике, щоб можна було прийняти його за пузир кисню в западині на стелі.

Легені стогнали від болю. Джек відчайдушно відштовхувався від стін, які наче насувалися на нього, загрожуючи розчавити. Проштовхнувшись під черговим навісом із лави та вирвавшись на поверхню, він мало не розбив собі голову об базальтовий склеп. Трохи віддихавшись, учений підвівся і, похитуючись, вийшов на пологу скелю. Хоча він і досяг рівня моря, але й досі перебував глибоко в тілі вулкана. Прохід, що вперто вів догори, був абсолютно темний.

Спливло лише три хвилини відтоді, як Джек залишив Костаса й Катю, а йому здалося, що минула ціла вічність. Щосили змагаючись із хвилею непритоми, яка підступала, він згадав про оранжеву нитку та почав смикати її, доки вона не ослабла в його руках.

У воді з’явився величезний рій бульбашок. Із нього виплив Костас і стрімголов полетів до поверхні. За кілька секунд після грека випірнула й Катя. Не встигши віддихатися, вона кинулася оглядати Джекову рану. Коли побачила кров, що просочилася крізь діру у скафандрі, стривожено насупилася.

Костас зірвав маску та важко задихав. Його темне волосся прилипло до чола, а обличчя набрякло й почервоніло.

— Нагадай якось, що мені треба дотримуватись дієти, — сказав він. — Останній відрізок шляху дався мені дуже непросто.

Насилу вибравшись на скелю, він скинув ласти. Джек уже трохи поновив сили й тепер, підвівшись на лікті, розкручував свій ліхтарик.

— Я приєднаюся до тебе, — відповів він Костасові. — Маю таке відчуття, наче мене пропустили крізь м’ясорубку.

Після тривалих переговорів рацією їхні голоси лунали гучно й об’ємно. Джек спробував був просунутися далі схилом, але скривився від болю.

— Я залишив Катин наплічник у самому тунелі, — сказав Костас. — Суміші в балоні вистачить, щоб до субмарини в разі чого дісталися відразу двоє з нас. Окрім того, кінець мотузки я прив’язав до світлової капсули в пузирі повітря. Якщо нам доведеться повертатися, треба буде просто повернути праворуч на роздоріжжі.

Тепер, коли вони нарешті вивільнилися з підводного полону, можна було спокійно оглянути місце, в якому вони опинилися. Догори вів черговий прямокутний прохід, видовбаний у скелі, але він мав трохи інший вигляд, ніж попередні.

Вода була поцяткована крихітними бульками, що здіймалися на поверхню. Вчені, затамувавши подих, деякий час дивилися на них.

— Дуже дивно, — промовив Костас. — Газу тут більше, ніж залишків повітря в регуляторі. Може, це викид газу з кратера вулкана?

— Це морські водорості, — здогадався Костас. — Тут якраз вистачає світла для фотосинтезу. Мабуть, ми ближчі до виходу, ніж я гадав.

Спричинене ними сум’яття у заводі, з якої вони випірнули, заспокоїлось, і можна було почути невпинне крапотіння.

— Дощова вода, — сказав Костас. — Після шторму вулкан наскрізь просякнутий нею. Над горою буде стовп пари розміром із хмару ядерного вибуху.

— Принаймні «Сіквестові» буде легко знайти нас, — знесилено промовив Джек, зводячись на одне коліно. Кисень підтримував його сили упродовж запливу тунелем, але тепер організм працював на повну потужність, щоб вивести з крові залишки азоту. Джек підвівся, похитнувся та зробив перший крок, намагаючись не ступати на слизькі від дощової води місця. Учений розумів, що його випробування ще не скінчилися. Йому вдалося здолати підводний шлях, однак тепер, коли болю від рани вже не втамовувала крижана вода, кожен крок даватиметься йому дедалі важче.

Джек побачив на обличчях друзів стурбованість.

— Зі мною все буде гаразд, — сказав він. — Костасе, тепер ти йтимеш перший.

Коли вони вже збиралися вирушити, Катя промовила:

— О, я мало не забула!

Її оливкова шкіра та густе чорне волосся виблискували від води.

— Я про напис на краю тунелю, — сказала вона. — Поки ми чекали на твій сигнал, у мене був час розглядіти його. Перший символ — це ірокезька голова, склад «ат». Я впевнена, що наступним знаком буде сніп кукурудзи, тобто «ал» або «ла». Немає сумнівів, що напис у цілому читається як «Атлантида». Це був наш останній дороговказ.

Джек кивнув — він почувався надто слабким, щоб розмовляти.

Вони вирушили схилом угору. Разом із дихальними апаратами в тунелі було залишено головні ліхтарі, а ручні були розроблені таким чином, що давали потужні короткочасні спалахи світла; використовуючи їх безперервно, можна було швидко розрядити акумулятори. Зрештою, так і трапилося, — промені їхніх ліхтарів потьмянішали.

— Час удатися до хімічного освітлення, — сказав Костас.

Вони сунули ліхтарі до кишень. Костас і Катя розламали світлові капсули. У сполученні з першими проблисками природного світла вони створювали якесь неземне сяйво, що дуже нагадувало спалахи аварійної системи освітлення підводного човна, увімкненої в розтрощеній рубці управління.

— Тримаймося разом, — попередив Костас. — Можливо, ці штуки і світять упродовж кількох годин, але вони заледве освітлюють підлогу. А ми не знаємо, що чекає на нас попереду.

Учені звернули за ріг проходу, і гострий запах, що переслідував їх з моменту виходу на поверхню, став просто нестерпним. Теплий протяг приніс із собою нудотно-солодкий запах розкладу, наче мертві мешканці Атлантиди досі гнили в тому могильнику, що був у проваллі.

— Двоокис сірки, — проголосив Костас, зморщивши носа. — Неприємно, але якщо ми не затримаємося тут на тривалий час, не токсично. Мабуть, поблизу розташований активний канал кратера.

Вони пішли далі та невдовзі побачили місце, де в прохід вилився ще один потік лави. Стіни й підлога були вкриті гострими грудками твердої речовини, подібної до бетону. Діра, з якої прийшла лава, була оточена мереживом тріщин і щілин, і саме звідти долітав неприємний запах. У міру наближення сморід дедалі посилювався.

— Ті два виливи лави, які ми бачили, є відносно недавніми, — повідомив Костас. — Вони прорвалися вже після повені, інакше жерці помітили б їх і розчистили.

— Вочевидь, поки Атлантида існувала, такі виверження іноді ставалися, — здригнувшись, сказала Катя. — Цей вулкан набагато активніший, ніж уважали геологи. Ми перебуваємо всередині бомби з годинниковим механізмом.

Джек не брав участі в розмові: йому доводилося боротися з болем, що пульсував у його тілі після того, як знеболення холодною водою скінчилося. Тепер кожен подих він відчував як удар ножем, а кожен крок — як болісний струс, що загрожував кинути його на землю.

— Ви йдіть уперед, бо нам треба якомога швидше зв’язатися з «Сіквестом», — сказав він. — А я піду за вами, коли зможу.

— Так не годиться, — відповів Костас. Він ще ніколи не бачив, як його друг визнає свою поразку: адже завжди Джек ішов уперед, поки ставало сил. — Коли знадобиться, я понесу тебе, — додав грек.

Джек зібрав у кулак останні сили й повільно, важко ступаючи, посунув далі, намагаючись уникати гострих виступів. Коли похила підлога обернулася на низку невисоких сходинок, рухатися йому стало легше. Через двадцять метрів після викиду лави прохід повернув на південь. Поступово тунель утрачав правильність форм, набуваючи вигляду звичайної вулканічної тріщини. Прохід звузився, й дослідникам довелося рухатися один за одним. Першим ішов Костас.

— Я бачу попереду світло, — вимовив він. — Мабуть, це те, що нам треба.

Кут підняття різко зріс, і невдовзі вченим уже довелося лізти вгору. Чим ближче вони підходили до тьмяного світіння, тим важче ставало рухатися: вся поверхня була вкрита слизьким шаром водоростей. Костас здолав останній виступ базальту й обернувся, щоб подати Джекові руку.

Вони опинилися біля розколини три метри завширшки і три завглибшки, краї якої вирівняли тисячоліття ерозійних процесів. Внизу пробігав невеликий струмок, надто вузький для такого «каньйону». Десь неподалік ревла вода, але дослідники її не бачили через густий туман. Праворуч від урвища височіла скеля, за якою сяяло світло.

Костас звірився з альтиметром.

— Ми підрахували, що до повені висота вулкана становила триста п’ятдесят метрів над рівнем моря, — сказав він. — Наразі ми перебуваємо на висоті сто тридцять метрів над нинішнім його рівнем, лише на вісімдесят метрів нижче від вершини гори.

Вони увійшли в тіло вулкана з півночі, а тепер дивилися точно на захід. Форма проходу відповідала верхнім схилам гори. Темне гирло тунелю перед ними наче пропонувало заглибитися до ще одного лабіринту, але вчені знали, що до виходу на поверхню залишилося зовсім трохи.

— Обережно, — промовив Костас. — Один хибний крок, і ця шахта приведе нас прямо до пекла.

Після того, як минулого дня дослідники зійшли на борт ДСРВ, вони геть утратили відчуття часу. Кам’яний лабіринт був царством сутінку, оманливих тіней і нечітких форм. Вони почали підніматися коротким прогоном сходів, видовбаних у стіні розколини. Стало темніше, тож ученим довелося знову покластися на тьмяне світло капсул.

Нахил тунелю повторював загальні обриси шарів гірської породи, зріз яких був добре помітний на стіні. Прокладки з базальту змінювалися ділянками пресованого попелу, пемзи та уламків жужелю. Чим вище вони піднімалися, тим шпаруватішою ставала порода. З кам’яних брил, що нависали зі стелі, невпинно накрапала дощова вода. Потеплішало.

Метрів за двадцять тунель звузився, і струмок води, що біг назустріч ученим, перетворився на бурхливий потік. Джек відійшов убік і притулився до стіни — його тіло пронизував надзвичайно гострий біль. Катя наблизилася до нього, щоб допомогти рухатися проти води, яка вже сягала їм пояса. Нестерпно повільно вони пробивалися тісниною. Костас тим часом уже зник попереду, в серпанку випарів. Джек і Катя подолали найвужче місце проходу, і стіни відразу роздалися вшир, а потік знову перетворився на слабенький струмочок. Звернувши за кут, вони побачили Костаса, що нерухомо стояв на тлі тьмяного світла; з його одягу на камінь збігала вода.

— Це сонячне світло, — сказав грек. — Мабуть, ми перебуваємо трохи нижче від кальдери.

Пролам високо над ними був достатньо широким, щоб вони могли побачити велетенських розмірів печеру, яка лежала попереду: завширшки й заввишки вона була близько п’ятдесяти метрів. Стіни вертикально піднімалися до круглої діри, крізь яку, наче крізь вікно у даху, було видно блакитне небо. Джекові це видовище відразу нагадало римський Пантеон, старовинний храм усіх богів, грандіозна баня якого уособлювала владу над небом.

Але ще дужче вражало те, що було посередині печери. Угору здіймався величезний стовп вируючого газу, діаметр якого точно відповідав ширині отвору. Він здавався велетенською проекцією сонячного світла.

Учені кілька секунд зачудовано спостерігали за цим видовищем: газ зносився вгору з величезною швидкістю, створюючи ілюзію, що їх самих безупинно несе вниз, до вогняних глибин вулкана. Інстинкт підказував їм, що в печері має стояти оглушливе ревіння, але тут було напродив тихо.

— Це водяна пара! — нарешті вигукнув Костас. — Так ось що відбувається з дощовою водою, яка проникає всередину гори. Мабуть, внизу розташована справжня домна.

Жар, який дослідники дедалі сильніше відчували під час сходження, йшов від кратера, розташованого перед ними.

Вони стояли на зовнішньому краю широкої платформи, що пролягала обводом печери в кількох метрах над її дном. Уздовж цього обводу на однаковій відстані одна від одної у скелі були видовбані арки, такі самі, як та, з якої вони вийшли. На кожній із них було зображено вже добре знані вченим символи. За внутрішнім краєм платформи можна було побачити центральне узвишшя печери. На колонну з пари опиралися чотири кам’яні сидіння, кожне з яких мало вигляд бичачих рогів і дивилося на одну із сторін світу. Найбільше сидіння, повернуте до них, було почасти загороджене платформою. Кінчики рогів тяглися вгору, до круглої діри.

— Мабуть, це було щось на зразок тронної зали, — приголомшено мовив Костас. — Зала для аудієнцій, у якій верховні жерці приймали почесних відвідувачів.

— Зала предків, поховальна зала, а тепер зала для аудієнцій, — тихо сказала Катя. — Либонь, це наша остання зупинка на шляху до святая святих.

Полишивши субмарину, вчені перебували у ненастанному збудженні, яке живила низка надзвичайних відкриттів. Але тепер, коли вони наблизилися до серця вулкана, їхнє збудження стримувала тривога, наче щось підказувало їм, що за останнє одкровення доведеться сплатити високу ціну. Навіть Костас вагався, не бажаючи виходити з безпечного тунелю назустріч невідомому.

Урешті-решт саме Джек порушив чари цього місця. Він обернувся до своїх супутників; на його вкритому сажею обличчі виразно читався біль.

— Саме сюди нас вів текст, — сказав він. — Святилище Атлантиди розташоване десь поряд.

Без зайвих слів він потягся вперед. Сила волі — ось єдине, завдяки чому він іще тримався на ногах. Костас вирішив підтримати друга збоку, а Катя з непроникним обличчям ішла за ними.

Коли дослідники наблизилися до краю платформи настільки, що змогли побачити трон повністю, в очі їм ударив промінь світла, й вони інстинктивно прикрили обличчя долонями.

Праворуч і ліворуч матеріалізувалися дві постаті, і світло зникло так само раптово, як і з’явилося. Вчені побачили двох одягнених у чорне чоловіків, таких самих, як ті, з якими вони зіткнулися на підводному човні. У руках бойовики тримали автоматичні Гвинтівки «МП-5». Джек і Костас одразу звели очі. Про те, щоб спробувати вихопити свою зброю, і мови бути не могло: їх відразу скосила б злива куль.

Від них до центрального узвишшя тягнувся прогін із дванадцяти низьких сходинок. Унизу сходів стояв переносний прожектор — саме він засліпив учених кілька секунд тому. Прохід вів до скульптурного зображення бичачих рогів, кінчики яких вони бачили над краєм платформи. Ті служили за спинку для масивного кам’яного сидіння й були прикрашені значно пишніше, ніж решта скульптур.

На троні сиділа людина.

— Докторе Говард, радий із вами познайомитися.

Джек відразу впізнав цей протяжний гортанний говір — лише три дні тому він лунав із радіоприймачів «Сіквеста» під час протистояння з «Грифом». Тут його з Костасом брутально штовхнули донизу, й вони побачили самого Аслана. Він згорбився на троні, звісивши з боків могутні руки і впершись ногами в підніжжя кам’яного сидіння. Його бліде обличчя без ознак віку дещо нагадувало обличчя давніх жерців, але надмірна огрядність псувала це враження. Широкий червоний халат і східні риси обличчя уподібнювали його до східного деспота, такого собі дрібного Чингіз-хана, але цілком сучасні бойовики з автоматами обабіч трону розвіювали й цей образ.

Праворуч від Аслана стояла маленька людина, яка суттєво вирізнялася з усього оточення. Це була жінка з невиразними рисами обличчя, зі стягненим у вузол волоссям, одягнена у драпове пальто.

— О, Ольга Іванівна Борцова! — присвиснула Катя.

— Ваша помічниця дуже допомогла нам, — поблажливо посміхнувся Аслан. — Після того як вона вперше зв’язалася зі мною, я невтомно стежив за вашим судном. Я вже давно бажав відвідати цей острів. На щастя, мої люди знайшли шлях до цієї печери. Здається, ми прибули саме вчасно. — Його голос раптом набрав сили. — Я прийшов, аби заявити свої права на втрачену власність.

Більше не в змозі стримуватися, Костас кинувся вперед, але миттєво опинився на землі: йому в живіт врізався приклад автомата.

— Костас Деметріос Казантакіс! — пирхнув Аслан. — Грек…

Останнє слово він наче виплюнув.

Костас повільно підводився, а Аслан тим часом перевів погляд на Катю. У кутках його рота з’явилося щось схоже на посмішку.

— Катя Светланова! Чи краще назвати тебе Катериною Петрівною Назарбетовою?

На обличчі Каті з’явився вираз непокори і роздратування. Цієї миті ноги Джека нарешті підігнулися, і він опустився на камінь. Відповідь Каті долинула до нього наче крізь вату, зі сповненого тіней нижнього світу, такого далекого від дійсності:

— Батьку!

23

Бен ледь помітно поворушився, ні на мить не зводячи очей зі смужки світла, що вибивалася з рубки управління у далекому кінці проходу. Він утримував цю позицію вже кілька годин, і лише іноді його на короткий час підміняв Енді, який приходив з торпедного відсіку внизу. Тіло Бена було притиснуте до обшивки та присипане білим нальотом, який вкривав усе всередині субмарини. Майже на відстані простягненої руки від нього в темряві висів моторошний труп замполіта.

Попри скафандр, холод уже спромігся знайти шлях до тіла Бена, і пальці, що лежали на спусковому гачку АКСУ, заніміли ще кілька годин тому. Але бувалий вояка знав, як заблокувати біль, як відштовхнути від себе все, за винятком того, що було потрібно, аби спостерігати і чекати. Ще багато років тому він дізнався, що справжньою перевіркою бійцівських якостей слід вважати екстремальну витривалість, рису настільки рідкісну, що вона відразу виокремила його з гурту охочих служити у військах спеціального призначення.

Він уже давно відкрив шолом, і різкий запах долетів до нього раніше, ніж він почув кроки Енді.

— Мені вдалося зробити гарячий напій, — сказав Енді, з’являючись поруч і ставлячи перед ним чашку, яка парувала. — Якесь огидне радянське пійло.

Бен тихо подякував та вільною рукою взяв каву. Жодної їжі в них не було, окрім енергетичних плиток в аптечках, але в кают-компанії вдалося відшукати закорковані пляшки з водою, тож смерть від спраги не загрожувала.

— Було щось цікаве? — спитав Енді.

Бен похитав головою. Після того як Джек та інші пішли, минуло майже вісімнадцять годин, а сонячне світло вони востаннє бачили добу тому. Годинники підказували, що нагорі настав вечір, однак відчуття часу в цих обставинах атрофувалося. Попереду, в аварійному люку, було чути гучні пересування ворогів, черговані з періодами цілковитої тиші. Там щось задумували; але що?.. Кілька годин чути було стогін та крики пораненого, доки постріл не поклав нарешті цьому край. Півгодини тому човен струсонув поштовх, і Бен зрозумів, що це з їхнім ДСРВ стикувався ворожий підводний апарат, після цього почулися кроки, і хтось спустився вхідним люком. Бен відстукав Енді умовний сигнал, який повідомляв, що слід приготуватися до найгіршого.

— Ось вони.

Раптом із темного проходу перед ними вдарив промінь ліхтаря — надзвичайно яскравий, але ані Бен, ані Енді навіть не змигнули. Бен поставив чашку та перевів запобіжник автомата, а Енді витяг «Макаров» і злився з темрявою з іншого боку переділки.

Голос, що долинув із проходу, був хрипким і напруженим, чоловік розмовляв наполовину російською, наполовину англійською:

— Командо «Сіквеста», нам треба поговорити.

Бен швидко відповів російською:

— Підійди ближче, і ми знищимо човен.

— У цьому немає потреби.

Ці слова пролунали англійською, і промовила їх жінка. Бен та Енді намагалися не дивитися у прохід, розуміючи, що раптовий спалах світла з ліхтаря може засліпити їх, позбавивши всіх переваг. Моряки скоріше почули, ніж побачили, що жінка йде проходом попереду своїх супутників. Вона зупинилася в п’ятьох метрах від них.

— Ви лише знаряддя в руках інших людей. Ходімо з нами, і вас буде щедро винагороджено. — Запобігливий тон жінки лише підкреслював її акцент.

— Повторюю, — промовив Бен. — Ще крок, і все це вибухне.

— Ви чекаєте на своїх друзів, — сказала жінка та зневажливо засміялася. — Катя — це так, пусте. Але мені випала нагода зустрітися в Александрії з доктором Говардом. Було дуже цікаво вислухати його міркування щодо розташування Атлантиди. А ще було дуже приємно познайомитися з доктором Казантакісом сьогодні вранці.

— Попереджаю вас востаннє.

— Ваші так звані друзі мертві або в надійних руках. Ваш корабель знищено, про місцеперебування субмарини більш нікому не відомо. Ваша справа приречена на фіаско. Приєднайтеся до нас і отримаєте винагороду.

Бен та Енді безпристрасно слухали ці слова, але не вірили жодному з них. Бен на мить зустрівся очами з Енді та знов обернувся обличчям до проходу:

— Навіть не сподівайтесь!

Джек прийшов до тями, коли в обличчя йому вдарили сонячні промені. Він розплющив очі, оглянувся довкола та заплющив їх ізнову. «Мабуть, я сплю», — подумалося йому. Він лежав посередині великого ліжка на свіжій білизні. Ліжко займало половину схожої на печеру кімнати, стіни якої були побілені та увішані модерними картинами, що здалися вченому невиразно знайомими. Напроти було розташоване величезне вікно в еркері. Крізь затемнену шибку видно було безхмарне небо та осяяні сонцем верхівки пагорбів.

Джек почав підводитись, аж тут відчув різкий спалах болю в лівому боці. Він опустив очі та побачив, що грудна клітка перебинтована, а вище та нижче від бинта чорніє суцільний синець. Раптом він згадав усе: надзвичайну пригоду в тілі вулкана, вихід до зали для аудієнцій, Костаса, що розпроставсь на підлозі, Катю, яка стояла поруч… Коли згадав останнє слово жінки, то ривком сів на ліжку, досі не в змозі повірити власним вухам.

— Доброго ранку, докторе Говард. Володар чекає на вас.

Джек підвів очі і побачив, що у дверях стоїть чоловік невизначеного віку. Він мав риси обличчя, характерні для монголоїдів Центральної Азії, але його англійська була такою самою бездоганною, як і його ліврея.

— Де я? — спитав Джек.

— Пане, всьому свій час. Не бажаєте до ванної?

Джек подивився туди, куди вказував чоловік. Він знав, що показувати себе героєм немає потреби, й опустився на натерту до блиску підлогу з червоного дерева. Ледве підвівшись, пошкандибав до ванної. Він вирішив проігнорувати джакузі та обмежитися звичайним душем. Повернувшись, учений побачив, що на ліжку лежить новий одяг: чорна сорочка від Армані з відкритим коміром, білі штани та шкіряні черевики «Ґуччі», причому все було якраз його розміру. Він три дні не голився, обличчя обвітрилося та почервоніло, тому, одягаючи ці речі, він почувався ніяково. Втім, це було набагато краще, ніж водолазний костюм, просякнутий морською водою та скипілою кров’ю.

Загладивши назад своє густе волосся, Джек помітив, що слуга й досі стоїть біля дверей кімнати.

— Ну гаразд, — похмуро промовив він. — Ходімо до твого володаря.

Разом зі слугою спускаючись ескалатором, Джек звернув увагу на те, що його кімната була однією з багатьох будівель, зведених на схилах пагорба та поєднаних мережею проходів у формі труб, що відходили від центральної споруди, розташованої біля підніжжя пагорба.

Вони в’їхали до величезного круглого будинку, увінчаного блискучою білою банею. Джек побачив, що зовнішні панелі були вигнуті в такий спосіб, щоб ловити ранкове сонце над долиною. Ще одна група сонячних батарей була розташована нижче, поруч із будівлею, дуже схожою на генераторну станцію. Комплекс у цілому наче вийшов з якогось футуристичного фільму: це була пародія на місячні станції, але пародія набагато вигадливіша, ніж будь-що, створене колись НАСА.

Слуга зачинив за Джеком двері, і вчений обережно вийшов на середину кімнати. Прагматичний зовнішній вигляд приміщень анітрохи не підготував його до того, що він побачить усередині. Це була достеменна копія римського Пантеону, причому відтворено було навіть розміри оригіналу: тут могла розташуватися куля діаметром метрів у сорок, тобто приміщення було більшим за собор Святого Петра у Ватикані. Крізь розташований у верхівці бані отвір до приміщення проникав стовп сонячного світла, забарвлюючи кесонне склепіння та інтер’єр саме так, як того хотіли у другому столітті нашої ери творці споруди-оригіналу.

Нижче від бані у стінах ротонди видніли глибокі ніші та менші алькови, розділені мармуровими колонами та увінчані вибагливими антаблементами. Підлога та стіни були викладені строкатою мозаїкою в давньоримському стилі. Джек відразу впізнав червоний порфір, який так полюбляли римські імператори, зелений lapis lacedaemonis зі Спарти та чудовий giallo anticо, що його видобували в Тунісі.

Джек відразу відчув, що все це — не просто масштабна примха любителя антикваріату. Замість катафалків царів ніші були наповнені книжками, а алькови — картинами та скульптурами. Величезна апсида поруч із Джеком являла собою аудиторію з рядами розкішних сидінь перед великим кіноекраном; повсюди стояли комп’ютери. Прямо проти апсиди було розташоване гігантське вікно, що виходило на північ. Віддалений гірський хребет, що його Джек бачив із вікна своєї кімнати, тут загуляв увесь обрій, залишаючи тільки клаптик моря ліворуч.

Найбільше в усій цій пишноті вражало те, що було посередині, — річ цілком сучасна й водночас така, що анітрохи не вибивалася з концепції приміщення в давньоримському стилі. На п’єдесталі виблискував проектор сонячної системи на зразок тих, що стоять у планетаріях. Античний адепт міг підвести очі та побачити, що порядок у світобудові бере гору над хаосом; тут же людська фантазія зробила ще один крок уперед, до небезпечних царин гордовитості, до яких давня людина просто не наважувалася наближатися. Рішення спроекціювати зображення нічного неба на внутрішню поверхню бані являло собою зарозумілий порив до влади, спробу підкорити своїй волі навіть небеса.

Це була кімната для розваг, але господарювала в ній людина культурна та освічена, людина незчисленно багата та дозвільна, людина, «еґо» якої не знає жодних обмежень і яка завжди прагне домінувати в довколишньому світі.

— Скромний предмет моєї гордості, — пролунав під склепіннями знайомий голос. — На жаль, оригіналу я мати не міг, тож довелося створити копію. Ви маєте погодитися, що це вдосконалена копія. Тепер ви розумієте, чому я так зручно почувався у внутрішній печері вулкана.

Джек подумав був, що голос долітає ззаду, але насправді його джерело сиділо у кріслі біля віддаленого вікна. Крісло повернулося, і Джек побачив Аслана в такій самій позі й у тому самому червоному халаті, які він бачив перед тим, як утратити свідомість.

— Гадаю, цієї ночі ви насолоджувалися справжнім комфортом. Мої лікарі обробили ваше поранення. — Аслан указав на низький столик перед собою. — Поснідати не бажаєте?

Не рушивши з місця, Джек оглянув приміщення. Тут була ще одна людина — Катина асистентка, Ольга Борцова. Вона уважно дивилася на нього з однієї з ніш, із-за столу, вкритого великими й на вигляд старовинними книжками. Джек окинув жінку нищівним поглядом, але вона так і не відвела очей, наче кидаючи йому виклик.

— А де доктор Казантакіс? — спитав Джек.

— О, ваш друг Костас… — із грудним сміхом відповів Аслан. — Можете не хвилюватися: він живий та, можна сказати, здоровий. Наразі він допомагає нам на острові.

Джек неохоче перетнув приміщення. Його організмові конче потрібне було поповнення сил. Коли наблизився до столу, з’явилися два офіціанти з напоями та різноманітною їжею. Джек обережно сів у м’яке шкіряне крісло напроти Аслана.

— А де Катя? — спитав Джек.

Аслан проігнорував запитання.

— Гадаю, вам сподобалися мої картини, — світським тоном промовив він. — Я наказав увішати вашу кімнату моїми останніми придбаннями. Наскільки розумію, ваша родина особливо цікавиться кубізмом та експресіонізмом початку двадцятого століття.

У період після Першої світової війни дід Джека був одним із головних меценатів європейських художників, і галерея Говардів зажила всесвітньої слави своєю колекцією модерністського живопису та скульптури.

— Так, дещо мені сподобалося, — сухо відповів Джек. — Пікассо, «Жінка з немовлям», 1938 рік. Зникла з Паризького музею сучасного мистецтва у минулому році. Я бачу, ваша колекція не обмежується живописом. — Він жестом указав на скляну шафу в одній із ніш. Усередині зберігалася річ, усьому світові відома як маска Агамемнона, найбільший скарб із Мікен бронзового віку. Вона зберігалася в Національному музеї в Афінах, але, так само як і картина Пікассо, зникла під час серії зухвалих пограбувань, що прокотилися Європою минулого літа. Для Джека ця маска була символом шляхетності, що висміював пиху свого нового власника.

— Я був професором ісламського мистецтва, і моє серце завжди належатиме цій галузі, — сказав Аслан. — Однак я не обмежую своєї колекції тими чотирнадцятьма століттями, що минули після того, як Магомет почув слова Аллаха. Слава Божа сяє в мистецьких творах усіх часів. Бог благословив мене дарунком, завдяки якому моя колекція по-справжньому відображатиме Його славу. Слава Аллаху!

— Те, що ви вихвалятимете Аллаха, не приверне до вас друзів з ісламського світу, — відповів Джек. — Навряд чи комусь сподобається, що ви зберігаєте колекцію, яка наслідує Боже творіння.

Аслан зневажливо махнув рукою, але в цю мить зацвірінькав його мобільник. Натиснувши на кнопку, він заговорив гортанною мовою, яку Джек прийняв за його рідну казахську.

Їжа на столі мала вельми апетитний вигляд, і Джек скористався з нагоди поцінувати її.

— Даруйте. — Аслан поклав телефон на місце. — Втіхи втіхами, а справи для мене — на першому місці. Недотримання термінів постачання, а клієнт дуже важливий. Ну, ви розумієте.

Джек вирішив ніяк на це не реагувати.

— Гадаю, я в Абхазії? — поцікавився він.

— Ви не помилилися. — Аслан натиснув на кнопку, і його крісло повернулося до мапи Чорного моря на протилежній стіні. Він навів лазерну указку на район перемежованих широкими долинами гір між Грузією та російським Кавказом. — Так веліла доля. Ці місця були літньою резиденцією ханів Золотої Орди, західної монгольської імперії, що існувала в басейні Волги. Я прямий нащадок Чингіз-хана і Тамерлана Великого. Історія, докторе Говард, має звичку повторюватися. Але я на цьому не зупинюся, а понесу свій меч туди, куди не дійшли мої пращури.

Абхазія, самопроголошена незалежна республіка, в якій великою мірою досі зберігався племінний лад, була рідною домівкою для різноманітних бандитів і терористів. У колишньому автономному районі Грузинської Радянської Соціалістичної Республіки після розпаду Радянського Союзу спалахнула громадянська війна й почалися етнічні чистки, під час яких загинули тисячі людей. Потім накотилася хвиля ісламського екстремізму, і сутички почалися знову, тож у грузинського уряду не залишалося іншого виходу, окрім як відмовитися від усіх претензій на цей район. Після того як Абхазія стала однією з найбільш анархічних держав на землі, хунта, що панувала в ній, жила коштом бандитів та ісламських терористів, які збіглися сюди з усіх кінців світу, перетворивши колишні радянські курорти вздовж узбережжя на свої приватні феодальні маєтки.

— Кордон Абхазії пролягає у ста сорока кілометрах на північ від вулкана, — напруженим голосом промовив Джек. — Що ви збираєтесь робити з нами далі?

Вираз обличчя Аслана раптом змінився. Він скривив губи, а його руки вчепилися в підлокітники крісла так, що пучки побіліли.

— Вас викуплять, — уже не стримуючи своєї люті, крізь зчеплені зуби вимовив він. — Той єврей дасть гарну ціну за вашу голову, я впевнений.

У слово «єврей» він вклав стільки отрути, скільки зміг. Вочевидь, його почуття до Ефрама Якобовіча являло собою вибухонебезпечну суміш антисемітизму та заздрощів до величезних успіхів Ефрама як бізнесмена і фінансиста.

— А інші?

— Грек погодиться співпрацювати з нами, коли скажу йому, що в протилежному разі вас катуватимуть і врешті-решт зітнуть голови. Він має зробити нам невелику послугу — провести крізь вулкан на борт «Казбека».

— А Катя?

Обличчям Аслана пробігла ще одна темна хмара, а його голос став трохи чутнішим за шепіт.

— В Егейському морі я погодився відступитися лише після того, як вона пообіцяла привести нас до ще більшого скарбу. Я дав їй два дні, але вона так і не зв’язалася зі мною. На щастя, Ольга скопіювала в Александрії давні тексти та виконала за Катю її роботу. Ми знали, що ваш шлях лежить саме сюди.

— Де Катя? — спитав Джек, намагаючись тримати себе в руках.

— Вона була такою гарною дитиною… — на мить очі Аслана, здавалося, пом’якшали. — Наші поїздки на дачу на вихідні дарували мені стільки радості… Потім завчасно померла її мати. Ми з Ольгою робили все, що могли.

Він глянув на Ольгу, яка з-за свого вкритого томами столу запобігливо всміхнулася у відповідь. Коли Аслан ізнову обернувся до Джека, його голос раптом зробився грубим та пронизливим:

— Моя дочка зганьбила мене та свою віру. За радянських часів я не міг вплинути на вибір її життєвого шляху, потім вона поїхала на Захід і піддалася його згубному впливові. У неї вистачило нахабства відкинути прояви моєї батьківської любові та змінити прізвище на материне. Вона утримуватиметься на «Грифі», потім я відвезу її до Казахстану і виховаю відповідно до закону шаріату.

— Інакше кажучи, ви поневолите її та піддасте приниженням, — крижаним тоном промовив Джек.

— Її очистять від плотських гріхів. Після обряду обрізання я відішлю її до мусульманського духовного училища для морального очищення. А потім знайду для неї гожого чоловіка, благослови мене Аллах. Звичайно, якщо на це буде Його воля.

Аслан на кілька секунд заплющив очі, намагаючись заспокоїтися. Потім ляснув пальцями, і за його спиною матеріалізувалися двоє слуг, які допомогли йому підвестися. Розгладивши червоний халат, він схрестив руки на черевці.

— Ходімо, — кивнув у бік вікна. — Перед тим як перейдемо до справ, дозвольте показати вам дещо.

Ідучи до вікна слідом за ділком, Джек звернув увагу на ще одну скляну шафу, що стояла на узвишші біля вікна. Здригнувшись, він упізнав усередині дві вишукані тарілки зі слонової кістки, знайдені в Беграмі, на стародавньому Великому шовковому шляху. Вважалося, що ці безцінні коштовності назавжди зникли після того, як таліби під час свого сповненого страхіть владарювання в Афганістані пограбували Кабульський музей. Джек на секунду зупинився, щоб розглядіти тонке різьблення на тарілках, вивезених у другому столітті нашої ери з Китаю династії Хань і знайдених у коморі палацу поряд із безцінними індійськими лакованими виробами, а також бронзовими та скляними шедеврами давньоримського періоду. Вченого потішило, що всі речі вціліли, але засмутило, що вони опинилися тут, у цьому пам’ятнику безмежному «еґо». Джек пристрасно вірив, що розкриття таємниць минулого має сприяти єднанню націй, уславлюючи спільні досягнення людства. Але що більше великих мистецьких творів зникали в чорній дірі банківських сейфів і приватних колекцій, то менш досяжною здавалася ця мета.

Аслан помітив інтерес Джека й зупинився. Йому здалося, що Джек заздрить йому, й це надзвичайно потішило новочасного східного феодала.

— Це моя манія, моя пристрасть, що поступається лише моїй вірі, — прохарчав він. — Я з нетерпінням чекаю миті, коли в цьому місці опиняться експонати з вашого музею в Карфагені, — це буде частина вашого викупу. Крім того, мене дуже цікавлять деякі картини з колекції Говардів.

Аслан підвів Джека до опуклого довгастого вікна у стіні ротонди. Складалося враження, що вони стоять у диспетчерській вишці аеропорту, і це враження лише підсилювала мережа широких доріг чи то злітно-посадкових смуг, що вкривала долину внизу.

Джек намагався зосередитися на цьому краєвиді, не звертаючи уваги на Аслана. Смути бетону були розташовані у вигляді літери «Г». Та смуга, що проходила із заходу на схід, пролягала південною частиною долини, а перпендикулярна тяглася на захід, туди, де долину оточували низькі пагорби. Неподалік стояла група будівель розміром із великі склади: мабуть, то був термінал цього приватного аеродрому. Поруч був розташований майданчик для гелікоптерів. Три з чотирьох місць на ньому були зайняті «Гайндом-Е», «Гавоком» і «КА-50 Вервольфом». За маневреністю та вогневою потужністю «Вервольф» був гідним суперником американського «Апача». Будь-яка з цих машин могла атакувати поліцейське авто чи вертоліт, яким вистачило б сміливості стати в Аслана на шляху.

Погляд Джека перейшов на групу темних отворів у віддаленій частині долини, за злітною смугою. Це були ангари для літальних апаратів, вириті у кам’янистому ґрунті. Учений був укотре приголомшений, коли впізнав у машинах, що стояли перед ангарами, реактивні «Гаррієри». Їхні носи виглядали з-під маскувальної сітки, завдяки якій літаків не було видно згори.

— Як бачите, моє озброєння не обмежується машинами радянського виробництва, — аж засвітився з гордощів Аслан. — Нещодавно ваш уряд із дурощів списав усі «Гаррієри», що були на озброєнні морського флоту. Офіційно вони всі відправлені на перетоплення, але один колишній міністр, чиї інтереси лежать у сфері торгівлі зброєю, зробив мені цю ласку. На щастя, мені не бракує кваліфікованого персоналу. Ольга свого часу проходила підготовку в радянських військово-повітряних силах, і нещодавно ми здійснили перший тестовий політ.

Дедалі похмурніший Джек мовчки дивився, як Аслан натиснув на кнопку на балюстраді, і стелажі з книжками роз’їхалися, відкриваючи морське узбережжя. Хребти, що оточували долину, виступали в море, створюючи природну гавань. До найближчого мису було прибудовано великий кам’яний пірс, повернутий на північ із метою затуляти судна, що до нього швартувалися, від кораблів у морі.

Останнім придбанням Аслана був російський вартовий корабель класу 1154 під назвою «Безстрашний». Він надійшов з того самого джерела, що і «Гриф», але його водотоннажність перевищувала можливості «Грифа» мало не втричі. На ньому наразі встановлювали зброю та засоби зв’язку, після чого за допомогою спеціальних кранів його мали спустити на воду. Снопи іскор свідчили, що на вертолітному майданчику та короткій злітно-посадковій смузі для невеликих літаків зараз працюють зварники.

Джек згадав про «Сіквест». Після шторму він мав повернутися до острова. Джек не міг згадати корабель у розмові з Асланом: дослідник сподівався, що «Сіквестові» вдалося уникнути виявлення радаром. Утім, це було малоймовірно, адже обладнання «Грифа» важко назвати застарілим. Учений згадав віддалені гарматні постріли, що долетіли до них, коли вони були у підземній «трупарні». Треба було готуватися до найгіршого.

— Ми вже майже готові до першого плавання, — сказав Аслан. — На церемонії спуску на воду ви будете почесним гостем. — Він помовчав, склавши руки на животі та випромінюючи вдоволення ситого хижака. — Тепер, коли в мене є два кораблі, я зможу плавати до будь-яких частин світу. Більше мені ніщо не заважатиме.

Джек іще раз окинув поглядом вид, що відкривався з вікна. І дійсно, влада Аслана була просто безмежною. На сході, там, де долина вужчала, можна було побачити будівлі, чимось схожі на сучасний військовий полігон. Між терміналом і морем була розташована ще одна кругла будівля, з якої стирчав цілий пук супутникових і звичайних антен. Уздовж гірського хребта ховалися замасковані спостережні пункти, а на пляжі серед пальм та кипарисів — єдиного нагадування про те, що колись це місце було курортом ЦК КПРС, — видніли обладнані вогневі точки.

— Тепер ви розумієте, що спроби втекти приречені на фіаско. На сході долину підпирають Кавказькі гори, а на півночі та півдні лежить бандитська країна, в якій західна людина не виживе. Сподіваюся, ви спокійно насолоджуватиметеся моєю гостинністю. Я дуже радий мати компаньйона, з яким можу вести бесіди про мистецтво та археологію.

Тут Аслана наче охопила ейфорія — він підніс руки, а його обличчя засвітилося захватом.

— Це мій Kehlsteinhausy моє орляче гніздо, — промовив він, — мій храм, моя фортеця. Ви ж погодитеся, що краєвиди тут не гірші, ніж у Баварських Альпах?

Не зводячи очей з розташованої внизу долини, Джек тихо відповів:

— Упродовж війни, яку ви називаєте Великою Вітчизняною, мій батько служив у ВПС, літав на розвідувальному літаку. У 1945 році йому випала честь очолити наліт на Оберзальцберґ, що у ваших Баварських Альпах. І вілла фюрера, і штаб-квартира СС виявилися зовсім не такими невразливими, якими їх вважали. — Джек повернувся та спокійно подивився в Асланові непроглядно чорні очі. — А історія, як ви, професоре Назарбетов, самі нещодавно сказали, має неприємну звичку повторюватися.

24

Човник, набираючи ходу, поїхав одним із проходів-труб, але завдяки повітряній подушці швидкості не відчувалося. Джек з Асланом розташувалися на протилежних сидіннях. Масивне тіло казаха займало майже весь простір. Джек вирішив, що вони спускаються у долину, до центральної споруди, яку він бачив із вікна «Пантеону».

Кілька секунд тому вони зупинялися, щоб підібрати ще одного пасажира, який наразі нерухомо стояв між ними. Це був кремезний, схожий на ведмедя чолов’яга у чорному щільному комбінезоні; він мав плаский ніс і свинячі очі, що без жодного виразу дивилися з-під виступаючих надбрівних дуг.

— Дозвольте мені відрекомендувати вашого охоронця, — доброзичливо сказав Аслан. — Володимир Юрійович Далмотов. Колишній спецназівець, ветеран війни в Афганістані, приєднався до чеченських бійців за свободу після того, як його брата було страчено, — за те, що той задушив офіцера, який послав його взвод на смерть у Грозному. Після Чечні він найнявся на службу борцем за святу справу звільнення Абхазії — я про членів Аль-Каїди. Я знайшов його за кривавим слідом із тіл, який він залишав по собі. Він не вірить у Бога, але Аллах прощає йому.

Човник зупинився. Двері розчинилися, і всередину увійшли двоє слуг. Вони допомогли Асланові підвестися на ноги. Здогадавшися, що Костас і Катя досі на острові, Джек тягнув час. Коли Далмотов підштовхнув його до виходу, він побачив, що на плечі охоронця висить «Узі», але бронежилета на ньому немає.

Приміщення, в якому вони опинилися, являло собою разючий контраст із заколисливою пишнотою помешкань. Це був величезний ангар. Двері відчинилися, і Джек побачив уже знайомий йому вертолітний майданчик. На бетоні стояло громіздке тіло «Гайнда». Довкола гелікоптера порпалися техніки, поруч напоготові стояв заправник пального.

— Саме на ньому ми прилетіли з острова минулої ночі, — повідомив Аслан. — А тепер він готовий здійснити те, заради чого був побудований.

Вид на довкілля почасти загороджував автомобіль із безбортовою платформою, що стояв перед дверима. Джек побачив, як група чоловіків почала розвантажувати машину, ставлячи великі дерев’яні скрині стосами біля вішака з льотчицькими комбінезонами.

Щось мовивши до Аслана, Далмотов пішов до виходу. Узявши одну зі скринь, він голими руками розкрив її та почав витягати й збирати те, що було всередині. Ще до завершення складання Джек упізнав «Барет М82А1», либонь, найнебезпечнішу снайперську ґвинтівку в світі. Вона стріляла патронами для кулемета «Браунінґ» 50 калібру або їхнім російським еквівалентом калібру 12,7 міліметра, і постріл із цієї зброї був здатний пробити броню панцерника з п’ятисот метрів або знести людині голову з відстані втричі більшої.

— Мій скромний внесок до джихаду, — широко посміхнувся Аслан. — Мабуть, ви помітили наш центр підготовки снайперів за злітно-посадковою смутою. Далмотов є головним інструктором. До числа клієнтів входять Нова Бригада Ірландської Республіканської Армії та Аль-Каїда, і вони дуже задоволені з нашої роботи.

Джек згадав низку високопрофесійних нападів снайперів, що відбулися на початку року і знаменували собою нову жахливу фазу війни терористів проти Заходу.

Поки Далмотов спостерігав, як чоловіки збирають зброю, Джек слідом за Асланом пішов до складу в далекому кутку ангара. Всередині люди у робочих комбінезонах розбивали скрині та перевіряли їхній вміст. Коли повз них проїхав навантажувач, Джек звернув увагу на літери, написані червоним на боці скринь. Один зі знайомців Джека з військової розвідки розповідав, що перехопив партію скринь із таким самим написом, що йшла з Лівії. Це був «Семтекс», смертоносна пластикова вибухівка виробництва Чеської Республіки, яку використовувала ІРА у своїй кампанії терору, спрямованій проти Британії.

— Це наш головний перевалочний пункт, — повідомив Аслан. — Зазвичай сюди входять лише у костюмах хімзахисту, адже тут зберігається хімічна та бактеріологічна зброя, але я нещодавно транспортним гелікоптером відіслав останню партію до ще одного вдоволеного клієнта на Середньому Сході.

Аслан замовчав. Його руки були складені на животі, великі пальці повільно оберталися. Очі звузилися, він приглядався до чогось за Джековою спиною.

Джек уже навчився розпізнавати момент, коли в Аслана відбувається чергова зміна настрою.

— Треба сказати, що в мене є й один невдоволений споживач — його терпець ми випробовуємо аж з 1991 року. Коли ми побачили, що «Сіквест» виходить з Трабзона, то зрозуміли, що в нього може бути лише один пункт призначення: саме той, який назвала Ольга після аналізу давніх текстів. Під прикриттям темряви ми наблизилися до вулкана. Ви забезпечили мене чудовим захисним екраном, дозволивши потрапити туди, куди через політичні міркування мені не було ходу вже багато років. Тепер, якщо супутник помітить якусь діяльність, військовики вирішать, що це ваш цілком легальний науковий проект. Саме в цьому місці мив 1991 році мали зустрітися з підводниками, але цей дурень Антонов через свою некомпетентність потопив човен і зіпсував мою торгову операцію.

— Капітан Антонов доправив би свій вантаж, — тихо відповів Джек, — але на субмарині стався заколот, очолений замполітом. Імовірно, це був єдиний гарний вчинок за цілу історію існування КДБ.

— А ядерні боєголовки? — різко перервав його Аслан.

— Ми бачили лише звичайну зброю, — відповів Джек.

— Тоді чому моя дочка, ведучи перемовини з моїми людьми, загрожувала ядерним вибухом?

Джек на деякий час замовчав. Катя не повідомила йому цієї подробиці своїх перемовин у рубці управління.

— Мої люди вас не пустять, — тихо сказав він. — Ваші друзі-фундаменталісти не єдині у світі люди, готові померти заради ідеї.

— Можливо, вони змінять думку, почувши, яка доля чекає на вас та вашого приятеля-грека, якщо вони не здадуться, — лиховісно посміхнувся Аслан. Схоже, спокій уже повернувся до нього. — Гадаю, ви вважатимете наш наступний крок надзвичайно цікавим.

Вони залишили ангар іншим шляхом — відкритою платформою, що лежала на даху конвеєра, — і тепер рухалися до центральної будівлі, розташованої ближче до моря, приблизно в кілометрі від ангара. Через п’ять хвилин вони ступили на ескалатор, що підвіз їх до дверей ліфта. Ліфтер натиснув на кнопку верхнього поверху.

Видовище, що відкрилося перед очима Джека, було гідним космодрому НАСА. Розміри приміщення дорівнювали розмірам «Пантеону», але тут було встановлено безліч комп’ютерів і різноманітного електронного обладнання. Джек з Асланом вийшли з ліфта, і Джек побачив, що стоїть на центральному узвишші на зразок сцени, оточеному рядами комп’ютерів, які невпинно підморгували їм різнокольоровими моніторами. На стінах висіли великі екрани, на яких були зображені мапи та телевізійні картинки. Приміщення в цілому нагадувало модуль управління «Сіквеста», але було набагато просторішим. Засобів зв’язку й обладнання тут вистачило б, щоб успішно керувати невеличкою війною.

Двоє чоловіків допомогли Асланові сісти в електричне крісло-візок. Якісь сірі люди, що, згорбившись, нерухомо сиділи біля моніторів, здавалося, не помітили їхньої появи.

— Зазвичай я віддаю перевагу «Грифові»: там більше місця для людських емоцій, — сказав Аслан, відкинувшись на спинку крісла. — Але звідси я можу керувати всіма своїми операціями одночасно. З цього крісла я можу, майже не повертаючи голови, побачити, що зображено на будь-якому екрані в кімнаті.

Чоловік, що зі знервованим виглядом стояв неподалік, наблизився та, нахилившись, щось прошепотів Асланові на вухо. Обличчя казаха залишилося непроникним, але його пальці почали барабанити по підлокітнику крісла. Не сказавши ні слова, він натиснув на кнопку, і крісло понесло його до панелі управління, на екрані якої висвітилися цифри. Джек у супроводі Далмотова пішов слідом. Коли вони наблизилися, Джек відзначив, що екрани, розташовані ліворуч, були моніторами системи спостереження, подібної до тієї, що використовувалася у карфагенському комплексі. Монітори показували внутрішні приміщення будівлі.

Сірі люди тихо розступилися, пропускаючи Аслана до панелі. Джек зупинився за електричним візком, поруч із оператором, що сидів за клавіатурою панелі управління. Обіч став Далмотов.

— Ми нарешті встановили зв’язок, — англійською сказав оператор. — Супутник почне переказувати дані просто зараз.

Цей чоловік мав азійські риси обличчя, але, на відміну від більшості, одягненої в чорні комбінезони, був убраний у білу сорочку та джинси. З його акценту Джек зробив висновок, що чоловік здобував освіту в Англії.

Оператор подивився спочатку на Джека, потім — питально — на Аслана. Гладун зі сміхом кивнув, — вочевидь, не тому, що йому було байдуже, а тому, що був непохитно впевнений, що його гість ніколи нічого нікому не розповість.

Мозаїка пікселів на екрані згустилася в мапу Чорного моря. Південно-східний куток зображення досі був почасти затягнутий завісою хмар, останнім нагадуванням про минулий шторм. Теплобачення розцвітило зображення спектром кольорів. Проступила берегова лінія — це супутник сприймав інфрачервоне випромінювання з-під шару хмар. Оператор обрав квадрат і збільшив його зображення так, щоб воно зайняло весь екран. Він повторював це доти, доки більшу частину екрана не зайняв острів, центральна частина якого являла собою нестійку гаму відтінків червоного та жовтого: це випускала потужне теплове випромінювання гаряча магма в тілі вулкана.

На морі неподалік від острова лежала срібна пляма, що означала надводне судно. Оператор знову почав збільшувати зображення, розширивши його на весь екран; тепер можна було бачити об’єкти, менші за метр у розмірі. Судно нерухомо лежало у воді правим бортом до неба, його ніс був під водою, а з палуби стирчало те, що залишилося від стерна.

Охоплений жахом Джек упізнав у цьому інваліді «Сіквест»: попри значні пошкодження, помилитися було неможливо. Плями посиленого випромінювання показували місця, де бронебійні снаряди прошили корпус, залишивши діри, які зяяли, наче рани, що їх залишають у людському тілі кулі, випущені з особливо потужної зброї. Джек відчув, як його стискає лють. Узявшись за крісло, він повернув Аслана обличчям до себе.

— Де мої люди? — голосно спитав він.

— На зображенні немає зон підвищеної теплоти, що відповідали б людським тілам, — спокійно відповів Аслан. — Учора вранці двоє людей з екіпажу «Сіквеста» зробили неймовірну дурницю, вступивши у перестрілку з «Грифом». Як ви можете уявити, сили в битві були дуже нерівними. Ми бажаємо вислати «Гайнд» і позбутися цього сміття.

На палубі «Сіквеста» Джек побачив підняту та розгорнуту гарматну вежу. Дула були повернуті під неймовірним кутом: вочевидь, це стало наслідком прямого влучання. Джек знав, що Йорк і Гові не покинули б судна без бою. Залишалося сподіватися, що потім вони разом із рештою команди втекли на підводному апараті.

— Це були вчені та моряки, а не фанатики й головорізи, — холодно промовив Джек.

Аслан знизав плечима та знову повернувся до екрана.

На ньому тим часом з’явилося зображення іншого судна, розташованого ще ближче до острова. Коли зображення збільшилося, очі присутніх зупинилися на кормі. Там метушилися кілька людей, знімаючи два великі циліндри, вкриті рваними плямами теплового випромінювання, — здавалося, ці штуки горіли. Джек усвідомив, що дивиться на пошкодження, яких «Гриф» зазнав у бою. У ту саму мить Аслан ляснув пальцями, і плече вченого, наче лещата, стиснула чиясь рука.

— Чому мені нічого не сказали? — заверещав від люті товстун. — Чому це приховали від мене?

У приміщенні запанувала тиша. Аслан навів палець на Джека:

— Він не вартий викупу! Його буде ліквідовано, як і решту членів команди. Приберіть його з моїх очей!

Коли Джека вже тягли геть, він запам’ятав координати глобальної системи позиціонування, зображені на екрані супутника. На шляху до виходу з кімнати він удав, що після добрячого стусана Далмотова перечепився через один із моніторів системи спостереження. Ще коли вони з Асланом сюди заходили, Джек упізнав на двох екранах вхід до ангару та прохід, яким вони сюди потрапили. Падаючи на панель управління, вчений натиснув на клавішу «ПАУЗА». Камери спостереження мали завмерти в режимі «Стоп-кадр», але наразі всі очі були прикуті до «Грифа», й існувала ймовірність того, що цього ніхто не помітить.

Джек уже вранці вирішив, що не чекатиме пасивно розвитку ситуації. Він знав, що в Аслана швидко змінюється настрій, що після його останнього спалаху знову з’явиться показна гостинність, але покладатися на примхи людини, хворої на манію величі, навряд чи мало сенс.

Його шанс настав, коли човник летів від центра управління до ангара. Коли вони подолали половину шляху, Далмотов відійшов на крок, щоб глянути на платформу, яка з’явилася попереду. Це була миттєва втрата пильності, дитинна помилка, якої охоронець ніколи б не припустився, якби не прожив так довго в Аслановому королівстві. Зі швидкістю блискавки Джек викинув лівий кулак і вдарив Далмотова у спину. Сила цього удару порушила рівновагу Джекового тіла, й воно заскімлило від болю.

Такий удар напевно вбив би будь-яку звичайну людину. Джек доклав усієї сили до точки, розташованої трохи нижче від грудної клітки, — туди, де шок від удару здатен зупинити водночас серце й легені. Тому, коли Далмотов залишився нерухомо стояти, наче був кам’яним колосом, нечутливим до болю, Джек на мить розгубився. Але потім охоронець вимовив щось невиразне й опустився навколішки. Він іще кілька секунд залишався в цьому положенні, хоча його ноги тремтіли і підгиналися, а потім нарешті впав обличчям уперед і застиг.

Джек поклав тіло так, щоб його не побачили камери спостереження. Платформа вже спорожніла — люди перейшли на вертолітний майданчик, що був за ангаром. Коли човник зупинився, Джек вийшов, наостанку натиснувши на кнопку, що мала повернути човник і його непритомного пасажира до центру управління. У такий спосіб можна було виграти кілька десятків дорогоцінних секунд чи навіть хвилин.

Не вагаючись, він сміливо пішов на вертолітний майданчик. Щоб не викликати підозри, треба було триматися дуже впевнено. Опинившись біля вішака з льотчицькими комбінезонами, він обрав найдовший і натягнув його, потім наклав шолом так, щоб забороло бодай почасти прикривало обличчя.

Схопивши торбу з цупкої тканини, учений пройшов трохи далі та взяв одну зі снайперських Гвинтівок «Барет». Він спостерігав, як Далмотов складав таку Гвинтівку, тому швидко знайшов фіксатор. Від’єднавши дуло від приймача, він засунув і те, й інше до торби. Поряд стосами стояли коробки з написом «BMG», тобто Browning Machine Gun — кулемет системи «Браунінг». Джек узяв жменю масивних 12-міліметрових набоїв і теж укинув їх у торбу.

Застебнувши сувак торби, він рішуче пішов до виходу з ангара. Опинившись зовні, опустився на коліно та, вдаючи, що поправляє взуття, оглянув місцевість. Бетон був гарячим на дотик — літнє сонце випарувало дощову воду, що залишалася в калюжах після вчорашньої негоди. У яскравому промінні будівлі комплексу здавалися такими самими випаленими та знесиленими спекою, як і довколишні пагорби.

Джек уже встиг вирішити, до якого гелікоптера він піде. Найкращим був «Вервольф», але він разом із «Гавоком» стояв у далекому кінці майданчика. «Гайнд» стояв лише у двадцятьох метрах від входу та був готовий до злітання. «Гайндом» на Заході називали найпоширеніший у радянській армії вертоліт Мі-24. Його корпус зі східчастою подвійною кабіною буквально випромінював надійність і впевненість.

Джек розпростав плечі та підійшов до головного у групі техніків, який власне засував стрічку до приймача боєприпасів.

— Наказ від самого! — випалив Джек. — Обставини змінилися, і я маю вилетіти просто зараз.

Джекова російська була далекою від досконалості, — навпаки, говорив він із жахливим акцентом, — але він сподівався, що в середовищі казахів та абхазців це згодиться.

Його слова здивували техніка, але не надто.

— Набої ще майже не завантажені — у вас буде лише чотириста патронів калібру 12.7, але в усьому іншому ми готові до злітання. Можете сідати та виконувати попередню підготовку.

Джек повісив торбу на плече та через дверцята правого борту заліз до гелікоптера. Пірнувши до кабіни, він пересунувся на сидіння пілота та сховав торбу в куток. Розташування важелів управління не заповідало особливих проблем — Мі-24 не надто відрізнявся від інших бойових гелікоптерів, на яких Джек уже літав.

Накинувши ремені, він озирнувся назад і подивився крізь плексигласове скло кабіни. Над місцем стрільця було видно групу вантажників, що займалися двома відкритими вагонетками, на яких було накладено пускові установки для радіокерованих бронебійних ракет «Спайрел». «Гайнд» готували для останньої атаки на «Сіквест». У цю мить Джек побачив на виході з ангара двох людей у такому самому одязі, який був на ньому, — вочевидь, пілота та стрільця. Коли чоловік, із яким розмовляв Джек, узяв мобільника й стривожено підвів очі, Джек зрозумів, що його камуфляж розкрито.

Велетенський п’ятилопатевий ротор уже обертався, а подвійні турбовальні двигуни «Ізотов ТВЗ-117» потужністю у 2200 кінських сил встигли прогрітися. Оглянувши шкали приладів, Джек побачив, що паливний бак повний, а стрілки, які показують рівень мастила і тиск гідравліки, зупинилися у правій частині шкал. Залишалося сподіватися, що засоби протиповітряної оборони Асланової резиденції не встигнуть перепрограмуватися на один із власних гелікоптерів. Джек схопився за важелі: лівою рукою смикнув держак сектора газу та потягнув за важіль об’єднаного управління, а правою щосили рвонув уперед ручку управління циклічною відстанню.

За лічені секунди сила ударів ротора по повітрі неймовірно зросла, і «Гайнд», нахиливши носа, зірвався з бетону. На кілька нестерпно довгих митей він завис у повітрі, достосовуючись до сили тяжіння та напружуючи всю свою міць у боротьбі з нею. Ревіння мотора вдарило по будівлях довкола вертолітного майданчика, заглушивши всі інші звуки. Джек зі знанням справи штовхнув педалі, щоб запобігти бічному ковзанню, і в цю мить побачив, як із ангара вилітає людина-ведмідь. Далмотов відштовхнув вертолітників і кинувся до «Гайнда». «Узі» він навіть не скинув з плеча, — напевно, знав, що 9-міліметрові кулі нічого не вдіють з броньованою обшивкою бойової машини. Натомість, пробігаючи ангар, бойовик прихопив набагато небезпечнішу зброю.

Перша куля 50-го калібру, випущена з БМГ, прошила місце переднього оператора — саме його Джек зайняв би, якби знав, що гелікоптер має тандемне управління. Машина рвонула вперед, і друга куля влучила кудись у хвіст. Удар був настільки сильним, що розвернув фюзеляж, і Джекові довелося терміново вирівнювати гелікоптер.

Поки Джек змагався з важелями управління, ґвинтокрил злетів над ангаром і зі зростаючою швидкістю вирушив до південного краю затоки. Ліворуч залишилися футуристичні будівлі Асланової резиденції, а праворуч промайнули округлі обриси берегового корабля. За кілька секунд машина перетнула берегову лінію й опинилася над відкритим морем. Щоб не бути поміченим радарами, Джек тримався на мінімальній висоті, — шасі майже торкалися вершин гір. Витиснувши ручку сектора газу та до упору посунувши вперед важіль управління циклічною відстанню, Джек доволі швидко досяг максимальної для цієї моделі швидкості польоту над морем — 335 кілометрів на годину. Йому вдалося ще трохи збільшити цю цифру, коли він знайшов перемикач, що втягував шасі. Узбережжя швидко відступало на схід, а попереду лежало тільки безхмарне ранкове небо, яке біля обрію зливалося з синяво-сірим серпанком.

Опинившись у п’ятнадцяти морських милях від берега, Джек натиснув педаль, що управляла хвостовим ротором, і пересунув важіль циклічної відстані ліворуч, поступово повертаючи гелікоптер точно на південь. Він уже з’ясував, як увімкнути радар і систему глобального позиціонування, і ввів до системи координати острова, які запам’ятав ще три дні тому, під час перебування на «Сіквесті». Комп’ютер підрахував, що до острова залишалося сто п’ятдесят кілометрів, тобто півгодини польоту на такій самій швидкості. Незважаючи на високі витрати пального, вчений вирішив триматися на мінімальній висоті та максимальному газі, адже палива в баках було вдосталь.

Увімкнувши автопілот, Джек опустив забороло шолома, відкрив торбу та, не гаючи часу, почав складати Гвинтівку. Він знав, що не може ні на мить утратити обережності: Аслан докладе всіх своїх сил, щоб повернути його.

25

— Зупини гелікоптер та дочекайся машин супроводу. Негайно підкорись цьому наказові, інакше будеш знищений. Другого попередження не буде.

Джек раніше чув цей голос лише раз — його власник гортанно лаявся російською. І тепер той самий голос почувся в навушниках Джека. Учений упродовж польоту не вимикав рації й очікував, що його переслідувачі зв’яжуться з ним, щойно опинившись у зоні досяжності. Він уже десять хвилин спостерігав за екраном радара, а тепер побачив, як із півночі насуваються дві червоні точки. Швидкість і траєкторія їхнього руху не залишала сумнівів у тому, що це були «Гавок» і «Вервольф» з Асланової бази.

Джек перебував лише в десятьох морських милях на північ від острова, менш ніж у п’яти хвилинах льоту. Він пожертвував максимальною швидкістю, щоб, тримаючись якомога нижче, не бути поміченим радаром, і цей задум майже виправдався. Попри свій чималий вік, Мі-24 мав вищу граничну швидкість і потужніший мотор, ніж дві інші машини, але вони наздогнали його, рухаючись на більшій висоті і зменшивши в такий спосіб опір повітря.

Окрім 30-міліметрової швидкострільної гармати та двох двадцятизарядних батарей із 80-міліметрових ракет, і «Гавок», і «Вервольф» несли на собі смертоносне поєднання протикорабельних ракет та ракет класу «повітря-повітря» з лазерною системою наведення на ціль — цю зброю Джек бачив на базі. На жаль, на зовнішніх вузлах «Гайнда» цих ракет нині не було. Відтак, єдиним, чим Джек міг відповісти на атаку, був «рідний» для гелікоптера чотириствольний кулемет калібру 12,7 на носовій установці. Загалом це була дуже потужна зброя, в чому мали змогу особисто переконатися противники російської армії в Афганістані та Чечні, але за відсутності стрільця Джек міг управляти нею лише на фіксованій траєкторії польоту над відкритим простором. За швидкості стрільби 1200 пострілів за хвилину з кожного дула чотири стрічки бронебійних патронів по сто штук у кожній можна було вистріляти лише за 5 секунд. Цього було цілком достатньо, щоб завдати незліченних пошкоджень при стрільбі з короткої дистанції, — але відверто мало, щоб успішно сперечатися з двома такими грізними противниками.

Джек знав, що при прямому зіткненні його шанси наближатимуться до нуля; залишалося тільки сподіватися на раптовість удару.

— Ну гаразд, Далмотов, цього разу твоя взяла, — упівголоса проговорив Джек, скинувши газ та розвертаючи гелікоптер до ворога. — Але не сумнівайся, тобі залишилося обмаль часу.

Три гелікоптери зависли в лінію на висоті тридцять метрів над водою. Спадні потоки повітря від їхніх роторів створювали на поверхні вири піни. «Гайнд», що висів посередині, здавався вельми незграбним у порівнянні з двома іншими машинами, творці яких пожертвували войовничим виглядом заради маневреності. Праворуч від Джека був Мі-28, або «Гавок», як його називали на Заході. Своєю низько посадженою кабіною та виступаючим носом він нагадував розлюченого шакала. Подвійні співвісні ротори Ка-50, або «Вервольфа», що оберталися у протилежних напрямках, ніби й підкреслювали потужність гелікоптера, але водночас робили його дуже схожим на комаху.

Крізь куленепробивне скло на кабіні «Вервольфа» Джек навіть міг розгледіти горилоподібну фігуру Далмотова.

Далмотов наказав Джекові летіти в п’ятдесятьох метрах попереду від його ескорту. Коли три ґвинтокрилі машини повільно вирушили вперед, на північний схід, тріскіт їхніх роторів посилився до оглушливого гуркоту.

Як Джекові й наказували, він вимкнув рацію, яка могла привернути сторонню допомогу. Увімкнувши автопілот, він відкинувся на сидінні та поклав «Барет» собі на коліна, але так, щоб його раптом не помітили вороги. Довжина складеної Гвинтівки становила майже півтора метра, а важила вона чотирнадцять кілограмів. Щоб дуло не витикалося з-під обтічника, довелося зняти десятизарядний магазин. Правою рукою Джек перевірив, чи є у приймачі масивний патрон 50-го калібру. З кожним кілометром його шанси зменшувалися, і він знав, що має діяти якомога швидше.

Слушна нагода випала раніше, ніж він очікував. Через п’ять хвилин польоту гелікоптери раптом потрапили до теплового дрейфу — потоку теплого повітря, що залишився від минулого шторму. Машини наче опинилися на американських гірках, і «Гайнд» на мить відірвався від свого супроводу. Поки інші пілоти достосовувалися до цієї несподіванки, Джек не гаяв часу. Коли його вкотре кинуло вгору, він потягнув на себе важіль газу та смикнув за ручку колективного управління. Попри падіння обертів двигуна, висхідний потік тут був настільки потужним, що навіть при максимальному куті тангажа лопатей ротора цього вистачило, щоб різко злетіти вгору метрів на двадцять. Після цього «Гайнд» завис і знову почав опускатися. Дві інші машини пролетіли вперед, ледь не зачепивши своїми лопатями черева Мі-24. Джек умить опинився позаду ворогів. Це був класичний маневр повітряних боїв Першої світової, неодноразово з успіхом виконуваний британськими «Гаррієрами» проти швидкісніших аргентинських «Міражів» під час конфлікту на Фолклендських островах.

Джек вирішив використати бортовий кулемет проти правого гелікоптера. Максимально витиснувши газ, він кинув машину вбік — туди, де вже почав був зупинятися «Гавок». Увесь маневр тривав менше п’яти секунд: вороги ледь устигли звернути увагу на його відсутність, а ухилитися не змогли й поготів.

Коли Мі-24 опинився у п’ятдесятьох метрах за хвостом «Гавока», Джек клацнув запобіжником на кінчику важеля управління циклічною відстанню та натиснув на червону гашетку. Чотири кулеметні дула на носовій установці залилися оглушливим гавкотом, породивши такий потужний відбій, що Джека кинуло вперед. Кожне дуло випльовувало двадцять куль на секунду, викидаючи в обидва боки широкі дуги гільз. Упродовж п’яти секунд із носа «Гайнда» били чотири зубці вогню, спрямовані у хвіст «Гавока».

Деякий час здавалося, що Мі-28 просто ковтає кулі, які пронизували хвостову броню фюзеляжу. Потім від хвоста до носа раптом відкрилася зяюча діра, й кабіна разом із пілотом потрапили під зливу металу. «Гайнд» підлетів угору, і кінець черги зачепив турбовальний двигун «Гавока», відірвавши ротор, що закрутився, наче божевільний бумеранг. Минуло ще кілька секунд, і фюзеляж охопила величезна вогняна куля: це спалахнуло авіаційне пальне та здетонували боєприпаси.

Щосили потягнувши за важіль колективного управління, Джек підлетів над вогнем і ліг на паралельний до «Вервольфа» курс, опинившись метрах у тридцятьох позаду від нього. Він бачив, що пілот відчайдушно намагається впоратися з управлінням, — окрім висхідних потоків, давалася взнаки вибухова хвиля. Здавалося, Далмотов досі не може повірити в те, що трапилося, але Джек не гаяв часу: ще секунда, і він утратив би свою перевагу.

Він підняв «Барет» і вистрілив. Пролунав потужний тріскіт, від якого Джекові заклало вуха, й куля полетіла назустріч цілі. Джек побачив, що від верхньої частини фюзеляжу «Вервольфа» відлетіли іскри, та, вилаявшись, подав до стволу ще один патрон. Цього разу він прицілився трохи правіше — треба було компенсувати швидкість у 200 кілометрів. Постріл пролунав тієї миті, коли Далмотов одвів голову вбік, щоб подивитися на нього.

Як і більшість гелікоптерів, призначених для безпосередньої вогневої підтримки наземних сил, Ка-50 був добре захищений від стрільби знизу — броньовий щит під кабіною міг витримувати навіть 20-міліметрові снаряди. Його ахіллесовою п’ятою були верхня частина фюзеляжу та підвіски двигуна. Тут захисна обшивка була майже відсутня — нею пожертвували, щоб максимально захистити місця розташування екіпажу. Співвісний несучий ґвинт був водночас і сильною, і слабкою стороною Ка-50, машини надзвичайно маневреної: для того щоб розмістити дві головки для трилопатевих співвісних роторів, потрібен був вал, що виступав високо над фюзеляжем.

Другий патрон влучив у борт прямо під нижнім ротором, пробивши механізми та пошкодивши лінію управління. Декілька секунд здавалося, що нічого не трапилося: гелікоптер так само, опустивши носа, летів уперед. Але потім він почав труситися й під божевільним кутом пішов назад і вгору. Джек побачив, що Далмотов відчайдушно рве важелі управління. Навіть із такої відстані було видно, що держаки управління циклічною відстанню не реагують на його зусилля. Тоді Далмотов простяг руку і рвонув за червону ручку в себе над головою.

«Вервольф» єдиний із бойових гелікоптерів був обладнаний системою катапультування пілота. Раніше розв’язати цю проблему конструкторам заважало те, що ротор обертався над кабіною, але Камов розробив вельми оригінальну систему: у разі потреби гелікоптер відкидав Гвинти, після чого сидіння льотчика виштовхувало на безпечну для розгортання парашута висоту.

Вочевидь, узявшись за ручку, Далмотов відразу запідозрив: щось негаразд. Замість того, щоб відстрілитися, Гвинти залишилися на своєму місці, натомість один за одним почати вибухати заряди під ліхтарем кабіни. Ліхтар урізався в ротор і був відкинений далеко вбік. Гелікоптер позгинав лопаті, однак вони досі оберталися. Минули ще дві-три секунди, і крісло пілота у хмарі диму катапультувалося. За жахливим збігом обставин воно застрягло між двома наборами лопатей і, наче вогняне колесо на феєричному шоу, почало шалено обертатися, викидаючи вогонь. Гвинти зробили два повні оберти — і всі кінцівки Далмотова зрізало начисто, а голова його в шоломі полетіла геть, немов футбольний м’яч. Зробивши ще один оберт, ротори викинули свій моторошний вантаж, і той, здійнявши фонтан бризок, вдарився об воду та зник.

Джек спокійно подивився, як «Вервольф» виконав божевільний танок, описуючи дедалі менші кола. Через підвищення тиску повітря лопаті відлітали одна за одною, і нарешті фюзеляж врізався в море та вибухнув.

Не затримавшись ні на мить, Джек почав розвертатися на південь. Перед загибеллю гелікоптер Далмотова мав автоматично передати сигнал біди та свої координати, і техніки в Аслановому центрі управління вже спрямовували супутник на мастильну пляму й уламки на місті падіння «Вервольфа». Це видовище мало додатково підкинути дров до вогню Асланової люті, яка й без того палала щосили після пошкодження «Грифа». Джек знав, що тепер уся його цінність як заручника зійшла нанівець: Аслан жадатиме лише помсти.

Тут він помітив, що стрілка вимірювача пального небезпечно наблизилася до нуля. Ще десять хвилин тому бак був повний на три чверті. За цей короткий проміжок він ніяк не міг зужити такої кількості палива. Джек згадав про кулю з Гвинтівки Далмотова, яка влучила в кабіну, коли «Гайнд» злітав над вертолітним майданчиком. Не виключено, що ця куля перебила паливопровід, а трясанина, яка почалася після того, як гелікоптери потрапили до повітряної ями, в багато разів прискорила втрату пального.

Часу на те, щоб перевіряти припущення, не було, і Джек скинув газ, звівши витрату пального до мінімуму та опустившись на висоту у тридцять метрів. У ранковому серпанку мерехтіли віддалені обриси острова. Подвійна вершина вулкана, і дійсно дуже схожа на бичачі роги, була такою самою, якою Джек її вперше побачив три дні тому з борту «Сіквеста». Залишалося сподіватися тільки на те, що «Гайнд» донесе його до такого місця, з якого він зможе допливти до північного узбережжя острова.

Коли подвійні турбовали вже почали задихатися, перспективу Джекові на мить закрили клуби чорного диму. У повітрі пахло бездимним порохом і паленою пластмасою. Потім дим розвіявся, і Джек побачив менш ніж у двохстах метрах попереду корпус «Сіквеста».

Зображення, передані з супутника, так і не підготували його до жахливої дійсності. Провідний корабель Міжнародного морського університету гойдався на хвилях, лежачи на боці та зануривши носову частину у воду. Його надбудова була розтрощена до невпізнання, а правий борт геть укритий великими дірами від снарядів «Грифа», що продірявили обшивку, наче то був папір. Те, що судно досі трималося на поверхні, здавалося чудом, але Джек розумів, що передні перебірки недовго витримуватимуть натиск води, і тоді «Сіквестові» настане кінець.

Ледь тримаючись у повітрі, Мі-24 перелетів понівечений корабель і майже відразу почав знижуватися — ротор уже не здатен був його тримати. Мотор став видавати передсмертний кашель, і Джек зрозумів, що часу на роздуми вже немає.

Швидко розстебнувши ремені безпеки, він щосили посунув уперед важіль управління циклічною відстанню: у такий спосіб пілот максимально підняв хвіст і опустив ніс так, щоб йому не заважали стабілізатори. За кілька секунд гелікоптер мав носом уперед пірнути у воду. Джек миттєво скинув шолом, вистрибнув із кабіни та кинувся вниз. У польоті він схрестив ноги та щільно притиснув руки до грудей.

Відсутність шолома зводила ризик травми хребта до мінімуму, але навіть попри це удар об воду був просто жахливим. Джек ногами вперед пронизав поверхню, занурившись достатньо глибоко, щоб відчути різке зниження температури. Щоб уповільнити підйом, він розставив кінцівки й відразу відчув пронизливий біль у місці кулевого поранення: вочевидь, його рана розкрилася. Можливо, цьому посприяв і потужний струс від ударної хвилі, що пронизала воду. Випірнувши на поверхню, Джек побачив неподалік палаючі залишки «Гайнда» і подумав, що вони дуже легко могли стати його власним поховальним багаттям.

Він розламав балончик із вуглекислим газом на своєму рятувальному жилеті та поплив до «Сіквеста». Раптом на нього наринула втома — викид адреналіну до крові вже не компенсував тривалої і значної витрати сил.

Ніс «Сіквеста» так глибоко пішов під воду, що Джекові вдалося пропливти над зануреним півбаком і вилізти на похилу палубу перед гарматною вежею. Саме тут учора прийняли останній бій Йорк та Гові. Похмуро оглянувши цю сцену, Джек скинув рятувальний жилет і почав обережно пробиратися до залишків палубної рубки. Вже простягнувши руку до ручки дверей, він послизнувся, важко вдарився об палубу та з відчаєм побачив, що причиною його падіння стала скипіла кров, багряним шаром якої була рясно вкрита палуба.

Сенсу залишатися на місці загибелі друзів не було, але для того, щоб підвестися та взятися за ручку понівечених дверей рубки, Джекові знадобилося з півхвилини відпочинку, а потім — напруження всіх фізичних і моральних сил.

І тут він із запізненням побачив краєм ока гелікоптер. Той був дуже далеко, над самим краєм острова, а звук його Гвинта потонув у тріскоті «Сіквеста», що розпадався на очах. Джек згадав незайняте місце на вертолітному майданчику і здогадався, що в Аслана, мабуть, був четвертий гелікоптер. Судячи з обрисів, це був Ка-28 «Гелікс», що злетів з борту «Грифа». Прищулившись проти сонця, Джек побачив, що гелікоптер, тримаючись низько над водою, летить просто на нього. Вертоліт атакував його далеко не вперше в житті, але ще ніколи Джек не почувався таким вразливим.

Удалині щось спалахнуло, і до корабля з жахливою швидкістю почало наближатися сяйво, що відділилося від гелікоптера. Це була важка протикорабельна ракета, ймовірно, одна з тих лиховісних боєголовок «Екзосет АМ-39», що їх він бачив на Аслановому складі. Джек пірнув до люка та скотився на нижню палубу, в буквальному розумінні слова ввалившись у командний модуль. Він почав крутити коліща, що зачиняло люк, і тут повітря розірвав тріск неймовірної сили. Джека кинуло об перебірку, і світ для нього миттєво поринув у темряву.

26

Костас щосили, дуже боляче вдарився грудьми об перебірку. Поки він хапав ротом повітря й намагався прийти до тями, двері зачинилися. Пов’язку з його очей зірвали, але він бачив лише червоний туман. Досі корчачись із болю, трохи пересунувся та повільно підніс руку, щоб обмацати своє обличчя. Його праве око розпухло та закрилося, дотик пальців до набряку навіть не відчувався. Тоді він, протерши друге, спробував його розплющити. Поступово фокус зору поновився, і з того місця, де лежав Костас, він розпізнав побілені труби, що пролягали по перебірці. Труби були вкриті якимись знаками та кириличними літерами.

Відчуття часу та простору геть полишило його. Останнє, що він чітко пам’ятав, — це те, як Джек опустився на підлогу печери всередині вулкана. Потім прийшла темрява, роздерта тьмяними спогадами про рух і біль. Коли Костас прийшов до тями, він відчув, що сидить, прив’язаний до стільця, а в обличчя йому б’є сліпуче світло. Потім потяглися години тортур. Убрані в чорне постаті, одне й те саме питання, що його весь час викрикували ламаною англійською… «Як ви вибралися з субмарини?» Костас здогадався, що він перебуває на «Грифі», але тепер, коли його розум зосередився на прагненні вижити, раціонально аналізувати ситуацію було неможливо. Його раз у раз кидали до цього приміщення, а коли йому вже здавалося, що все скінчилося, витягали знову.

І ось це трапилося знову, однак цього разу йому не дали навіть щонайменшого передиху. Двері різко розчинилися, і хтось сильно вдарив його у спину, змусивши шлунок викинути перемішану з кров’ю блювоту. Судомно блюючи та відкашлюючись, Костас звівся навколішки. На очі йому знову натягнули пов’язку — настільки щільно, що він відчув, як із набряклої очної западини сочиться кров. Він гадав, що встиг зазнати всіх різновидів болю, одначе, як виявилося, помилявся. Він зосередився на одній-єдиній думці: наразі страждає лише він, але не Джек. Треба було протриматися до того, як підійде «Сіквест»: тоді про виявлення боєголовок стане відомо всім.

Коли Костас опритомнів, то зрозумів, що обличчя його лежить на столі, а руки зв’язані за спинкою стільця, на який його посадили. Він і гадки не мав, скільки часу тут перебуває. До повік притискалася пов’язка, перед очима крутився нудотний хоровод зірочок. Крізь пульсуючий біль у голові він чув голоси, але цього разу розмовляли між собою не його кати, а якісь інші люди, чоловік і жінка. З уривків розмов охоронців Костас зрозумів, що вони очікують повернення з головної резиденції гелікоптера з Асланом на борту, і йому здалося, що чоловіки були чимось стривожені. Вони згадували про гелікоптер, що впав до моря, про іншого бранця, що втік… «Хоч би це був Джек», — молив вищі сили Костас.

Голоси, схоже, долітали з певної відстані, з коридору чи сусіднього приміщення, але жінка розмовляла на підвищених тонах, і її Костас чув краще, ніж чоловіка. Потім вони перейшли з російської мови на англійську, і полонений зрозумів, що це розмовляють Аслан та Катя.

— Це особисте питання, — промовив Аслан. — Ми розмовлятимемо англійською, щоб моїх моджахедів не образило це святотатство.

— Твоїх моджахедів! — з презирством повторила Катя. — Твої моджахеди вважають, що беруть участь у священному джихаді. Вони б’ються за Аллаха, а не за Аслана.

— Я їхній новий пророк. Вони вірні Асланові.

— Аслан! — Катя ніби виплюнула це слово. — І хто такий Делан? Петро Олександрович Назарбетов. Невдаха-професор із провінційного університету, що уявив себе великим. У тебе навіть немає бороди, яку неодмінно повинен мати справжній мусульманин. І не забувай про те, що я знаю про наше монгольське коріння. Чингіз-хан був невірним, він знищив половину мусульманського світу. Коли-небудь хтось повідомить це твоїм борцям за священну справу, не сумнівайся!

— Ти не в собі, дочко, — крижаним тоном сказав Аслан.

— Я добре пам’ятаю те, що змушена була вивчити у дитинстві. На того, хто керуватиметься у своїх діяннях Кораном, чекає благодать, а той, хто піде проти священних заповітів, загине від меча. Віра не дозволяє вбивати невинних… — тут голос Каті перервався риданням. — Я знаю, що ти зробив з моєю мамою.

Аслан дихав так важко, що Костасові здалося, наче поряд перебуває автоклав, готовий у будь-яку хвилину розірватися.

— Твої моджахеди просто тягнуть час, — вела далі Катя. — Вони використовують тебе, поки ти для них корисний. Ця субмарина стане і твоєю могилою. Створивши цей притулок для терористів, ти досяг лише одного — прискорив свій власний кінець.

— Замовкни! — пролунав шалений крик, потім почулися звуки боротьби, і когось чи щось потягли геть. За кілька секунд кроки пролунали у зворотному напрямку, і хтось зупинився біля Костаса. Чіпкі руки відірвали його плечі від стола.

— Твоя присутність душить мене, — досі важко дихаючи, прошипів Аслан Костасу на вухо. — До початку твоєї останньої подорожі залишилося вже недовго.

Ляснули пальці, і дві пари рук потягнули грека вгору. З темряви прилетів потужний удар, і слідом за миттю болю настало милосердне забуття.

Джек наче опинився в кошмарі наяву. Довкола була лише чорнота, цілковитий морок, що затьмарив усі чуттєві точки відліку. Звідусіль долинало гучне шипіння, пронизане рипод, і стугонінням металу. Розум Джека щосили намагався збагнути незбагненне. Він, скоцюрблений, лежав на перебірці, відчуваючи дивовижну легкість, майже невагомість, наче опинився в обіймах диявольської лихоманки.

Тепер він знав, що це таке — безпорадно лежати в череві потопаю чого корабля. Наразі його рятував лише командний модуль «Сіквеста» — п’ятнадцятисантиметрові, армовані титаном стіни захищали від величезного тиску, який в іншому разі вже змусив би вушні перетинки луснути, а потім розтрощив би череп. Він чув, як щось гнулося і тріщало: це вибухали бульби повітря. Цей звук був би останнім у його житті, якби він не встиг учасно закрити люк командного модуля.

Залишалося тільки настроюватися на неминуче. Падіння здавалося нескінченним, — принаймні, тривало набагато довше, ніж Джек очікував, а шум дедалі посилювався, нагадуючи наближення потяга. Нарешті корпус увігнався в морське дно, створивши перевантаження, що напевно вбило би Джека, якби той не лежав, загорнувшись у позі ембріона та охопивши голову руками. Йому знадобилися всі останні сили, щоб утриматися на місці, коли корпус кинуло назад і почувся нестерпний скрегіт перебірок. Потім залишки «Сіквеста» знайшли точку рівноваги, й запанувала тиша.

— Увімкнути аварійну систему освітлення!

Обмацуючи своє тіло в пошуках нових пошкоджень, Джек розмовляв сам із собою. Його голос був якимось неживим — природні модуляції поглинула звуконепроникна обшивка стін. Але навіть такі звуки надавали світові, в якому не залишилося жодних видимих орієнтирів, бодай якоїсь реальності.

Джек був досвідченим нирцем, а тому звик орієнтуватися в суцільній темряві. Тепер цей досвід став у пригоді. Після того, як він проскочив у люк, вибух ракети кинув його повз скрині зі зброєю до панелей управління, розташованих у віддаленому кінці модуля. На щастя, «Сіквест» зупинився палубою догори. Обережно піднявшись на ноги, Джек відчув, що підлога має невеликий нахил у бік носа, який, вочевидь, занурився у дно. Знов опустившись навколішки, Джек навпомацки вирушив уперед. Чудове знання судна, у створенні плану якого він особисто брав участь, допомогло пройти пульти управління, розташовані вздовж усіх стін модуля.

Він знайшов шухляду із запобіжниками, розташовану на стіні ліворуч від вхідного люка, і намацав вимикач, що з’єднував запасний акумулятор у захисному свинцевому кожусі з головною системою електропроводки. Потім його рука знайшла важіль, що вмикав аварійне освітлення. Уже не вперше за цей день Джек заплющив очі та попрохав у Бога талану.

На його щастя, приміщення відразу залило люмінесцентне світло. Очі адаптувалися доволі швидко, і Джек повернувся, щоб огледітися. Модуль був розташований під ватерлінією, і снаряди, що розтрощили «Сіквест», пройшли вище. Обладнання та прилади наче були в порядку — командний модуль був розрахований на перевантаження.

Перше, що мав зробити Джек, — від’єднати модуль від корпусу корабля. Він, похитуючись, підійшов до центрального узвишшя. Здавалося неймовірним, що менш ніж сорок вісім годин тому він зібрав тут команду «Сіквеста». Важко опустившись у крісло, вчений увімкнув панель управління. Рідкокристалічний монітор видав низку вимог: перед тим як розпочати процес від’єднання, треба було увести кілька паролів. Після третьої спроби внизу виїхала шухляда. Джек дістав звідти ключ, вставив його до панелі й повернув за годинниковою стрілкою. Електронні системи контролю пересуванням і стану повітря мали запрацювати, щойно модуль опиниться на безпечній відстані від затонулого корабля.

Без давачів «Сіквеста» Джекові було ніде взяти інформацію про глибину, рельєф дна та параметри довколишнього середовища — треба було дочекатися, поки модуль не відійде від корпусу й не запрацюють його власні давачі. Джек припустив, що він провалився до прірви, яку «Сіквест» зафіксував на північ від острова, — западини завдовжки в десять кілометрів і завширшки в півкілометра, яку Костас визначив як тектонічний розлам, пов’язаний із діяльністю вулкана. Якщо так, то він загруз у сміттєвому баку південно-східної частини Чорного моря, у місці, в якому намул перемішувався з сольовим розчином, що залишився з льодовикового періоду. З кожною хвилиною залишки «Сіквеста» дедалі глибше занурювалися до напіврідоти, небезпечнішої за сипучі піски. Джек подумав, що навіть якщо йому вдасться від’єднатися, не виключено, що він просто зажене модуль ще глибше до цієї підводної драговини, опинившись у могилі, з якої йому вже не вийти.

Застебнувши ремені, Джек відкинувся на підголовник. Комп’ютер тричі спитав, чи впевнений він у тому, що робить, і всі три рази Джек, не вагаючись, підтверджував свій вибір. Після останнього разу на екрані з’явився червоний трикутник попередження, в центрі якого замигтіло слово «Від’єднання». На коротку тривожну мить приміщення стало темним — це комп’ютер спрямував увесь струм до внутрішніх акумуляторів.

Кілька секунд потому тишу розірвав глухий уривчастий шум за обшивкою, ліворуч від Джека. Кожен із цих звуків являв собою вибух невеличкого заряду, закладеного під заклепки у корпусі «Сіквеста». Внаслідок низки вибухів мав виникнути отвір, достатній для того, щоб туди пройшов модуль. Коли панель відлетіла, до простору довкола модуля зайшла вода, й запрацював батиметричний давач. Джек повернувся до проламу в корпусі й почув, як ожили водомети. Шум їхньої роботи спочатку був тихим, але потім зріс, коли двигуни відчули опір штифтів, які утримували модуль у корпусі. За його спиною пролунала ще низка вибухів — це модуль звільнявся від останніх зв’язків із «Сіквестом». Одночасно відійшли затискачі, і Джека з силою втиснуло до крісла. Сила перевантаження в момент, коли вистрілився модуль, дорівнювала перевантаженням під час запуску ракети.

Апарат був розроблений з урахуванням можливості виштовхнення з потопаючого корабля на таку відстань, щоб його не затягла вирва, створена корпусом. Джек здійснював відповідні випробування на підводній базі ММУ на Бермудських островах; тоді модуль зупинився у ста метрах від корпусу. Але тут сила перевантаження зустрілася з такою самою силою протидії, і модуль став лише в кількох метрах від обшивки корабля.

Заради безпеки Джек нахилив голову вперед, а тому його єдиними ушкодженнями були болючі рубці там, де у плечі вп’ялися ремені. Кілька разів глибоко вдихнувши, він скинув ремені та повернувся до комп’ютера. Правою рукою Джек уперся в панель управління, щоб запобігти сповзанню вперед: модуль стояв не зовсім горизонтально, і його підлога була нахилена.

Ліворуч був розташований невеликий екран, на якому відображалися батиметричні дані. По моніторі поповзли цифри, і нарешті Джек побачив, що вони перебувають на запаморочливій глибині у 750 метрів, — аж на сто метрів глибше, ніж офіційна максимальна глибина, на якій міг працювати модуль. Дно западини виявилося набагато глибшим, ніж вони сподівалися, — більш ніж у кілометрі від колишньої берегової лінії.

Джек увімкнув акустичну навігаційну та віддалемірну систему і почекав, поки відповідний екран оживе. Активний гідролокатор випускав високочастотний вузькодіапазонний пульсовий промінь, роблячи 360-градусний оберт, і в такий спосіб здобував інформацію про рельєф морського дна та всі можливі об’єкти, розташовані на шляху до поверхні. Коли два дні тому «Сіквест» пропливав над западиною, вчені з’ясували, що вона пролягає з півночі на південь, тож Джек установив за траєкторію руху гідролокатора напрямок зі сходу на захід: це мало дати уявлення про поперечний зріз його положення в западині.

Промінь обертався зі швидкістю, потрібною, щоб на моніторі одночасно було видно весь рельєф дна. Плямиста зелень обабіч показувала, де на відстані приблизно в чотириста метрів одна від одної піднімалися вгору стіни ущелини. Вгорі випиналися нерівні виступи, які звужували западину ще дужче. Ущелина мала всі ознаки так званого горизонтального рваного розламу, спричиненого протилежними напрямками руху плит земної кори. Це була географічна рідкість; Джек подумав, що вона неодмінно викликала б Костасове захоплення, але для нього, Джека, ця «рідкість» лише ускладнювала ситуацію.

Він розумів: те, що він досі живий, є наслідком просто неймовірного збігу обставин. Якби «Сіквест» опустився бодай у п’ятдесятьох метрах на захід, то з силою увігнався б у виступ над ущелиною, і тоді Джек утратив би свідомість задовго до того, як корпус опустився б на дно западини.

Він звернув увагу на низ розламу, де гідролокатор зображував суцільну ділянку зеленого світла: це означало, що там на кількасот метрів углиб залягають осади. Горизонтальна лінія на екрані показувала початок їхньої щільної верстви, і саме в цьому місці лежав «Сіквест». Легке розсіяння кольору вище означало, що шар суспендованого осаду між чистою водою та модулем був принаймні двадцять метрів завтовшки.

Джек знав, що модуль стоїть на наносі осаду, верства якого така сама завглибшки, як і товща води над ним. Частинки нанесеного річками та вітрами ґрунту змішувалися тут із рештками морських організмів, придонним намулом, уламками, викинутими вулканом, і ропою льодовикового періоду. Згори ненастанно опускався новий осад. Ця прірва, як сипучі піски, могла будь-якої миті проковтнути апарат разом із Джеком. А ще згори, зі стін підводної ущелини, могла зірватися лавина, й тоді наслідки були б не менш фатальними. Завислий намул над затонулим кораблем свідчив про існування суспензійної течії. Науковці ММУ з’ясували, що ці течії спадають з континентального шельфу, рухаючись із шаленою швидкістю у сто та більше кілометрів на годину, створюючи підводні каньйони та відкладаючи мільйони тонн намулу. Немовби під час снігової лавини, струс від падіння маленької грудки осаду міг розпочати ланцюгову реакцію, і тоді модуль опинився б під завалом такої товщини, що становище стало б по-справжньому безнадійним.

Джек спробував запустити двигуни, хоча й знав, що це нічого не дасть. Коли він подав на мотори струм, нерівне гудіння підтвердило його здогад: водомети, забиті намулом, не зможуть вивести модуля з могили, яку він сам собі викопав. Інженери ММУ ніяк не могли припустити, що перший бойовий іспит їхнього творива розпочнеться під 20-метровим шаром слизу на дні безодні, не позначеної на жодній мапі.

Джекові залишалася тільки одна можливість: вийти крізь водолазний люк у себе за спиною. Обшивка модуля, напевно, оповита хмарою осаду, достатньо рідкого, щоб крізь нього можна було продертися, хоча з кожною хвилиною шанси на успіх зменшувалися: з розчину осаджувалося дедалі більше речовини, вкриваючи модуль щільним шаром.

Востаннє кинувши погляд на екран гідролокатора та намагаючись запам’ятати рельєф ущелини, Джек вирушив до водолазної камери. Коліща люку повернулося досить легко, і він увійшов усередину. Тут було два відділення, кожне трохи більше за шафу для одягу; в першому зберігалося обладнання, а друге було власне камерою. Протиснувшись повз полицю з водолазними костюмами та дихальними апаратами, Джек опинився перед металевим чудовиськом, що дуже нагадувало роботів із науково-фантастичних фільмів.

Він укотре подумки подякував Костасові. Хоча командного модуля по-справжньому ще не тестували, грек наполіг на тому, щоб обладнати його додатковим рятувальним засобом: підйомним апаратом в одну атмосферу. Джек дуже неохоче погодився на цю пропозицію, тому що встановлення апарата забрало чимало часу. Утім, він власноруч допомагав установлювати його, а отже був особисто обізнаний з розробленою схемою підняття на поверхню.

Він ступив на ґрати перед апаратом та розімкнув кільце зчеплення, повернувши шолом уперед і відкривши панель управління всередині. Переконавшись, що всі системи перебувають у робочому стані, Джек від’єднав ремені, які утримували апарат на перебірці, і оглянув нутрощі, щоб додатково впевнитися, що всі шарніри герметичні.

Офіційно названий «автономним глибоководним антроподом АДСА», цей пристрій мав більше спільного з підводними апаратами на кшталт «Акваподів», ніж із традиційним водолазним обладнанням. АДСА п’ятої моделі дозволяв поодинці занурюватися на глибину більш ніж чотириста метрів. Дихальний апарат особливої конструкції подавав кисень і відфільтровував з видиху двоокис вуглецю, дозволяючи перебувати під водою впродовж двох діб. Як і апарати попередніх моделей, він був обладнаний заповненими рідиною шарнірами і суцільнометалевою захисною оболонкою, до того ж зроблений був із армованої титаном високоеластичної сталі, яка дозволяла витримувати просто неймовірний тиск, еквівалентний двом кілометрам води над головою.

АДСА уособлював величезні досягнення ММУ в галузі глибоководних технологій. Надзвуковий багатовимірний радіолокатор давав тривимірну змінну картинку, створюючи у шоломі щось на зразок віртуальної реальності, яка дозволяла орієнтуватися навіть за нульової видимості. Для пересування під водою апарат був обладнаний комп’ютеризованою системою варіювання плавучості і векторним водометним двигуном. Це сполучення наділяло пілота рухливістю космонавта на орбіті, але без потреби у фалі, що страхує космонавта, з’єднуючи його з космічним апаратом.

Від’єднавши апарат від стіни, Джек повернувся до головного приміщення та підійшов до шафи зі зброєю. З верхньої полиці він узяв 9-міліметровий пістолет марки «Беретта», який мав замінити той, що забрали люди Аслана, і засунув його собі до льотчицького комбінезону. Після цього наклав на себе автоматичну Гвинтівку SA80-A2 та схопив три магазини набоїв. Повісивши Гвинтівку на ремінь, витяг два невеличкі пакунки з пластиковою вибухівкою «Семітекс», що її зазвичай використовували для підводних вибухових робіт, і дві коробки розміром із портфель, що являли собою пузирчасті міни з радіодетонатором.

Повернувшись до водолазної камери, Джек підвісив коробки на зовнішні карабіни на передній поверхні АДСА та закріпив їх ременем. Потім засунув Гвинтівку та набої до кишені під панеллю управління — довжина цієї кишені була саме такою, щоб умістити зброю. За допомогою коліщати закривши люк, що вів до водолазної камери, він став на металеву драбину та заліз до апарата. На його подив, усередині було досить просторо — можна було витягти руки з маніпуляторів та керувати апаратом через панель управління. Попри вагу в півтонни, Джек міг згинати «суглоби» механічних ніг та як завгодно водити клішнями маніпуляторів. Перевіривши подачу кисню, він опустив забороло шолома та загерметизував стики. Його тіло опинилося в автономній системі життєзабезпечення, а зовнішній світ раптом ніби став далеким і неважливим.

Настав час востаннє залишити «Сіквест». Джек не став поринати в роздуми, лише сказав собі, що зробить усе можливе, щоб загибель корабля не була марною. А сум міг і почекати.

Джек увімкнув внутрішнє освітлення низької інтенсивності, налаштував термостат на 20 градусів за Цельсієм та виставив давачі. Перевіривши, чи в порядку засоби управління плавучістю та пересуванням, він простягнув правий маніпулятор до вимикача на дверцятах відсіку. Люмінесцентне світло пригасло, а до камери почала надходити вода. Коли рідина затулила перспективу, Джек раптом відчув, що з його рани знову сочиться кров. Він спробував заспокоїтися.

— Один маленький крок для людини, — проговорив він, — але такий великий крок для людства…

Коли люк відчинився і підйомник зніс Джека над модулем, його огорнула темрява, чорна нескінченність, яка наче намагалася вбити надію на те, що з неї вдасться вирватися. Він увімкнув прожектори.

Видовище, що відкрилося, не нагадувало нічого з того, що Джек бачив раніше. Це був світ зовсім без точок відліку, світ, у якому звичайні виміри простору та форми ніби згорталися у клубок. Промінь висвітлив блискучі хмари намулу, що вилися в усіх напрямках, повільні вири, які переходили з одного в другий, схожі на безліч мініатюрних галактик. Витягнувши руку маніпулятора, Джек спостерігав, як намул ділиться на завитки та смужки, щоб за мить ізнову зібратися докупи і зникнути в темряві. У потужному світлі прожекторів намул здавався мертвотно білим і нагадував вулканічний попіл — промінь віддзеркалювався від частинок, стократно менших за піщинки.

Джек знав напевно, що він — єдина жива істота, яка коли-небудь проникала до цього світу. Частина завислого осаду мала біологічне походження, являючи собою залишки діатомових водоростей та інших організмів, що опустилися сюди згори; але, на відміну від глибин Атлантичного чи Тихого океанів, на дні Чорного моря не було навіть мікроскопічних форм життя. Джек опинився у справжньому нижньому світі, безжиттєвому вакуумі, непорівнянному з будь-яким іншим місцем на землі.

На мить йому здалося, що вируюча маса довкола згущується у примарні обличчя давно мертвих моряків, приречених до кінця вічності танцювати в нестійких хмарах намулу свою джигу смерті. Осад опускався набагато швидше, ніж Джек очікував, — щільний шар частинок уже вкрив верхівку модуля управління й підступно підкрадався до ніг АДСА. У Джека залишалися лічені секунди, щоб не опинитися заживо в нерухомому саркофагові на морському дні.

Він застосував компенсатор плавучості та наповнив резервуар у себе за спиною повітрям, швидко зробивши плавучість апарата нейтральною. Коли ж вона стала позитивною, Джек штовхнув важіль управління й подав живлення на двигун. Нахилившись, апарат посунувся вперед, а тим часом довкола нього все сипалися вниз частинки осаду. Щоб уникнути засолення водометів, він вимкнув їх і став підніматися вгору, використовуючи саму лишень позитивну плавучість. Цілу вічність він пробивався крізь густий вир і лише у тридцятьох метрах над корпусом «Сіквеста» вирвався до чистої води. Піднявшись іще на двадцять метрів, він зробив плавучість нейтральною і спрямував промені прожекторів донизу, на слиз, що вкрив могилу «Сіквеста».

Це видовище важко було сприймати як реальне. Джек наче дивився на величезну тропічну бурю, в якій вирви осаду відігравали роль гігантських циклонів. Мабуть, він не здивувався б, побачивши внизу спалахи від шалених електричних штормів.

Учений переключив увагу на гідролокаторний сканер, який увімкнув за кілька секунд до того. Круговий екран висвітив схожий на траншею профіль западини, обриси якого стали істотно чіткішими після того, як давач опинився поза хмарами мулу. Запустивши програму «NAVSURV», Джек увів координати точки, в якій пішов під воду «Сіквест», а також координати найпівнічнішої частини острова. Знаючи точки відліку, програма могла визначити поточне положення, прокласти оптимальний курс і постійно робити потрібні поправки, ґрунтовані на інформації від гідролокатора.

Увімкнувши автопілот, Джек подивився, як комп’ютер забезпечує даними системи плавучості та пересування. Коли програма завершила операцію, він узяв шолом віртуальної реальності та надів його. Шолом був підключений до комп’ютера через гнучкий шнур, але абсолютно не обмежував рухів і був прозорим, отже, пілот міг стежити за тим, що відбувалося зовні.

Джек натиснув на кнопку, і шолом ожив. Його огляд фільтрувався крізь блідо-зелені ґратки, форма яких змінювалася з кожним поворотом голови. Подібно до пілота в пілотажному тренажері, він бачив віртуально-реальний образ довкілля, — перед очима був тривимірний варіант дисплея гідролокатора. Лінії м’яких відтінків наче давали знати, що він не в якомусь нескінченному жахові, що цей світ має свої межі і за них можна вийти.

Коли запрацювали водомети й апарат почав підніматися, Джек побачив, що металеві шарніри маніпуляторів стали яскраво-жовтими. Він згадав, чому глибини Чорного моря геть позбавлені життя: справа полягала у сульфіді водню, побічному продукті життєдіяльності бактерій, що розкладали органічну речовину, яку виносили ріки. Він опинився у чані з отрутою, більшому, ніж спільний хімічний арсенал усіх країн світу, пекучому вариві, яке за мить знищило б органи нюху, а наступної секунди вбило б його самого.

АДСА був розроблений таким чином, щоб витримувати не лише екстремальний тиск, а й перебування в хімічно активному та біологічно активному середовищі. Але Джек знав: потрібно не так уже й багато часу, щоб сірчана корозія проїла шарніри в тих місцях, де металу ніщо не прикривало. Навіть крихітна дірка мала стати смертельною. Джека охопило моторошне відчуття, що він опинився у світі, де навіть мерців не бажали бачити.

Востаннє перевіривши систему, він схопив важіль і подивився в порожнечу у себе перед очима.

— Ну гаразд, час побачитися зі старими друзями, — собі під ніс промовив він.

Менш ніж через п’ять хвилин після того, як Джек піднісся над хмарами мулу, він досяг західної стіни ущелини. Тривимірні ґратки, що їх комп’ютер проекціював на його шолом, достеменно збіглися з реальними контурами скелі, яка з’явилася попереду, — стіни колосального урвища завглибшки в чотириста метрів. Спрямувавши на поверхню скелі світло, Джек побачив, що ця поверхня гола, наче щойно розколотий камінь: після того як мільйон років тому титанічні сили розтяли в цьому місці морське дно, її навіть не торкалася морська рослинність.

Увімкнувши поворотний задній двигун, він вивів АДСА на курс, паралельний до поверхні скелі, та вирушив на південь. У двадцятьох метрах нижче клекотів вир осаду — наполовину рідкий, наполовину твердий моторошний пандемоніум, що вкривав дно западини. Підтримуючи сталу висоту над схилом, Джек невпинно піднімався вгору: коли він проплив півкілометра, глибиномір показав, що до поверхні залишилося на сто метрів менше, ніж раніше.

Потім нахил дна суттєво зріс, і з’явилася ділянка, абсолютно позбавлена осаду. Джек вирішив, що осад, який накопичувався в цьому місці, час від часу зривався й лавиною котився донизу. Він знав, що перебуває в небезпечній зоні, — достатньо було невеликого струсу, і його міг поховати осад, який скупився вище.

Голе дно моря вкривав дивовижний наріст, кристалічна маса, яку зробив землисто-жовтою сульфід, розчинений у морській воді. Випустивши повітря з резервуара, що забезпечував плавучість, Джек опустився донизу та витяг вакуумний зонд, щоб узяти пробу наросту. За мить на екрані з’явилися результати аналізу. Це був хлорид натрію, звичайна сіль. Джек дивився на залишки випарювання, що тривало тисячі років тому, на поверхню сольового озера, яке з’явилося, коли в льодовиковий період Босфор від’єднав Чорне море від Егейського. Каньйон, який Джек назвав Атлантичним розламом, був відстійником для всієї південно-східної частини моря.

Джек вирушив далі. Сольовий килим став рваним та поступово змінився кам’яними брилами. Це було море застиглих хвиль, що виникли, коли розтоплена лава зустрілася з водою.

Тут Джекову увагу привернуло тьмяне сяйво, що мерехтіло, наче прозора вуаль. Зовнішній температурний давач показав неймовірну температуру в 350 градусів; цього б вистачило, щоб розтопити свинець. Джек не встиг відреагувати на це відкриття, аж тут якась сила жбурнула АДСА вперед, до дна каньйону. Джек інстинктивно вимкнув двигуни. АДСА вдарився об дно та повалився ницьма. Передній акумуляторний відсік застряг між складками лави, а шолом притиснуло до рваного камінного виступу.

Джек усередині апарата сів почіпки та схилився над панеллю управління. Побачивши, що всі екрани працюють, він полегшено зітхнув. Йому вже вкотре неймовірно пощастило. Якби АДСА зазнав будь-яких значних ушкоджень, він уже напевно був би мертвим: зовнішній тиск у кілька тонн на квадратний дюйм прорвався б усередину, спричинивши швидкий, але страхітливий кінець.

Джек подумки встановив психологічний бар’єр між собою та всім, що могло відволікати його, й зосередився на звільненні з кам’яних обіймів лави. Двигуни нічим не могли допомогти: розташовані позаду, вони могли хіба ще дужче втиснути його в розколину. Доводилося скористатися з компенсатора плавучості. Керувати ним вручну можна було за допомогою рубильника на важелі управління: коли посунути його вперед, повітря надходило до резервуара, а коли назад, відсмоктувалося з нього.

Зупинившись на секунду, Джек стиснув рубильник. Він почув, як до резервуара надходить струмінь повітря, та став спостерігати на екрані, як зростає індикатор об’єму. Минуло кількадесят секунд, і вчений із відчаєм побачив, що апарат навіть не ворухнувся. Спорожнивши резервуар, він наповнив його знову, але результат був той самий. Джек розумів, що повторювати цю процедуру нескінченно не можна, — це швидко вичерпало б запаси повітря.

Залишалося одне — власноруч витягти себе з розколини у морському дні. Досі він використовував АДСА лише в режимі підводного апарата, тоді як це був справжній водолазний костюм, розроблений для підводних операцій на кшталт тих, що їх виконували космонавти у відкритому космосі. Попри свій незграбний вигляд, це був вельми рухливий апарат — під водою він важив лише тридцять кілограмів і дозволяв рухатися зі спритністю, якій би позаздрив будь-який астронавт.

Джек обережно витягнув руки й ноги. Втиснувши клішні маніпуляторів у дно та впершись ліктями у верхню частину апарата, він приготувався різко смикнутися донизу та вирвати батареї зі щілини в камені, яка їх тримала.

Заплющивши очі, він кинувся вперед, а потім відразу вигнувся назад. Усе його єство пронизав гострий біль від рани. Джек знав, що іншого шансу не буде, що його організм і без того наблизився до межі своїх фізичних можливостей, що, марнуючи час, він тільки втрачатиме сили.

Він уже ледь не падав од виснаження, коли пролунав скрегіт, і апарат ледь відчутно посунувся вгору. Зібравши рештки сил, Джек смикнувся востаннє. І тоді АДСА таки вирвався на волю, підстрибнувши на своїх залізних лапах. Поштовх боляче кинув Джека на панель управління.

Але це вже не засмутило: головне, що він вирвався.

Випустивши повітря з резервуара плавучості і в такий спосіб запобігши надто швидкому підняттю до поверхні, Джек озирнувся. Попереду була нерівна хвиляста поверхня — колись тут застигли повільні ріки лави. Праворуч від нього здіймалася величезна лавова колона, обіч якої прожектор висвітлив кам’яний конус, що дуже нагадував мініатюрну модель вулкана, — навіть у його забарвленні переважали жовтий та червоно-коричневий кольори. Джек здогадався, що хвиля жару, яка кинула його на дно, прийшла з гідротермальної розколини, відкритого отвору на морському дні, в якому надзвичайно гаряча вода зустрічалася з озером магми, розташованим під розламом. Коли Джек дивився на міні-вулкан, той викинув чорнильно-чорний струмінь води, схожий на випуски заводської труби. Геологи називали це явище чорним димарем: хмарка викинутої води була настільки насиченою мінералами, що осади вкрили все дно довкола. Джек згадав про неймовірну печеру, що вела до вулканічної Атлантиди, — печеру, стіни якої вкриті блискучими мінералами: адже ті мінерали теж могли бути викидами вулкана.

Джекові спало на думку, що гідротермальні «душники» вулкана мають рясніти життям: кожен із них являв собою мініатюрну оазу, що притягала різноманітні організми з верхніх шарів води. Це були унікальні екосистеми, які базувалися не на фотосинтезі, а на хімічному синтезі, тобто на здатності мікробів переробляти сульфід водню з розколин і створювати першу ланку в харчовому ланцюгу, що абсолютно не залежав від енергії сонця. Але замість килимів із живих організмів, замість сонмищ криваво-червоних робаків тут була порожнеча: лавові димарі довкола АДСА були схожі на чорні остови дерев після лісової пожежі. В отруйних глибинах Чорного моря не могли вижити навіть найпростіші бактерії. Це було пустище, в якому чудо життя, здавалося, було переможене міццю темряви. Джекові раптом схотілося опинитися якомога далі від цього мертвотного місця, яке ніби спростовувало життя.

Він відірвав погляд від сумного видовища та пробіг очима панель управління. Гідролокатор показував, що апарат перебуває в тридцятьох метрах від західної стіни провалля та у ста п’ятдесятьох метрах від розтрощеного корпусу «Сіквеста». Від морської поверхні його відділяли півкілометра. Джек подолав третину шляху до острова, залишалося ще близько двох кілометрів на південь.

Подивившись уперед, Джек побачив блякло-молочне мерехтіння. Це був край ділянки нестійкого осаду, який свідчив, що площа, оголена минулою лавиною, закінчується. Скрізь довкола можна було побачити знаки, залишені попередніми лавинами. Треба було триматися над безпечною зоною. Джек лівою рукою взявся за держак управління плавучістю, а правою — за важіль контролю пересування. Водночас нахилився вперед, щоб востаннє кинути погляд назовні.

Те, що він побачив, змусило серце захолонути. Стіна намулу повільно та безжально насувалася на нього, наче велетенське цунамі. Відсутність будь-якого звуку робила це видовище ще загрозливішим. Джек ледь устиг смикнути за рубильник плавучості, як був підхоплений вируючою темрявою.

27

Костас відчайдушно моргав, а з його обличчя накрапала гаряча вода. Його тільки-но кинули на кам’яну підлогу після того, як на нескінченно довгу мить сунули лицем до колони пари, що вертикально здіймалася до отвору над печерою.

Він знов опинився в залі для аудієнцій, у тому місці, де востаннє бачив Джека. Протягом останніх кількох годин він стільки разів непритомнів, що геть утратив будь-яке уявлення про час, але здогадувався, що ніч минула, а відтак після того, як вони вийшли з кам’яного лабіринту у світло Асланових прожекторів, минула вже доба.

Він спробував настроїтися на те, що чекало попереду. «Як ви вибралися з субмарини?» Знов і знов лунало це питання, супроводжуване ударами, і тіло грека обернулося на суцільний синець. Але за вдачею Костас був невиправним оптимістом; щоразу, як Асланові головорізи били його, він намагався думати про те, що Бен та Енді досі тримаються, а відтак, бандити не дістали того, чого прагнули.

Лежачи обличчям на камені, він краєм ока побачив людину із зав’язаними очима та під напівпрозорою паранджею, що сиділа на кам’яному троні. Він із зусиллям поновив зоровий фокус; цієї миті пов’язку з очей людини зірвали, і Костас побачив, що це була Катя. Мабуть, вона його спершу не впізнала, бо за кілька секунд її очі розширилися від жаху. Напруживши всі свої сили, Костас спробував усміхнутися.

Від того, що трапилося потім, спиною обох бранців пробіг холодок безнадії. З’явилася невисока худа людина у стандартній чорній формі, яка, втім, дозволяла помітити, що це була жінка. Вона піднесла до Катаної горлянки кривий ніж старовинної форми, потім повільно повела кінчик леза до сонячного сплетення. Катя заплющила очі; її пальці, що впилися у трон, від напруги побіліли.

— Якби на те була моя воля, тобі просто зараз настав би кінець, — розібрав Костас російські слова, виплюнуті Каті в обличчя. — Але ця солодка мить неминуче настане, і паранджа, що зараз на тобі, стане твоїм саваном.

Костаса занудило: він швидше з голосу, ніж із зовнішнього вигляду, впізнав Ольгу — Катину асистентку, яку він бачив в Александрії, загалом досить вродливу, але якусь неживу жінку. Цей голос він багато разів чув протягом останніх пекельних годин. Навіть жінкою, подумав Костас, її назвати навряд чи можна — це потвора, садистка, дикий звір та й усе… Вона знову провела ножем біля самих грудей Каті, і Костас спробував підвестися, але тут хтось щосили вдарив його у спину.

Крізь прохід у стіні печери вдарило сонячне проміння, і там почалося якесь сум’яття. Відкритим оком Костас побачив, як до печери запливає Аслан, підтримуваний під руки людьми в чорному. Важко дихаючи, бандит спустився сходами, зупинився перед Ольгою та різко відштовхнув своїх супровідників.

— Для тебе є одне завдання, — російською сказав він Ользі. — Сідай на гелікоптер «Грифа», лети назад до Абхазії та зв’яжись із нашим покупцем. Гадаю, товар незабаром буде готовий до відправлення.

Ольга повільно відвела ніж від Катиного обличчя, повернулася та в супроводі двох чоловіків почала підніматися сходами. Вона трохи тремтіла, охоплена передчуттям того, чого ледь не зробила. Вражений цими виявами злоби, Костас мовчки спостерігав за нею.

Коли жінка та двоє чоловіків зникли з виду, Аслан важко нахилився до Костаса. Обличчя бандита нагадувало старовинну маску із зображенням люті. Смикнувши Костасову голову вгору, він наставив йому під підборіддя пістолет. Костас навіть відчував трохи смердючий подих колишнього професора. Очі казаха над великими мішками налилися кров’ю, а шкіра була маслянистою й мала неживий вигляд.

— Перед тим, як ви вчора з’явилися в цій печері, я відіслав трьох своїх людей донизу тим самим тунелем, — просичав Аслан. — Але вони не повернулися. Де вони?

Костас раптом згадав бульбашки, що здіймалися вулканічною розколиною, коли вони з Джеком і Катею вже підходили до печери.

— Гадаю, вони не туди повернули.

Аслан вдарив пістолетом по обличчі Костаса, і той з болю різко смикнув голову праворуч. Бічну поверхню трону вкрили плями крові.

— Тоді ти сам покажеш нам, куди треба повертати. — Він дулом указав на водолазне обладнання, що лежало на підлозі, потім наставив пістолет на сусідній трон, де вперто виривалася з рук двох бандитів Катя. — А інакше моя дочка обізнається з ритуалами шаріату раніше, ніж вона очікувала.

Піднімаючись угору крізь хмари намулу, Джек зосередив усю свою увагу на навігаційній системі. Гідролокатор показував, що він перебував небезпечно близько до західної стіни ущелини, край якої нависав уже менш ніж у п’ятдесяти метрах над ним. Згідно з показаннями глибиноміра, глибина зменшувалася зі швидкістю понад два метри на секунду, й ця швидкість лише зростала зі зменшенням зовнішнього тиску. Поки Джек не опинився над ущелиною, він не міг дозволити собі такого швидкого підняття.

Раптом заблимав червоний вогник — це радар попереджав про небезпеку, що чигала попереду. Побачивши піддашок на краю каньйону, Джек повернув на схід і запустив водомети. Зіщулившись, він чекав удару, але той так і не стався: АДСА лише на півметри розминувся з виступом скелі, який міг зачепити двигун чи резервуар плавучості й кинути Джека вниз, назустріч смерті.

Піднявшись над каньйоном, учений видув повітря з резервуара, і плавучість стала нейтральною. Використовуючи векторні водомети, він поплив уперед. Джекові здавалося, що він пливе над величезним повільним штормом, який заповнив каньйон, закривши собою зяючу порожнину. Деякі з його колег багато віддали б за те, щоб потрапити на це місце та взяти аналізи з гідротермальних розколин, але сам він щиро сподівався, що йому ніколи вже не доведеться опинитися в цьому пустищі, яке уособлювало собою всі найстрахітливіші уявлення про океанську безодню.

А попереду, за темною водою, лежало відкриття, від думки про яке Джекове серце забилося, відкриття, що привело їх сюди. Він прискорив хід, і підводний апарат буквально полетів до північного берега острова. Глибина вже становила сто сорок вісім метрів, отже, він майже досяг рівня давньої берегової лінії. Джек досі перебував у бідній на кисень верстві, і блакитно-сіра вода на перший погляд здавалася ненаселеною. За кілька хвилин він побачив неясні обриси невисокого підводного хребта — чи, може, це була прибережна дамба?

І ось він опинився у мертвому підводному місті, увійшовши до нього зі східного боку, тобто до тих ділянок, яких вони з Костасом не бачили, коли в «Акваподах» досліджували Атлантиду два дні тому. Вперше побачивши заткані намулом будівлі, вчений знову відчув збудження: захоплення від їхнього відкриття раптом переважило всі випробування останньої доби. Вже ледь стримуючи хвилювання, Джек піднявся над дамбою і зупинився, оглядаючи панораму, що відкрилася перед ним.

Але тут він згадав про своїх друзів і наче повернувся з неба на землю. Капітан «Сі-Венчера» не мав звісток від екіпажу «Сіквеста» вже багато годин і мав попередити турецькі та грузинські урядові органи. Але ж уряди домовилися, що спочатку дадуть Росії знати про затонулий підводний човен, а на погоджену відповідь у таких питаннях може знадобитися не один день.

Допомога може надійти запізно.

«Якби тільки Бен та Енді ще трималися!» — подумав Джек. Люди Аслана могли спробувати пройти лабіринтом і захопити моряків зненацька. Але вони могли зробити це лише в одному разі: якби Костас чи Катя погодилися бути їхніми провідниками, а потім відстукали по обшивці човна умовний сигнал, чим би спонукали Бена з Енді відкрити люк. Джек повинен був зробити все можливе, щоби зв’язатися з хлопцями, а потім якимось чином повернутися до тронної зали та в міру сил захищати підземний прохід.

Заряд акумуляторів уже закінчувався, і Джек знав, що має зберегти його для останнього зусилля. Тому він опустився на дно моря і пішов широкою підводною дорогою. Кожен крок АДСА здіймав у воду хмарку намулу. Праворуч тяглася лава навдивовижу знайомих силуетів, укритих шаром осаду. Нарешті Джек із приголомшенням зрозумів, що дивиться на перші у світі візки, яким було на дві тисячі років більше, ніж найстарішому відомому колісному транспортові, згадки про який знайдено в Месопотамії.

Ліворуч від Джека була глибока вимоїна, колись морська затока, що розширювалася у прямокутний басейн завширшки приблизно у тридцять метрів. Він пройшов повз акуратно складені стоси колод, імовірно, соснових, осикових та ялівцевих, — саме такими лісами й досі була вкрита північно-східна частина Туреччини. Видовище, яке відкрилося потому, перевищило його найсміливіші сподівання. На дні лежали наполовину закінчені корпуси завдовжки метрів у двадцять, підняті на дерев’яні підставки на кшталт стапелів. Таку картину можна було побачити у будь-якій сучасній човнярській майстерні на берегах Чорного моря. Судна були відкритими та вузькими, вочевидь, вони призначалися для розташування однієї лави веслярів, а не двох. Але в усьому іншому вони були такими самими заокругленими та витонченими, як човни вікінгів. Джек наблизився до першого корпусу та м’яко торкнувся його кінчиком маніпулятора, усунувши шар намулу та відкривши стики саме того типу, що їх, як припускали вони з Мустафою, мали виготовляти мореплавці епохи неоліту.

Далі берег був усипаний купами обструганих дощок і кільцями грубої линви. Джек нарахував п’ять наборів стапелів, спрямованих до басейну. Кожен із них був достатньо великим, щоб спустити на воду човен завдовжки у сорок метрів. Стапелі були порожні, але впродовж кількох тижнів у шостому тисячолітті до нашої ери у цьому доку, мабуть, вирувало життя: таку будівельну лихоманку можна було порівняти хіба що зі зведенням єгипетських пірамід. Коли води затопили нижні приступи до міста, його мешканці перенесли інструменти та майстерні вище схилом, нездатні збагнути, що їхні домівки незабаром будуть назавжди для них утрачені. Це був один із ключових моментів в історії людства: в цьому місці вся енергія та мудрість Атлантиди зібралася воєдино, щоб запалити полум’я цивілізації у величезному районі від Європи до долини Інду.

На моніторі почали з’являтися обриси схилу, що лежав попереду. Джек перейшов у режим підводного апарата та поплив від давньої берегової лінії, пройшовши над плато розміром з іподром і з широкою заглибиною в центрі. Згадавши про водогін у вулкані, він здогадався, що це, мабуть, теж елемент тієї самої системи, видовбане у скелі величезне водосховище, від якого відходили трубопроводи, які постачали воду до промислових і житлових районів міста.

Тримаючись над схилом, він продовжив просування у східному напрямку. Згідно з ескізом мапи, який вони з Костасом склали два дні тому, він мав уже наближатися до шляху для урочистих процесій. Минуло лише кілька секунд, і радіолокатор довів слушність його припущення: з’явилася уступчаста поверхня східної піраміди. За нею почали з’являтися неправильні форми вулкана, а посередині лежав великий сигароподібний предмет, що заступав шлях від пірамід до нутрощів вулкана.

Поступово з неясного мороку з’явилася маса пожолобленого металу. Поруч із величезним корпусом підводного човна АДСА раптом став маленьким: висота човна в найвищій точці дорівнювала висоті чотириповерхового будинку, а довжина його — футбольному полю. Джек обережно проплив повз зірваний гребний Гвинт, подумки подякувавши інженерам ММУ за те, що електромотор АДСА працював ледь чутно, а водомети майже не каламутили води. Задля обережності він вимкнув прожектори та пригасив рідкокристалічний дисплей.

Пропливаючи повз задній аварійний люк, розташований біля реакторного відсіку, Джек на мить згадав капітана Антонова і його людей: їхні опромінені тіла були черговим додатком до врожаю смерті, що його зібрало це похмуре море. Наближаючись до бойової рубки, що височіла над корпусом, учений спробував відігнати ці чорні думки. У напівмороку він побачив ореол світла від прожектора, що стояв біля правого борту на рівні палуби. Прожектор був установлений на підводному апараті, який, наче хижа комаха, опустився на ДСРВ, пришвартований до переднього аварійного люка човна. Люди Аслана проникли на «Казбек», зістикувавшись із ДСРВ через задній люк і застосувавши одинарне ущільнювальне кільце.

Джек обережно поставив АДСА на безлунну обшивку підводного човна. Сунувши руки в рукава маніпуляторів, він простяг механічні руки так, щоб бачити шарніри на «ліктях» і «зап’ястках». Під впливом сульфідів метал пожовк і вкрився щербинами, але герметичність не порушилася. Джек зігнув обидва маніпулятори всередину так, аби вони торкнулися шухляди, прикріпленої над акумуляторами попереду апарата. Використавши три металеві пальці на кінцях маніпуляторів, він відкрив шухляду і витяг назовні її вміст; після цього за допомогою обценьків розрізав пакунок, випустивши купу кульок розміром із ті, якими грають у пінґ-понґ. Усі кульки були з’єднані павутинням тонких волокон.

Зазвичай такі міни розділяли на пасма та ставили над місцем підводних археологічних робіт, у такий спосіб захищаючи його від мародерів. Кожен із двохсот зарядів вибухав від дотику, несучи нирцеві майже неминучу смерть. Якщо ж міни були скупчені, то спільний вибух міг вивести з ладу майже будь-який підводний апарат.

Активувавши детонатор, Джек витяг із маніпуляторів руки та схопив важіль управління. Після цього збільшив плавучість та обережно піднявся над субмариною. Хоча світло прожекторів не падало на нього, він зробив усе можливе, щоб його зненацька не помітили: описав широку дугу довкола лівого борту «Казбека» та ворожого підводного апарата. Наблизившись до апарата біля барабана завширшки в метр, що мав захищати Гвинт, учений поставив систему підтримання плавучості на автоматичне управління та запрограмував її на нейтральну плавучість: треба було звільнити руки. Потроху подавши апарат якомога далі вперед, він знову всунув руку до маніпулятора.

Коли Джек уже збирався за допомогою карабіна закріпити міни під люком, щось відкинуло його від кожуха Гвинта. Він почав обертатися у воді, ніби космонавт, що втратив керування. Коли за допомогою бічних водометів він спробував вирівнятися, то побачив, що промінь прожектора чомусь утратив яскравість. Це дуже стривожило Джека. Він нарешті зупинився та подивився назад. Хвилі йшли від шахти Гвинта. Джека й без того непокоїло, що прожектори підводного апарата були ввімкнені, — у такій витраті енергії взагалі не було необхідності, — а тепер він побачив, що лебідка затягає всередину радіобуй.

Увімкнувши задні водомети, Джек повернувся до бойової рубки «Казбека». На щастя, пузирчасті міни, як і раніше, висіли на кожусі Гвинта підводного апарата. Якби вони від’єдналися, весь його задум був би приречений на фіаско. Треба було підірвати заряд, щойно опинившись за стабілізатором «Казбека», який мав захистити самого Джека від ударної хвилі.

Джек засунув руку до нагрудної кишені, де лежав детонатор — невеликий пристрій, схожий на ручну рацію. Сигнал було заздалегідь запрограмовано на восьмий канал.

Наближаючись до верхньої частини корпусу човна, Джек дозволив собі на мить затримати погляд на правому борті — і з відчаєм побачив, що підводний апарат відстикувався і перебував уже в десятьох метрах від корпусу, швидко рухаючись Джекові назустріч. Крізь оглядове вікно просто на нього дивився чоловік, у виразі його обличчя читалися шок і злість.

Треба було міркувати дуже швидко. На те, щоб випередити підводний апарат, годі було й сподіватися. Джек добре знав модель, із якою нині мав справу: це була похідна від британського рятувального апарата LR5. По всьому периметрі корпусу були розташовані водометні двигуни, що робили апарат не менш маневреним, ніж гелікоптер. Джек перебував надто близько, щоб можна було без ризику для себе підірвати заряди, до того ж струс від вибуху міг зашкодити аварійній системі життєзабезпечення на «Казбекові» та вивести зі стану рівноваги боєголовки. У нього був один вибір: залишитися на місці й змусити підводний апарат до двобою, який для Джека був би щирим самогубством. Його тактика мала спиратися на інерцію підводного апарата: з пасажирським завантаженням той рухався досить повільно, і кожен випад вимагав би від нього повного повороту, а це давало Джекові деякі шанси.

Наче тореадор епохи космічних польотів, Джек опустився на обшивку «Казбека» та повернувся обличчям до противника. Він ледь встиг зігнути механічні ноги, коли підводний апарат пролетів на нього. Понтони розминулися з ним лише на кілька сантиметрів, і апарат пролетів над корпусом субмарини. Виставивши руки, ніби матадор перед биком, Джек приготувався до чергової атаки. Він побачив, як апарат випускає воду з баластних камер, вповільнює хід, розганяючись для чергової атаки, — і ось із жахливою швидкістю суне донизу. Прожектори миттєво засліпили Джека, і він долілиць упав на обшивку човна. Коли апарат проносився над головою, здійнялася хвиля води, якою Джека перевернуло на спину, а пасма пузирчастих мін пролетіли зовсім поруч. Джек зрозумів: іще один різкий рух — і кінчик мережі неодмінно затягне до Гвинта. Цей варіант розвитку подій мусив бути фатальним для всіх учасників: вибух стався б надто близько від субмарини.

Джек спостерігав, як підводний апарат віддаляється, готуючись знову кинутися на нього. Циліндрична форма зменшилася в розмірі й майже розчинилася на тлі південної поверхні піраміди. Цього разу Джек залишався лежати розпластаним на обшивці й оцінював відстань до ворога. Двадцять метрів. Двадцять п’ять. Тридцять…

«Тепер або ніколи», — подумав Джек і, коли апарат почав розвертатися, натиснув на кнопку детонатора.

Сліпучий спалах змінився послідовністю поштовхів, що почали смикати Джека, наче іграшку. Вибух відірвав стерна ворожого апарата, і той, за спіраллю описуючи шалені кола, почав опускатися на дно. Ударна хвиля такої сили мала вмить убити всіх, хто був усередині.

28

— Система життєзабезпечення працює? Прийом.

Джек за допомогою маніпулятора простукав це запитання по обшивці субмарини в тому місці, де під неї йшли видовбані у скелі сходи. Попри безлунну обшивку, перші ж стуки викликали миттєву відповідь, яка дуже потішила Джека. Азбукою Морзе Бен та Енді повідомили, що Катина погроза знищити субмарину утримує їхніх противників на відстані. У субмарині триває хитке замирення, а Бен з Енді по черзі несуть варту біля шахти для завантаження озброєння.

— Ми тримаємося лише на каві. Прийом.

Джек відстукав іще одну фразу:

— Незабаром буде справжній англійський сніданок. Кінець зв’язку.

Упродовж наступних двадцяти хвилин АДСА обігнув східний край острова та піднявся на глибину тридцять метрів. Джек знав, що йому треба знайти шлях крізь вулкан до зали для аудієнцій, але спочатку слід було декого відвідати. Перебуваючи в резиденції Аслана, він запам’ятав переказані супутником координати «Грифа», а тепер запрограмував їх до бортового комп’ютера АДСА. Радар укотре довів свою корисність: тривимірний дисплей віртуальної реальності забезпечив Джека докладною батиметрією місцевості на кількасот метрів у всі боки, а також показав розташування деяких підводних об’єктів, побачити які неозброєним оком було неможливо через майже суцільну темряву.

Джек побачив у двохстах метрах попереду характерне зображення великого судна. З’явилося відчуття, наче він водій Мініатюрної субмарини, що проникає до ворожої гавані, у мешканців якої немає причин чекати вторгнення. Вони були переконані, що Джек давно загинув, у крайньому разі пішов на дно разом із «Сіквестом», а з ним закінчилися й усі прикрощі, яких він міг їм завдати.

Радар показав, що Джек наближається до корми судна: стерно і подвійні ґвинти були добре помітні на екрані. Опинившись у двадцятьох метрах від своєї цілі, Джек розпочав повільне підняття, потроху запускаючи повітря до камери плавучості й за допомогою бічних водометів рухаючись угору за спіраллю. Коли до корабля залишалося п’ятнадцять метрів, його темний корпус став видимим для ока. Обабіч віддзеркалювалося від поверхні води полуденне сонце. Наблизившись іще, Джек побачив рубці на обшивці, залишені зусиллями Йорка та Гові, а також почув приглушений звук ремонтних робіт, що тривали на турбореактивних двигунах просто в нього над головою.

Пришвартувавши АДСА до стерна, учений повторив процедуру, яку проводив на борті підводного апарата менш ніж годину тому. Діставши другу сітку пузирчастих мін, він обернув її довкола стернового гака, цього разу задля надійності закріпивши кінці за допомогою стрічки. Налаштовуючи детонатор, Джек звів очі й побачив на воді тіні двох людей, що стояли біля планшира правого борту. На щастя, дихальний апарат працював на кисні, а тому давав набагато менше бульбашок, ніж звичайний акваланг, і на тлі чорнильно-чорної глибини Джека ніхто не помітив.

Він не виключав, що Костас і Катя наразі перебувають на борту «Грифа». Вибух мав суттєво пошкодити Гвинт і стерно, але відбитися від броньової обшивки корпусу. Уникнути цього ризику Джек не міг, однак усе одно на мить зупинився, прохаючи небо подбати про його друзів.

Судячи з усього, екіпаж був зосереджений на усуненні пошкоджень, дістаних кораблем у вчорашньому бою, а огляд корпусу нижче від ватерлінії мав відбутися ще вчора. Щоб звести до мінімуму ризик виявлення, Джек вирішив опуститися за допомогою бічних водометів, а не камери плавучості, хоча це означало, що заряд акумуляторів стане ще меншим.

Лишень через десять хвилин після того, як Джек уперше побачив корпус, АДСА зник у глибині так само безшумно, як і з’явився, та, не помічений ніким, поплив до західного берега острова.

Коли Джек відшукав бухточку, невидиму з борту «Грифа», і підплив до неї, радар показав, що він відійшов від корабля на півкілометра. Скелясте дно вже можна було побачити неозброєним оком, коли заряд акумуляторів остаточно закінчився. Знизивши плавучість, Джек опустився на дно та, петляючи між звивинами лавових хвиль, здолав залишок відстані пішки.

Відшукавши рівний камінь у двох метрах від берега, він обережно виплив на поверхню. Нарешті можна було зняти шолом. Повернувши вентиль, учений жадібно вдихнув ковток свіжого повітря — перший відтоді, як він потрапив до командного модуля «Сіквеста», — й зіщулився проти сонця.

Звільнившись від металевого обладнання, Джек присів на виступ скелі. Був яскравий літній день, сонце виблискувало на гребенях хвиль, що плескалися об каміння біля його ніг. Відразу за голим берегом починався стрімкий схил гори. Наверху Джек бачив кінчик білого султана диму, що його викидав вулкан.

Часу на те, щоб насолоджуватися думками про порятунок від майже неминучої смерті, не було. Біль від рани роздирав бік, і Джек знав, що його час спливає.

Швидко озирнувшись і переконавшись, що поряд нікого немає, він витяг з АДСА речі, які узяв у шухляді для зброї. На ньому досі був льотчицький комбінезон, до кишені на стегні він засунув радіодетонатор, а до другої — два пакунки пластикової вибухівки «Семтекс». Узявши «Беретту», звів її, після чого узяв SA80 і три магазини: один вставив до Гвинтівки, а два інші поклав до кишені. Перевіривши, чи на місці глушник, зняв Гвинтівку із запобіжника та повісив на плече. Потім поставив на місце шолом АДСА й обережно зіштовхнув його у воду. Апарат неодноразово сьогодні рятував нирцеві життя, і щоразу він згадував про Костаса, справжнього «батька» цього пристрою. Але відтепер гарантувати Джекові життя не могла жодна техніка. Усе залежало тільки від нього, його сили волі та запасу життєвих сил.

Він повернувся й уважно подивився на скелястий схил над головою.

— Що ж, час розплати настав, — крізь зчеплені зуби сказав Джек.

Попереду здіймалася ламана кам’яна стіна. Між Джеком і пласким плато у вісімдесятьох метрах над рівнем моря лежали три тераси, кожна з яких була вкрита тріщинами та провалинами і мала гострі рвані краї. Базальт був твердим і шорсткуватим, а отже, давав надійне зчеплення. У Джека був лише один варіант: брати цю висоту штурмом.

Він поправив Гвинтівку на плечі та почав підніматися вертикальною розколиною, що сягала першої тераси. Приблизно на половині шляху розколина звужувалася, і Джекові довелося дертися, впираючись у камінь ногами. Він насилу виповз на нерівний майданчик десь у тридцятьох метрах над рівнем моря. Другий відтинок підняття був більш стрімким, проте простішим: вибір шляху виявився дуже вдалим, оскільки сходи з виступів і розколин тяглися майже безперервно до самого верху. Перебравшись через другу низку шпилястих скель, Джек узявсь був до третього етапу підняття, але раптом наштовхнувся на піддашок завширшки майже метр, що проходив уздовж усієї стіни.

Балансуючи з розпростаними руками й ногами на поверхні скелі, Джек подумав, що будь-яке вагання лише послабить його рішучість. Намагаючись не думати про наслідки невдачі, він викинув праву руку та зачепився пальцями за край виступу. Переконавшися, що тримається надійно, відпустив другу руку і схопився за сусідній камінь. Тепер він висів над стрімким урвищем на висоті мало не вісімдесят метрів. Якби він упав, то гостре каміння вмить роздерло б тіло на шматки. Учений почав розгойдуватися ногами — спочатку повільно, потім із дедалі більшим розмахом. Із другої спроби йому таки вдалося зачепитися правою ногою за край і здертися на піддашок.

Видовище, яке він побачив, ледь не забрало йому подих. Опустившись на скелю та поновлюючи сили, він розглядав застигле море лави. У двохстах метрах праворуч лежала конічна вершина вулкана, з верхівки вилітав яскравий струмінь пари, що нуртівливим стовпом здіймалася до неба. Нижче за конус Джек побачив звичайний низький вхід над видовбаними у скелі сходами, що тяглися сідловиною назустріч та зникали з очей ліворуч від Джека. Вочевидь, це був давній зовнішній шлях до нутрощів вулкана, і саме з нього скористалися Аслан та його люди, коли знайшли острів.

Менший пік, до якого було десь тридцять метрів, являв собою масивний викид чорнильно-чорної лави. Вершина була рівною, наче посадковий майданчик, і на цьому майданчику дійсно стояв гелікоптер Ка-28 «Гелікс». Навколо гелікоптера видніли чотири вбрані в чорне постаті. Усі чоловіки були озброєні автоматами Калашникова і МП-5.

Але найдужче Джека вразило природне утворення, що оточувало гелікоптер. По периметрові майданчика стояли кільцем велетенські камені, мегаліти, принаймні втричі вищі та вдвічі ширші від людини. Камені вже кілька тисячоліть зазнавали впливу дощів і вітрів, але колись їхня поверхня була абсолютно гладкою.

Охоплений захватом, Джек заледве усвідомив, що перед ним далекий попередник Стоунгенджу. Саме звідси атланти спостерігали різницю між сонячним і місячним роками, яку фіксували на стінах підземних проходів. Вершина вулкана відігравала роль візира, а поява сонця з того чи іншого боку означала, що почалася нова пора року. Під час весняного й осіннього рівнодення сонце наче провалювалося до вулкана, і, мабуть, в очах атлантів це підтверджувало їхню богообраність.

Камені можна було використати з тактичною метою. Востаннє перевіривши, чи все гаразд зі зброєю, Джек ковзнув до тріщини, що, наче шанець, зміїлася до платформи. Короткими перебіжками він швидко підібрався до найближчого з мегалітів і припав до нього. Обережно визирнувши, побачив, що ні в кабіні гелікоптера, ні поряд нікого немає. Тоді витяг пластикову вибухівку, кинувся вперед і поклав один пакунок до випускної труби, а другий — під кабіну, не забувши при цьому увімкнути детонатори.

Він повернувся, щоб відступити, і ледь не зіштовхнувся з одним із чоловіків у чорному, що виходив із-за каменя. Упродовж якоїсь миті обидва від несподіванки завмерли на місці. Джек зреагував першим: два постріли з SA80, і бандит уже мертвим повалився на землю — кулі калібру 5,56 міліметра пробили йому шию.

Але вже падаючи, він устиг натиснути на курок, і тріск його автомата попередив інших. Вони кинулися до гелікоптера, і Джек опинився просто в них на шляху. Ніхто не встиг підняти зброї, а Джек уже випустив у них залишок свого магазина, описавши від стегна щільну дугу. Кулі рикошетили від скель, здіймаючи в повітря кам’яні уламки, а всі троє бандитів розпласталися на землі.

Джек сунув до Гвинтівки новий магазин і кинувся вниз, до сходів. Він сподівався на те, що решта Асланових людей або на «Грифі», або у вулкані. До сходів він, судячи з усього, добіг непоміченим.

Зблизька портал справляв іще величніше враження: він був достатньо широким, щоб ним легко могла пройти чималенька процесія, одна з тих, що, мабуть, регулярно переходили від кам’яного кола до зали для аудієнцій. Джек побачив, що за кілька метрів прохід різко повертає ліворуч і за цим поворотом розташоване джерело світла. Поновивши подих, він опустив зброю і тихо пішов битими сходами в напівморок кам’яного коридору.

Повернувши за ріг, Джек побачив прямокутник тьмяного світла. Потім в очі впала колона пари, і він зрозумів, що наближається до тієї горішньої платформи, на яку вони з Костасом і Катею вийшли минулого дня, але крізь інший прохід. Тримаючись у затінку, Джек обережно визирнув назовні.

Далеко вгорі сяяло блакиттю небо, а прямо перед Джеком кам’яна підлога положисто опускалася, відслоняючи огляд на центр печери. На центральному узвишші перебувало п’ятеро людей, двоє з яких були в чорній формі. Вони стояли обабіч жінки на троні, голова якої була вкрита чимось на кшталт паранджі, але це майже не заважало побачити її обличчя.

То була Катя. Її волосся було скуйовджене, вона мала виснажений вигляд, але, на щастя, ніяких ознак тілесних ушкоджень видно не було. Джек на мить заплющив очі та полегшено зітхнув.

Праворуч від неї стояв чоловік, обличчя якого було обернене в інший бік, до стовпа пари. У широкому червоному халаті, з німбом пари над головою він був пародією на стародавніх жерців: наче мешканець підземного царства був присланий на землю, щоб здійснити ритуал смерті та назавжди зганьбити священне для атлантів місце.

Аслан трохи відійшов, і Джек зміг краще розгледіти ще одного чоловіка, який стояв навколішки у проміжку між тронами. Його голова перебувала небезпечно близько від стовпа пари, а руки й ноги були зв’язані. На чоловікові були жалюгідні залишки скафандра Міжнародного морського університету. Джек із жахом побачив, що Аслан наставляє пістолет на потилицю Костаса, прибираючи при цьому класичної для сучасного ката пози.

Піднявши зброю, Джек майже інстинктивно стрибнув уперед. Але нічого зробити не встиг. Щось ударило в нижню частину спини, й одночасно хтось вирвав Гвинтівку з його рук.

— Докторе Говард, яка приємна несподіванка! Я й не гадав, що нам удасться так легко спекатися вас.

Охоронець, який, як виявилося, ховався за сходами, брутально штовхнув Джека вниз, до тронів. Його «Беретту» витягли з льотчицького комбінезона та передали Асланові, який почав ліниво витягати набої з магазина. Катя дивилася на Джека так, наче він був привидом.

— Вони сказали, що ти мертвий, — хрипко промовила вона. — Той вибух, потім гелікоптер… — очі жінки стали ще круглішими. Джек помітив, що її білки налилися кров’ю, а довкола очей залягли чорні тіні.

Він спробував підбадьорити Катю посмішкою.

Аслан роздратовано повів пістолетом, обернувся до Костаса, який досі стояв навколішки між тронами, і далі говорив до Джека:

— Твій приятель мав важку ніч. Якби моя дочка розповіла нам те, що знає, ми поводилися б із цим греком набагато людяніше.

Костас повернув голову та посміхнувся вимученою посмішкою, але наступної миті один із охоронців штовхнув його в щоку, змусивши голову сіпнутися. Вигляд друга боляче вразив Джека. Комбінезон Костаса обернувся на лахміття, а обличчя було вкрите рубцями й синцями. Праве око набрякло та закрилося. Одна половина обличчя цілком почервоніла, — вочевидь, його таки засунули у стовп пари. Джек здогадувався, що били Костаса не лише по голові.

— Твій приятель тільки-но погодився провести нас крізь тунелі до субмарини. — Аслан указав на три набори водолазного обладнання, що стояли неподалік, потім знову повернувся до змученого чоловіка на колінах. — Як бачиш, знадобилися певні переконливі аргументи. Але коли вже тут опинився ти, він нам більше не потрібен. Ти знищив три мої гелікоптери, і доведеться за це заплатити.

Аслан наставив «Беретту» Костасові на потилицю та звів курок.

— Ні! — вигукнув Джек. — Він єдиний із нас знає шлях назад. Саме він запам’ятовував, куди треба повернути, а ми з Катею займалися виключно археологічними пам’ятками.

Аслан хитро посміхнувся та поворушив пальцем на гачку:

— Я тобі не вірю. Але я погоджуся пощадити твого друга грека, якщо ти пристанеш на мої вимоги.

Джек нічого не сказав, лише дивився Асланові в очі. З досвіду він знав, що слід завжди давати терористові, в руках якого опинилися заручники, відчути, що той цілком контролює ситуацію та визначає хід подій. Якби Аслан дізнався, що половина його людей мертві, а «Гриф» незабаром обернеться на купу металобрухту, він сам буквально вибухнув би скаженою люттю.

— По-перше, ось це, — Аслан дістав зі свого халата копію золотого диска. — Коли ти був моїм гостем, я дозволив собі взяти це в тебе. Невеличка компенсація за мою гостинність. Гадаю, це якийсь ключ, можливо, від потайного склепу. — Казах описав рукою широку дугу, вказавши на проходи до печери. — Я бажаю мати всі скарби цього місця.

Він поклав диск на трон поряд із Катею та зійшов на круглу платформу. Струмінь газу послабшав, і присутні змогли зазирнути всередину розколини, що зяяла в кількох метрах від ніг Аслана. Вона нагадувала гнійну рану, яка виставляла напоказ лиховісні нутрощі вулкана. Далеко внизу підіймалася вгору хвиля магми, вогняні завитки якої, наче сонячні протуберанці, злітали над рікою, що її породила. Десь під землею лунали виляски та громи — це крізь лаву з силою проривалися пузирі газу.

Аслан одвернувся від провалля. Відблиски полум’я на шкірі ще дужче уподібнювали його до демона.

— А тепер моя друга вимога, — повів він далі. — Гадаю, ваше друге судно, «Сі-Венчер» чи як, уже йде сюди. Ти викличеш капітана та скажеш, що із «Сіквестом» усе гаразд. Мабуть, ви встигли домовитися з турецьким і грузинським урядами. Ти звелиш капітанові переказати їм, що ви нічого не знайшли та залишаєте острів. Маєш радіопередавач? Обшукати його!

Охоронець швидко знайшов у лівій кишені Джека радіодетонатор і показав його Асланові.

— Дай його мені. Який канал?

Джек зустрівся очима з Костасом та майже непомітно кивнув. Подивившись, як грубі пальці Аслана зімкнулися на передавачеві, Джек спокійно відповів:

— Восьмий.

Тієї самої миті, коли Аслан натиснув на кнопку з номером, зовні пролунали два вибухи, а за секунду з моря докотився гуркіт грому. Секунди, впродовж якої Асланових людей охопило щось на кшталт паралічу, вистачило вченим, аби перехопити ініціативу. Костас перекотився на спину та вдарив ногою в коліно охоронця, який стояв поруч із ним, а Джек «виключив» свого потужним прямим ударом у шию. Катя миттєво зрозуміла, що відбувається, та зі швидкістю блискавки кинулася на третього бандита, влучивши прямою ногою в сонячне сплетення; той упав на кам’яну підлогу та скрутився клубком, безсилий навіть видихнути.

Почувши вибухи, Аслан голосно заревів, а його обличчя спотворила лють. Він жбурнув детонатор у провалля та почав повертатися до тронів, за допомогою рук балансуючи на самому краю розколини.

Коли Катя побачила, що відбувається, то заверещала. Джек простяг до неї руки. Землю затрясла низка потужних струсів: вочевидь, вибухи викликали якісь сейсмічні процеси під землею. Аслана підхопила відцентрова сила, породжена кратером; на обличчі його відбилися почуття людини, яка дивиться в очі власній смерті. Наступної миті його тіло спалахнуло. Жар моментально проковтнув халат і розтопив шкіру, крізь чорноту проступили білі кістки рук і черепа. Востаннє пронизливо крикнувши, наче фанатик, що сам себе підпалив, він повалився та полетів до прірви. Вулкан охоче проковтнув ще живу вогняну кулю, і ріка смерті отримала свою останню жертву.

29

— Джеку Говарде, це «Сі-Венчер». Чуєш мене? Прийом.

Костас передав Джекові переносний ДВЧ-приймач, який вони нещодавно взяли на борті «Грифа», і Джек натиснув на кнопку:

— Чую тебе чудово. Де ти? Прийом.

Почувши впевнений голос Тома Йорка, він на мить утратив дар мовлення, але швидко прийшов до тями. Ніхто вже й не сподівався, що Том переживе катастрофу, яка сталася з «Сіквестом».

— Ми перебуваємо у трьох морських милях на північний захід від острова. До вас наближається загін «Сігоків» із турецькими морськими піхотинцями на борту, а також грузинський антитерористичний підрозділ. Ви вже маєте їх бачити.

У цю мить Джек почув віддалений тріскіт Гвинтів.

— Як ти вибрався з «Сіквеста»? — спитав він.

— Коли «Гриф» почав стріляти, мене вибуховою хвилею кинуло на стіну надбудови. На щастя, мій заступник, що керував рятувальним підводним апаратом, почув вібрації від влучень снарядів і пішов з’ясувати, що відбувається. Мені розірвало ногу, але в цілому все гаразд.

— А Пітер?

Голос Йорка став напруженим:

— Ми досі шукаємо його. Джеку, скажу щиро: надії майже немає.

— Я знаю. Ви зробили все, що могли.

Хоча від звістки, що Йорк уцілів, Джека охопила бурхлива радість, вона відразу заступилася глибоким сумом: Пітер Гові був другом дитинства. У Джека з’явилося почуття, ніби він утратив брата, і ціна досягненого раптом здалася йому зависокою. Він заплющив очі.

Після невеликої паузи знову почувся голос Йорка:

— Ми тільки-но дістали звістку від Вена та Енді з борту «Казбека». Їм удалося викинути радіобуй. Вони досі тримаються.

Ревіння гелікоптерів майже заглушило останні слова Йорка.

— Наразі доведеться перерватися: до нас прибула кавалерія! — прокричав у мікрофон Джек. — Скажи капітанові, щоб він перейшов на такі координати та утримував цю позицію. — Джек продиктував координати точки, розташованої в одному кілометрі на північ від підводних пірамід. — Мені треба ще закінчити деякі справи. Кінець зв’язку!

У душі Джека вирували бурхливі емоції: смерть Гові дуже засмутила його, але він був безмежно радий, що всі інші пережили випробування. Він перевів погляд на спотворене обличчя Костаса та був уражений непохитністю друга.

Вони навпочіпки сиділи на сходинках біля видовбаного у скелі дверного прорізу. Катю залишили в залі для аудієнцій, про всяк випадок поклавши поруч із нею «Геклер енд Кох». Жінка була настільки приголомшена загибеллю батька, що всі спроби Джека заспокоїти її виявилися марними: вона не в змозі була здобутися бодай на якусь реакцію. Він знав: поки перший шок не мине, втручання нічого не дасть.

Окрім трьох охоронців, що лежали зв’язані на центральному помості печери, залишалося двадцять членів екіпажу «Грифа». Після того, як Джек і Костас зійшли на борт покаліченого судна та повідомили команду про загибель їхнього шефа, моряки відразу здалися. Попри свої рани, Костас наполіг на тому, щоб супроводжувати Джека: грек стверджував, що перебуває в анітрохи не гіршому стані, ніж був Джек під час їхньої подорожі всередині вулкана. Катя попросила дозволу залишитися й охороняти полонених, — мабуть, вона просто хотіла побути наодинці зі своїми думками.

— Здається, добрі хлопці таки перемогли, — сказав Костас.

— Це ще не все.

Костас слідом за Джеком подивився в бік моря, туди, де «Лінкс» з борту «Сі-Венчера» прочісував місце, на якому прийняли нерівний бій Йорк та Гові. У воді під гелікоптером можна було побачити чотири «Зодіаки».

Над ними, обдавши освіжаючим прохолодним повітрям, пролетів перший із «Сігоків S-70A» фірми «Сікорскі». Над кам’яним колом біля другої вершини вулкана дверцята кабіни відчинилися та викинули озброєних чоловіків, які тросом спустилися на землю поряд із досі палаючими уламками Ка-28. Коли морські піхотинці вирушили сходами до Джека з Костасом, ті перезирнулися, і Джек сказав:

— Ну що, берімо водолазне знаряддя?

За годину вони вже стояли у торпедному відсіку субмарини. З їхніх водолазних костюмів накрапала на підлогу вода. Скориставшись із нового обладнання, перенесеного гелікоптером із «Сі-Венчера», та із залишеної Костасом провідної нитки, вони пройшли лабіринтом проходів у зворотному напрямку. Опинившись біля мембрани, зачинили важкі золоті двері печери і дали по борту «Казбека» умовний сигнал. Насос відразу почав відсмоктувати воду з камери, і нарешті люк відчинився. Показалися мертовно бліді обличчя Бена та Енді.

— Нам залишилося небагато, — попередив Бен. — Газоочищувачі вже перенасичені двоокисом вуглецю, а запасні балони з повітрям майже порожні.

Джек із Костасом швидко скинули водолазні костюми, слідом за Беном та Енді пройшли крізь торпедний відсік і піднялися шахтою для завантаження зброї. Двері до радіолокаційного відсіку з його лиховісним вартовим були зачинені, зсередини долинав приглушений стукіт.

— Там двоє Асланових людей, — повідомив Енді. — Їх залишили тут, коли всі інші втекли на підводному апараті. Вони здалися майже відразу. Ми вирішили, що їм сподобається компанія нашого замполіта.

— Хай там як, решті пощастило ще менше, — похмуро зауважив Джек.

Вигляд у Бена та Енді був майже такий самий кепський, як і в них із Костасом. Залишалося тільки дивуватися, що після стількох годин перебування на підводному човні моряки досі трималися на ногах.

Вони увійшли до рубки управління. Джек зупинився на тому місці, де два дні тому спіймав кулю, що ледь не коштувала йому життя. У кутку під ковдрою лежав труп бойовика-казаха. Їхня перестрілка ще дужче розтрощила обладнання, яке багато років тому було свідком останнього бою команди човна.

— А де система управління баластом? — спитав Джек.

— Ось тут, — відповів Енді. — Її також добряче потрощило, але, на щастя, нам не довелося робити чогось надто складного. Гадаю, в резервуарах залишилося достатньо повітря, щоб виконати аварійне продування. Все, що ти маєш зробити, — це натиснути на ці кнопки, і клапани відкриються самі. — Він указав на дві виступи над панеллю, схожі на брили.

— Гаразд, треба тікати звідси, — сказав Костас. — Вам, хлопці, потрібен терміновий «ремонт».

Він і техніки пішли відстиковувати ДСРВ, а Джек зайнявся наступним етапом свого плану: треба було зробити крок, що назавжди знищить Асланове царство зла.

Коли Костас повернувся з аварійної шахти, Джек сидів біля панелі управління зі зброєю. Це було одне з небагатьох місць у рубці управління, що уникло пошкоджень.

— Що ти робиш? — поцікавився Костас.

— Маю сплатити деякі рахунки, — холодно подивився на друга Джек. — Так би мовити, відплатити добром за добро.

Костас був здивований, але заперечувати не став:

— Зрештою, тобі вирішувати. Цікаво буде подивитися.

— Не знищити Асланового штабу означало б наражатися на великі прикрощі. Хай там як, але ні турки, ні грузини не втручатимуться: вони побояться спровокувати росіян до громадянської війни. Врешті-решт, Аслан був не просто тіньовим ділком. Його резиденція — чинний центр підготовки терористів, утілення мрії Аль-Каїди, члени якої, мабуть, уже давно стежать за ним і лише чекають на слушну нагоду. — Джек замовчав і подумав про Пітера Гові. — Крім того, це особиста справа. Я повинен це зробити в пам’ять по старому другові.

Джек увімкнув два екрани на панелі та перевірив, чи працює обладнання.

— Перед тим як ми залишили Катю, вона проінструктувала мене. Вочевидь, навіть молодших офіцерів її рівня доступу вчили управляти цією зброєю. У разі ядерної війни вони могли залишитися останніми на субмарині чи в бункері. Усі системи були самодостатніми та розробленими таким чином, аби працювати в екстремальних умовах. Катя вважає, що комп’ютерне забезпечення навіть після стількох років має працювати.

— Невже ти збираєшся запустити крилату ракету? — ледь чутно промовив Костас.

— Збираюся, чорт її забирай!

— А як щодо мистецьких творів?

— Більшість із них зберігаються в житлових приміщеннях. Я маю піти на цей ризик. — Джек окинув монітори поглядом. — Після того як ми розмінували ті боєголовки, я подивився і з’ясував, що четверта шахта й досі зайнята ракетою КХ-55. Шахту запечатано, а ракета готова до злітання в будь-яку мить. Її довжина становить вісім метрів, віддаль дії — три тисячі кілометрів, крейсерська швидкість нуль цілих сімдесят сотих, тисяча кілограмів бризантної вибухівки. Радянський аналог американської крилатої ракети «Томагавк».

— А система наведення?

— Теж аналогічна. На щастя, до маневрів і ухилення вдаватися не доведеться: курс пролягає виключно над морем. У мене є точні координати цілі, тому нам не треба використовувати пошукової головки, не треба також уводити відповідних алгоритмів. Програмування буде досить простим.

— Але ми перебуваємо надто глибоко, щоб можна було провести запуск, — заперечив Костас.

— Наразі так. Займися клапанами аварійного продування, і щойно ми опинимося на глибині у двадцять метрів, дай мені знати.

Костас повільно похитав головою, на його розбитих губах з’явилася подоба посмішки. Не сказавши ні слова, він усівся перед панеллю управління баластом. Джек ще кілька секунд щось робив за панеллю управління зброєю, потім підняв обличчя, на якому застигла сувора рішучість:

— Починаємо підготовку.

У порівнянні з неймовірними силами, які вони мали намір звільнити, їхні рухи здавалися надзвичайно буденними. Джек цілком зосередився на моніторі перед собою, його пальці швидко вводили в комп’ютер послідовні команди, розділені короткими паузами, потрібними для реакції системи. Після програмування потрібних даних на екрані з’явилася сукупність якихось ліній і крапок. Зазвичай алгоритм розв’язання за таких обставин включав пошуки ділянки, найближчої за своїми параметрами до заданої, але Джекові були відомі точні координати, тому на екрані просто з’явилися дані щодо віддалі польоту та курсу ракети з позначеною точкою влучання.

— Я завантажив у комп’ютер профіль місії, тепер прогріваю ракету, — повідомив Джек. — Запускаю систему наведення.

Він повернув крісло до панелі управління вогнем і змахнув з останньої шар осаду, відкривши червоні кнопки. Перевіривши, чи працює електроніка, подивився на Костаса, що сидів за панеллю управління плавучістю. Джекові було необхідне підтвердження того, що він робить усе правильно, і таким підтвердженням стало чорне від синців і набрякле до невпізнання обличчя друга. Чоловіки мовчки обмінялися кивками, і Джек повернувся до екрана.

— Почали!

Костас простяг руку та потяг на себе два важелі. Щось гучно клацнуло. Спочатку нічого не відбувалося, але потім почулося свистіння газу під високим тиском, що пересувався трубами в них над головами. Минуло кілька секунд, і до свистіння приєднався гуркіт на зразок віддалених ударів грому: потік стиснутого повітря почав наповнювати баластні баки між двома прошарками обшивки човна.

Дуже повільно, майже невідчутно, субмарина хитнулася, оживаючи. Ось вона дедалі голосніше зарипіла та застугоніла — наче якась велетенська істота, прокидаючись від віковічного сну, сонно потяглася, розпростуючи кінцівки.

Раптом ніс різко рвонувся вгору, кинувши чоловіків убік. Потім почувся оглушливий скрегіт — це відлетіли залишки Гвинта і керма.

— Тримайся! — закричав Костас. — Починаємо підняття!

Востаннє нестерпно заскигливши, дев’ять тисяч тонн корпусу рвонули вгору. Глибиномір перед Костасом почав із загрозливою швидкістю відлічувати відстань до поверхні.

— Увага! — крикнув грек. — Вісімдесят метрів… шістдесят… сорок… тридцять… вогонь!

Джек натиснув на червону кнопку, і від носа човна долетів удар, наче різко заповнилася вакуумна камера. Система запуску ракети автоматично відчинила гідравлічну ляду шахти та підірвала заряд вибухівки, яка викинула ракету у воду. Коли до корпусу залишалися лічені метри, ракетний прискорювач із колосальною силою жбурнув ракету на поверхню, де вона мусила лягти на північно-східний курс, ідучи на зустріч із командним центром Асланової імперії.

Стоячи на милицях на містку «Сі-Венчера» поруч із капітаном і стерновим, Том Йорк спостерігав, як останні з «Сігоків» із полоненими терористами на борті здіймаються над островом та летять до грузинського узбережжя. Неподалік у воді з пошкодженим вибухівкою двигуном нерухомо лежав «Гриф». Напередодні капітан «Сі-Венчера» відрядив три «Зодіаки», щоб вони відбуксували корабель далі від острова, до глибоководного каньйону.

Йорк обернувся, аби подивитися на острів, і в цю мить його увагу привернуло хвилювання моря за кілометр від «Сі-Венчера». Спочатку здавалося, що це ударна хвиля від підводного вибуху, але не встиг Том попередити інших, як крізь хвилі злетіла сталева стріла. Струмінь полум’я в неї за хвостом здійняв величезну піну. Метрах у тридцятьох над водою ракета ліниво нахилилася та на мить зависла нерухомо. Потім від’єднався ракетний прискорювач, а з корпусу висунулися крила. З громоподібним ревінням запрацював турбовентиляторний двигун, і ракета рушила на схід, за кілька секунд досягши швидкості звуку та вогняною кулею полетівши над гребенями хвиль до обрію.

Минуло ще кілька секунд, і увагу всіх людей на борту «Сі-Венчера» знову привернуло море. Наче могутній кит, на поверхню вирвався «Казбек». Його ніс піднявся над водою та із шумом упав назад. Коли велетенська чорна сигара вляглася на хвилях, у спостерігачів виникло відчуття, що це цілком робоча субмарина, — про більш ніж десятирічний підводний полон свідчило лише слабке пожовкнення деяких частин обшивки та значні пошкодження кормової частини. На мить стало видно круглу діру у правому борті, прорізану обладнанням ММУ, — мембрана відійшла під час спливання, й торпедний відсік наповнився водою. На щастя, Костас здогадався загерметизувати переділку. Розміри субмарини просто вражали: навряд чи можна було уявити собі більш загрозливу військову машину.

Серед екіпажу «Сі-Венчера» було чимало колишніх військовиків, і колись це видовище викликало б у них страх, порівнянний із переляком, який відчували моряки попереднього покоління, побачивши німецький підводний човен. Але цього разу «Казбек» зустріли криками радості: його поява означала, що терористи, нині спільні вороги флотів усього світу, ніколи не отримають зброї масового знищення, яку човен мав на борті.

— «Сі-Венчере», це «Казбек». Як чуєте мене? Прийом.

Почувши у радіоприймачі голос Джека, Том Йорк схопив мікрофон:

— «Казбеку», чуємо вас добре. Дякуємо за влаштований феєрверк. Прийом.

— Ось вам координати. — Джек двічі продиктував число із двадцяти цифр. — Можливо, ви схочете встановити супутниковий зв’язок із Манхаймом. Супутник мусить бути якраз над нами. Якщо хтось не розуміє, чому ми це зробили, повідомляю: саме ці хлопці потопили «Сіквест».

Минуло кілька хвилин, і головні учасники подій зібралися біля великого екрана у командному модулі «Сі-Венчера». Всі охочі не вмістилися у невеликій кімнаті, тому перевагу віддали членам екіпажу «Сіквеста», що врятувалися за допомогою підводного апарата. До них приєдналися Бен та Енді, які тільки-но поставили на місце ДСРВ. Присутні мовчки вдивлялися в зображення, що з’явилося на екрані.

Вони бачили групу будівель, поєднаних шпицями трубопроводів із центральною спорудою. Ліворуч інфрачервоний давач зображував у багряних тонах із десяток людей, які метушилися біля двох великих двороторних гелікоптерів, — машини прибули вже після того, як із бази втік Джек. Друга група людей зібралася на берегу моря; усі явно кудись поспішали. Майже кожен ніс предмети, подібні до картин і скульптур.

Раптом екран яскраво спалахнув, і від його центру зі швидкістю блискавки розійшлися концентричні кола теплих кольорів. Коли температура спала, відкрилася картина цілковитої руйнації. Центральну споруду під банею було знищено вщент. Термічне зображення показувало, до якого місця вибух спалив труби проходів, що вели від центру управління до інших будівель. Але вибухова хвиля пройшла далі — перекинула гелікоптери та накрила всіх людей, які ще кілька секунд тому метушилися на майданчику. Мертві тіла лежали серед пакунків. Смерть забрала тих людей раніше, ніж вони щось відчули.

Хтось із присутніх зааплодував. Усі знали, що це не просто помста: ставки у цій грі набагато вищі.

30

— Нас дуже засмутила звістка про Пітера Гові.

Моріс Гібермаєр вистрибнув із гелікоптера та, навіть не дивлячись на кам’яне коло, підійшов до Джека й поклав руку йому на плече. Сцена була вельми зворушливою — цей вияв дружби виходив далеко за межі спільної професійної пристрасті.

— Поки що ми не втратили надії.

Джек, Катя та Костас стояли біля підніжжя сходів, що вели до внутрішньої печери вулкана. Цю ніч вони нарешті провели в комфортних умовах на борті «Сі-Венчера», а тепер ніжилися під промінням ранкового сонця, що підіймалося на сході, за кам’яним колом. Синій комбінезон приховував свіжу пов’язку на грудях Джека. З обличчя Костаса знати було, через що йому довелося пройти. Катя ж і досі була пригніченою та майже не розмовляла.

— Зі щирого серця вітаю вас із відкриттям, а також із вдалим подоланням перешкод, що лежали у вас на шляху, — промовив Джеймс Ділен, потискаючи руку Джекові.

Слідом за Діленом із гелікоптера вийшла Айша Фарук, помічниця Гібермаєра, яка знайшла в пустелі папірус із символом Атлантиди і яку Ділен із Гібермаєром запросили полетіти разом із ними. Трохи далі стояв, привітно посміхаючись, Ефрам Якобовіч, мільярдер і комп’ютерний магнат, фінансова допомога якого уможливлювала широкомасштабні дослідження Міжнародного морського університету.

Джек мав відчуття, наче конференція в Александрійській фортеці відбувалася цілу вічність тому, хоча насправді минуло лише чотири дні. Однак дослідники й досі залишалися в одному кроці від своєї мети, від того невідомого, що змушувало жерців упродовж багатьох поколінь охороняти свою таємницю від усіх.

Коли вчені вже збиралися ступити на видовбані в камені сходинки, з-за мегалітів вибіг Мустафа Алькозен. У руках він тримав два водолазні ліхтарі.

— Вибачте за спізнення, — важко дихаючи, промовив він. — У нас була важка ніч. Учора ввечері прилади далекого сповіщення турецької протиповітряної оборони зареєстрували ударну хвилю від вибуху в Абхазії, біля кордону з Грузією. — Він підморгнув Джекові. — Ми вирішили, що це становить загрозу національній безпеці та вислали туди загін швидкого реагування для розслідування обставин справи на місці.

— Що сталося з творами мистецтва? — спитав Джек.

— Більшість із них залишалися в житлових будівлях Асланового комплексу, а ті, що встигли розтягти, перебували за межами району найбільших ушкоджень. Нині гелікоптери військово-морського флоту Туреччини транспортують цінності до Стамбульського археологічного музею для ідентифікації та збереження. Потім їх повернуть законним власникам.

— Шкода, — зауважив Костас. — Вони склали б унікальну пересувну виставку. То є зразки високого мистецтва усіх культур і часів, яких іще ніхто і ніколи не бачив зібраними докупи. Це було б неймовірне шоу.

— Можливо, деякі стривожені колекціонери спершу схочуть побачити свою власність, — сказав Джек.

— І все-таки це просто чудова ідея, — спокійно, але не без ентузіазму промовив Ефрам Якобовіч. — Це було б корисне вкладення коштів, конфіскованих із рахунків Аслана. А наразі скажу, що я знаю одного приватного мецената, який уже тепер може виділити гроші, потрібні для цього проекту.

Джек вдячно посміхнувся й повернувся до Мустафи:

— А як же міжнародна ситуація?

— Ми вже деякий час шукали привід для експедиції до Абхазії, — відповів турок. — Ця країна стала головним перевалочним пунктом для постачання центральноазійських наркотиків. Тепер, коли зв’язок із терористами доведено, уряди Грузії та Росії запевнили нас, що ми повністю можемо розраховувати на їхню підтримку.

Джек відчув у цих словах частку скепсису, але спробував приховати свої почуття. Він знав, що Мустафа змушений дотримуватися офіційної позиції, хоч усі розуміли, що шанси на якісь радикальні зміни мінімальні.

Вони подивилися на низький силует «Казбека» та флотилію турецьких і російських швидкоплавних катерів, яка з’явилася вночі. Усе це свідчило про те, що процес усунення боєголовок уже розпочався, і незабаром підводний човен відбуксують до порту прописки, щоб там знешкодити. Після вилучення реакторного відсіку човен разом із тілами капітана Антонова та членів його екіпажу мусили затопити в морі, зробивши його останнім пам’ятником жертвам холодної війни.

— А як щодо обладнання? — поцікавився Костас.

— Усе придатне для подальшого використання відійде грузинам — їм це найпотрібніше. Я хотів також передати їм «Гриф», але бачу, що тепер це навряд чи можливо. — Мустафа всміхнувся Джекові. — Натомість вони отримають абсолютно новий береговий корабель класу 1154.

— То що станеться з «Грифом»? — тихо спитала Катя.

Усі подивилися в море, на судно, відбуксоване до району підводної западини. Видовище було просто жалюгідним: поранений корабель нагадував пам’ятник жадібності та зарозумілості однієї людини.

Мустафа подивився на годинник:

— Гадаю, невдовзі ви дістанете відповідь.

Наче почувши його слова, у небі над ними з громом пролетіли два F-15 турецьких ВПС. Подвійні форсажні камери викидали червоне полум’я. Літаки, тримаючись зовсім близько один від одного, полетіли до своєї цілі. Коли вони опинилися у двох кілометрах від острова, від лівого винищувача відділився якийсь предмет та вдарився об воду. Літаки рвонули на південь, а над морем здійнялася видовищна вогняна стіна, що поглинула покалічений корабель.

— Термобарична бомба, — спокійно сказав Мустафа. — Уперше використана американцями в Афганістані. Нам потрібна була реальна мішень, щоб перевірити систему бомбометання, встановлену на наших нових F-15.

До них нарешті долетів гуркіт. Мустафа повернувся та жестом указав на прохід у скелі:

— Пропоную увійти.

Прохолодне повітря у проході було надзвичайно приємним після перебування на спекотному сонці, що вже встигло розігріти скелі ззовні. На тих із присутніх, хто ще не бачив зали для аудієнцій, перше її відвідання справило просто незабутнє враження. Всі нагадування про Асланову присутність зникли, і печера знову набула первісної чистоти. Трони були порожні, наче чекали на повернення верховних жерців, які звільнили їх більш як шість тисяч років тому.

Струмінь пари майже зійшов нанівець — залишки дощової води за ніч устигли висохнути. Тепер на цьому місці виблискував стовп сонячних променів, що освітлювали центральне узвишшя, наче театральні юпітери.

Кілька секунд стояла тиша. Навіть звиклий до пишноти давнього Єгипту Гібермаєр, і той зняв свої затемнені окуляри та стояв, наче втратив дар мовлення.

Ділен повернувся обличчям до своїх супутників:

— Леді та джентльмени, не виключено, що ми зможемо заповнити лакуни в тексті. Я впевнений: до ще приголомшливішого відкриття лише один крок.

Джека ненастанно дивувала здатність його наставника відсторонюватися від захвату відкриття. Завжди одягнений у бездоганний білий костюм із краваткою, Ділен наче прийшов з іншої епохи, з часів, коли невимушена елегантність була таким самим невід’ємним атрибутом ученого, як і професійний інструментарій.

— Нам залишився один крок, але зробити його треба дуже обережно, — вів далі Ділен. — Папірус — лише уривок, та й фестський диск залишається складним для розуміння. З напису над входом ми можемо зробити висновок, що «Атлантида» — це фортеця або цитадель, так би мовити, монастир. Для чужинців це слово, мабуть, означало і місто в цілому, але мешканці використовували його на позначення найсвятішого для них місця — скелястих схилів і печер, у яких уперше поселилися їхні пращури.

— Це як афінський Акрополь, — зауважив Костас.

— Саме так. Із тексту диска випливає, що всередині Атлантиди існує місце, назву якого я переклав як «місце всіх богів», а Катя — як «святая святих». Там також згадується і богиня-мати. Наскільки ми бачимо, жодне із ваших відкриттів не відповідає цьому описові.

— Дуже близькою за духом є зала предків — так ми назвали печеру з розписаними стінами, — сказав Джек. — Але вона належить до палеоліту й не містить зображень людей. У святилищі епохи неоліту особисто я сподівався б побачити антропоморфні божества. Це мало би бути величне хатнє святилище, на кшталт того, яке ми бачили у підводному селищі біля Трабзона.

— А це приміщення? Воно було залою для аудієнцій? — спитав Ефрам Якобовіч.

Джек похитав головою:

— Приміщення надто велике. Це місце призначалося для загальних зборів, тобто було чимось на зразок храму. Ми ж шукаємо чогось прихованого від стороннього ока. Що святішим є місце, то обмеженішим є приступ до нього. Либонь, увіходити туди мали право лише жерці, адже це відповідало б їхньому статусові посередників між людьми та богами.

— Молитовня? — промовив Ефрам.

На платформі над ними з’явилися Катя та Айша. Поки інші розмовляли, вони здійснили швидкий огляд дверних проходів, що вели у печеру.

— Гадаю, ми знайшли це! — схвильовано сказала Катя.

Захват від дослідження та відкриття таємниць Атлантиди витіснив із її голови всі страхіття останніх днів.

— Разом тут дванадцять проходів, — вела вона далі. — Двох ми можемо не брати до уваги, бо їх ми вже знаємо: один веде ззовні, а другий знизу. Дев’ять входів — фальшиві: вони або нікуди не ведуть, або ведуть униз. Я вважаю, що нам треба вгору.

— Якщо це дійсно перший взірець усіх вершинних святилищ, — припустив Джек, — то чим вище, тим краще.

Катя вказала на прохід, розташований у західній стіні печери, проти зовнішнього входу:

— Ось цей. Над ним також є знак орла з розпростертими крилами.

Джек, радий, що жінка почала відходити після нещодавніх випробувань, широко всміхнувся до неї та обернувся до Ділена:

— Професоре, може, ви проведете нас туди?

Ділен увічливо кивнув і пліч-о-пліч із Джеком пішов до західної стіни. Вишуканий вигляд професора становив разючий контраст із загрубілою зовнішністю його колишнього студента. За ними попрямували Костас і Катя, потім усі інші. У кінці процесії скромно йшов Ефрам Якобовіч. Коли вони наблизилися до входу, Джек озирнувся на Костаса:

— Так ось воно де! Джин із тоніком уже мають чекати на нас на краю басейну.

Костас лукаво посміхнувся приятелеві:

— Ти це повторюєш мені кожного разу.

Ділан призупинився, щоб оглянути різьблення на перемичці. Це було бездоганне мініатюрне зображення орла з розпростертими крилами, якого дослідники вже бачили в залі предків. Джек і Костас увімкнули свої ліхтарі та спрямували промені в темряву попереду. Як і стіни підводного тунелю, базальт тут був відполірований до ґлянсу. Його плямиста поверхня виблискувала вкрапленнями інших мінералів, що піднялися із земної мантії, коли формувався вулкан.

Джек відступив на крок, надаючи Діленові право пройти першим. Подолавши десять метрів, професор раптом зупинився:

— Маємо проблему.

Джек підійшов і побачив, що шлях перегороджує масивний кам’яний портал. Він майже без шва зливався зі стінами, але зблизу вчені побачили, що його розділено на дві половинки. Джек спрямував промінь на центр і побачив знайомий отвір.

— Гадаю, в мене є ключ, — упевнено промовив він.

Сунувши руку до комбінезона, він витяг пластмасову копію золотого диска, яку Аслан якраз перед своєю раптовою загибеллю поклав на трон. Інші мовчки спостерігали, як Джек вставив диск до схожого на блюдце заглиблення. Щойно він прибрав руку, диск почав обертатися за годинниковою стрілкою. Минуло кілька секунд, і двері відчинилися їм назустріч. Накопичена патина майже не опиралася вазі плит, що повернулися навколо проходу.

— Просто магія якась, — приголомшено похитав головою Костас. — Такий самий механізм застосовано на дверях біля пірамід, і після семи з половиною тисяч років він досі працює! Ці люди могли б уже у бронзовому віці винайти комп’ютерні мікросхеми.

— Тоді б я залишився без роботи, — донеслося позаду хихотіння Ефрама.

Запах, що зустрів їх усередині, нагадував несвіжі випари склепу: потік затхлого повітря наче приніс із собою саму сутність смерті, яка пахла свічковим жиром та ладаном, що курився тут, коли жерці востаннє виконували обряд очищення перед тим, як назавжди полишити священне для них місце. Ефект був подібний до галюциногенного: вчені майже фізично відчули настрахану сквапливість тих прощальних церемоній. Здавалося, двохсот поколінь людської історії як не бувало.

— Тепер я знаю, що відчули Картер і Карнавон, коли розкрили гробницю Тутанхамона, — сказав Гібермаєр.

Катя скулилася, відчувши холод. Як і у гробницях фараонів у Долині Царів, прохід за дверима не був нічим оздоблений і жодним чином не натякав на те, що мало чекати попереду.

— Навряд чи наш шлях буде довгим, — сказав Костас. — Мій альтиметр каже, що ми перебуваємо менш ніж у тридцяти метрах від вершини.

Раптом Ділен зупинився, і Джек наштовхнувся на нього. Промінь ліхтаря шалено застрибав по стінах, але за мить вирівнявся. Те, що здавалося дверним прорізом, насправді виявилося лівим поворотом на дев’яносто градусів. Прохід почав підніматися, і вчені побачили видовбані в підлозі невисокі сходинки.

Ділен пішов уперед, але знову зупинився.

— Я щось бачу попереду. Посвітіть своїми ліхтарями навкруги, — сказав він.

Джек і Костас так і зробили, і їхнім очам відкрилася просто фантастична картина. Обабіч було вирізьблено барельєфні зображення погрудь величезних биків, що дивилися на сходи. Шиї у тварин були довгасті, а роги загнуті високо вгору, через що вони здавалися далеко не такими спокійними, як ті, що їх учені бачили у підводних проходах. Здавалося, бики намагаються вирватися з каменю, щоб помчати у темряву.

Подолавши сходи, вчені почали розрізняти навколо биків зображення інших, менших істот. Деталі цих зображень були достеменно передані на дрібнозернистому базальті.

— Це люди! — прошепотів у захваті Ділен, відразу забувши про свою природну стриманість. — Леді та джентльмени, познайомтеся з населенням Атлантиди!

Зображення випромінювали впевненість, притаманну вартовим цитаделі. Різьблення на обох стінах були дзеркальними відображеннями одне одного. Високі люди, зображені в натуральну величину, випростані, шеренгою йшли кудись. Їхні простягнені руки наче стискали отвори у стінах, куди раніше встромляли смолоскипи. Фігури були вельми подібні до тих величних двовимірних барельєфних образів жерців і царів, що їх археологи неодноразово знаходили на Близькому Сході та в Єгипті, але замість напруженості, зазвичай асоційованої із зображенням у профіль, вони створювали враження пластичності й граціозності та являли собою безпосереднє продовження натуралістичних зображень тварин льодовикового періоду.

Промені по черзі вихоплювали кожну фігуру, і вченим стало зрозуміло, що людей відтворено за принципом «чоловік-жінка». Жінки були з оголеними грудьми, їхній облеглий одяг відкривав пишні, але досить виразні фігури. Як і в чоловіків, у них були великі мигдалеподібні очі, а заплетене в коси волосся спадало їм на спину. Чоловіки мали довгі бороди та були одягнені у вільне вбрання на зразок тунік. Зовнішність людей вченим щось невиразно нагадувала: здавалося, окремі риси можна було розпізнати, але обличчя в цілому були незнайомі.

— Жінки схожі на спортсменок, — зауважила Айша. — Можливо, з биками билися вони, а не чоловіки.

— Ці люди нагадують мені варягів, — сказала Катя. — Це візантійська назва вікінгів, які плавали Дніпром до Чорного моря. У соборі Святої Софії в Києві є фрески високих людей, дуже схожих на цих, за винятком того, що в тих гачкуваті носи та світлі бороди.

— А мені вони швидше нагадують хетів із Анатолії другого тисячоліття до нашої ери, — промовив Мустафа. — Або шумерів та асирійців Месопотамії.

— Або ж мешканців Греції та Криту бронзового віку, — сказав Джек. — Жінки схожі на панночок з оголеними грудьми, зображених на фресках у Кносі. А чоловіки наче зійшли з тих ваз, які ми знайшли минулого року в Мікенах, біля царської могили.

— Це архетипи жінки та чоловіка, — тихо промовив Ділен. — Перші індоєвропейці, наші спільні пращури. Від них пішли майже всі народи Європи та Азії: єгиптяни, семіти, греки, будівники мегалітів із Західної Європи, перші правителі міста Мохенджо-Даро у долині Інду… Іноді вони повністю витісняли населення місцевостей, до яких приходили, іноді їхня кров зливалася з місцевою. У зовнішності всіх індоєвропейських народів можна помітити схожість із предками, засновниками цивілізації.

Учені знову із захватом подивилися на зображення; потім Ділен вирушив далі сходами. Люди на стінах втілювали силу та рішучість, наче вони неухильно крокували до свого місця в історії.

Метрів через десять різьблення чоловіків та жінок скінчилися, поступившись місцем трьом фігурам із кожного боку, які, вочевидь, вели цю процесію. У руках вони мали вигадливі патериці, на головах у них були дивовижні капелюхи з наконечниками, що сягали стелі.

— Верховні жерці, — сказав Джек.

— Вони схожі на чарівників, — зауважив Костас. — Або на друїдів.

— Можливо, зв’язок тут не такий уже й далекий, — промовила Катя. — Слово «друїд» походить від індоєвропейського wid, що означає «знати». Безперечно, це вони зберігали знання неолітичної Атлантиди, тобто співвідносилися з класом жерців у кельтській Європі п’ятитисячолітньої давнини.

— Неймовірно! — вигукнув Гібермаєр, прориваючись до голови процесії. — Ці капелюхи дуже подібні до золотих головних уборів, які було знайдено в шарах ґрунту та віднесено до бронзового віку. Ми знайшли їх торік у Єгипті, коли відкрили потаємні кімнати піраміди Хефрена.

Він наблизився до першої з фігур на лівій стіні, яка, без сумніву, зображувала жінку, та витяг окуляри, щоб краще розглядіти барельєф.

— Я так і думав! — вигукнув він. — Зображення вкрите крихітними символами кола та півмісяця — як і капелюхи бронзового віку. — Гібермаєр протер окуляри та зробив драматичний жест. — Я впевнений, що це логарифмічне зображення циклу Метона.

Учені зібралися біля зображення та почали вглядатися в нього. Джек перехопив погляд Костаса, в якому читалося нерозуміння.

— Метон — афінський астролог, — пояснив він. — Це був сучасник Сократа, наставник Платона. Він перший із греків установив відмінність між сонячним і місячним періодами відліку часу, тобто визначив синодичний цикл. — Джек кивком указав на різьблення. — Саме ці люди розробили календарну систему реєстрації жертвопринесень, співвідносну з «високосними» місяцями, яку ми бачили на стінах проходу внизу.

Тим часом Ділен уже відійшов від групи та стояв перед порталом на вершині сходів, на одній лінії з першими жерцями.

— Це були владарі часу, — заявив він. — За допомогою свого кам’яного кола вони вміли встановлювати зв’язок переміщень сонця з переміщеннями місяця та сузір’їв. Такі знання робили їх пророками в очах свого народу, оракулами, які мали доступ до божественної мудрості, що дозволяла їм зазирнути в майбутнє. Вони прогнозували, коли треба починати сівбу, а коли збирати врожай. Вони панували над землею та небом.

Ділен театральним жестом указав на низький вхід, що лежав перед ними:

— А тепер вони запрошують нас увійти до внутрішнього святилища, або, як сказала Катя, до святая святих цього місця.

31

Учені щільною групою стояли перед порталом і вдивлялися в темний прохід, що лежав далі. Їм в обличчя знову дмухнуло важким повітрям, яке наче несло з собою викристалізовану мудрість століть. У Джека в голові невідомо звідки з’явилися образи Солона Законника та ледь помітного в тіні жерця храму, що в Саїсі. За мить фантастична картина зникла, залишивши Джекові передчуття, що зараз буде відкрито найбільші таємниці людей, які пішли в історію тисячі років тому.

За кілька метрів учені досягли кінця проходу, і Джек спрямував промінь свого ліхтаря вперед. Поруч із ним Ділен заблимав очима, пристосовуючись до яскравого світла, яке вдарило йому в очі.

— Що там? — уже майже не втримував збудження Гібермаєр. — Що ви бачите?

— Це приміщення приблизно в десять метрів завдовжки та шість завширшки, — відповів Джек діловим тоном професійного археолога. — У центрі стоїть кам’яний стіл, а ближче до кінця — переділка. А ще тут золото — товстенні панелі на стінах.

Вони з Діленом, пригнувшись, пройшли до кімнати. Інші обережно вирушили слідом. Щойно всі опинилися всередині, Джек і Костас налаштували свої ліхтарі на далеке світло та широкою дугою висвітлили всю довжину приміщення.

Лаконічний Джеків опис і близько не передавав враження від кімнати. З обох боків стіни оздоблювали масивні плити полірованого золота, кожна з яких була два метри заввишки та метр завдовжки. Вони сяяли в напівтемряві своїми дзеркальними поверхнями, відбиваючи промені в усі кутки кімнати. Разом тут було десять золотих панелей, по п’ять із кожного боку, розташованих на однаковій, приблизно півметровій відстані одна від одної та вкритих значками. Усі присутні миттєво впізнали символіку Атлантиди.

— Ви тільки подивіться на неї, — раптом пролунав шепіт Костаса.

Його ліхтар зупинився на велетенській фігурі, що стояла ближче до віддаленого кінця приміщення. У цій скульптурі ледь можна було впізнати людську істоту, гротескну пародію на жінку з обвислими грудьми, випнутими сідницями та роздутим черевом, яке надавало тулубові майже сферичної форми. Обабіч скульптури стояли бики в половину натуральної величини, які, задерши голови, дивилися на неї. Складалося враження, що це був триптих, відгороджений від решти приміщення.

Джек нарешті відірвав погляд від цього колоса та глянув на Костаса.

— Фахівці з первісного суспільства улесливо називають відповідні форми фігурами Венери, — з посмішкою пояснив приятелеві Джек. — У Європі та Росії було знайдено приблизно вісімдесят таких скульптур, здебільшого невеликих статуеток зі слонової кістки чи каменю. Ця статуя унікальна, єдина з усіх, розміри якої перевищують натуральні.

— Вона зовсім не така, як гарненькі дівчатка у проході, — з жалем зауважив Костас.

— А вона й не була призначена для того, щоб своєю елегантністю тішити зір чоловікам, — із м’яким докором у голосі промовила Катя. — Подивіться: ті, хто її робив, навіть не обтяжували себе створенням ніг та рук, а голова — це просто кам’яна брила без обличчя. До речі, в Росії їх називають кам’яними бабами. Усе навмисно перебільшене, щоб підкреслити плодючість та добре здоров’я. Можливо, вона не відповідає сучасному західному ідеалові жіночої вроди, але для людей, що жили в ненастанному страхові перед голодом, гладкі жінки символізували процвітання та виживання.

— Натяк зрозумів, — посміхнувся Костас. — Цікаво, який вік цієї пані?

— Ранній палеоліт, — відразу відповів Джек. — Усі фігури Венери належать до періоду між сороковим та десятим тисячоліттями до нашої ери, тобто до того самого часу, коли були створені зображення тварин у залі предків.

— Зазвичай ці фігурки вважали за зображення богині-праматері, — задумливо додав Гібермаєр. — Але ніхто не може з упевненістю стверджувати, що в європейських суспільствах кам’яного віку панував матріархат. Можливо, краще трактувати їх як символи плодючості, яких ушановували разом з іншими головними божествами, такими як духи тварин та неживі сили.

Коротке мовчання перервав Джек.

— Упродовж сотень тисяч років, тобто майже цілого кам’яного віку, аж до початку неоліту, людиноподібні істоти існували в незмінних умовах, — сказав він. — Немає нічого дивного, що атланти, які жили трохи пізніше, досі вшановували богів своїх пращурів, мисливців та збирачів плодів, які в льодовиковий період уперше намалювали диких звірів на стінах зали предків.

— Давні євреї часів Старого Завіту вшановували бога родючості, — стиха зауважив Ефрам Якобовіч. — Навіть перші християни з берегів Середземного моря включали до своїх ритуалів ушановування поганських божеств родючості, іноді маскуючи їх обличчями святих або Діви Марії. Либонь, Венера атлантів не така вже й віддалена від наших вірувань, як на перший погляд здається.

Перед статуєю стояв масивний кам’яний стіл. Він займав значну частину довжини приміщення, перед самим входом піднімаючись угору. Його прикрашав неправильний круг діаметром із метр. У світлі, що відбивалося від золота, круг здавався неприродно білим, наче його відполірували дотики безлічі прохачів, що приходили помолитися великій богині.

— Схоже на священний камінь, — розмірковував Джек. — Може, це те, що давні греки називали baetyl, «камінь метеоритного походження», або omphalos, «центр» або «пуп». На Криті бронзового віку «бетили» лежали на вході до священних печер. У Греції класичного періоду найвідоміший «омфалос» лежав перед проваллям, у якому мешкав дельфійський оракул.

— Може, він позначав поріг Божої оселі, так само як чаша зі святою водою позначає вхід до католицької церкви? — припустив Ефрам.

— Можливо, — погодився Джек.

— Безперечно, він має метеоритне походження, — промовив Костас, який уже розглядав пухирчасту поверхню каменя. — Але він дуже незвичайний, швидше схожий на пожолоблений металевий лист, ніж на суцільну масу.

— Таку штукерію мисливці кам’яного віку могли знайти на поверхні криги, — сказав Джек. — Більшість нових метеоритів знаходять на кризі, бо саме там їх легше помітити. Можливо, це був священний предмет, що перейшов до цих людей від їхніх предків, — іще один зв’язок із доісторичним етапом розвитку людства.

Айша пройшла до віддаленого кінця столу та зупинилася, не дійшовши до статуї богині-праматері.

— Ви тільки погляньте на це! — вигукнула вона.

Два промені пробігли поверхнею столу. Вона була вкрита дерев’яними планками. Деякі з них були з’єднані під прямим кутом, наче дошки скрині. Вчені побачили купу теслярських інструментів, більшість із яких нагадувала сучасні долота й терпуги, шила та молотки. Усе це було схоже на обладнання мебляра, поспіхом кинуте, але збережене в захищеній від пилу кімнаті.

— Проте це ще не все, — сказав Ділен, зупиняючись поруч із Айшею та відкидаючи з поверхні якогось предмета стружку. Перед ним була дерев’яна рама, яка нагадувала переносний аналой. Коли Ділен випростався, присутні побачили блиск золота.

— Це стіл копіювальника! — з тріумфом у голосі заявив професор. — А на ньому — лист золота.

Наблизившись до Ділена, вчені побачили, що верхня третина листа вкрита символами атлантичного алфавіту. Деякі з них були нерівними, наче їх наносили поспіхом, але всі поділялися на фрази, як і текст на фестському диску. З шухляди під столом Ділен узяв три кам’яні штампи розміром із сигару, кожен із яких закінчувався печаткою. Присутні відразу впізнали в них ірокезьку голову, сніп кукурудзи та весло від каное. Інший штамп, що лежав на столі, містив символ Атлантиди.

— Вони тотожні з написом на протилежній стіні, — сказала Катя. — Копіювальник відтворював символи на другій панелі ліворуч.

Подивившись туди, куди вказувала жінка, дослідники побачили дванадцять рядків символів — далі послідовність переривалася.

Ефрам Якобовіч єдиний з-поміж присутніх не пішов уздовж стола: вочевидь, заглиблений у роздуми, він стояв і дивився на купу дерев’яних планок. Потім, не підводячи очей, відкашлявся та почав цитувати з пам’яті:

— «І сталося третього дня, коли ранок настав, і знялися громи та блискавки, і густа хмара над горою, і сильний голос сурми! І затремтів увесь народ, що був у таборі… І вивів Мойсей народ із табору назустріч Богові, і вони стали під горою. А гора Синай уся димувала через те, що Господь зійшов на неї в огні! І піднявся дим її, немов дим вапнярки, і сильно затремтіла вся гора…»

Ефрам заплющив очі та продовжив:

— «І зробив Бецаліїл ковчега з акаційного дерева, два лікті й пів довжина його, і лікоть і пів ширина його, і лікоть і пів вишина його. І пообкладав він його щирим золотом зсередини та іззовні. І вінця золотого зробив навколо над ним. І він вилив для нього чотири золоті кільця на чотирьох кутах його, два кільця на одному боці його, і два кільця на другому. І він поробив держаки з акаційного дерева, і пообкладав їх золотом. І він повсовував ці держаки в кільця на боках ковчега, щоб носити ковчега».

Запанувала приголомшена тиша. Ефрам підняв голову та пояснив:

— Це Старий Заповіт, «Вихід». Мої одновірці переконані, що Бог дав Мойсееві Завіт, десять заповідей, і вибив їх на скрижалях, які народ ізраїльський носив у ковчегу. Біблійні посилання на фараонів свідчать, що ці події відбувалися у другій половині другого тисячоліття до нашої ери. Але тепер мені здається, що та історія містить ядро, яке має більш раннє походження, і стосується людей, змушених утікати зі своєї батьківщини, людей, які взяли з собою копії своїх десяти священних текстів, що зберігалися у святилищі біля вершини вулкана.

Джек, який розглядав увесь цей час стос чистих золотих листів, звів очі та вигукнув:

— Та звісно! Кожна з груп мешканців Атлантиди мусила взяти з собою одну копію. Глиняні платівки були б надто ламкими; щоб зробити написи на камені, знадобилося б забагато часу, а мідь піддалася б корозії. На сусідньому Кавказі було чимало золота; цей матеріал був досить міцним і водночас м’яким, щоб записати на нього священні тексти. Кожен набір із десяти табличок зберігався у дерев’яній скрині на кшталт того ковчега. Жерці працювали до останньої хвилини та залишили це місце лише тоді, коли місто затопили води повені.

— Можливо, це дійсно були священні тексти, але вони, напевно, мають небагато спільного з десятьма заповідями, — сказала Катя, яка вже встигла витягти кишеньковий комп’ютер і переглядала список відповідностей між символами алфавітів Атлантиди та мінойського Криту. — На те, щоб остаточно перекласти, знадобиться час, але загальне значення тексту вже маю. У першій табличці ліворуч ідеться про зернові, бобові, навіть виноград, а також про пори року. Друга, та сама, над якою працював наш переписувач, стосується свійських тварин. Третя присвячена обробці міді та золота, а четверта — архітектурі, використанню будівельного каменю. — Катя замовчала та окинула присутніх поглядом. — Якщо не помиляюся, ці таблички — щось подібне до енциклопедії, опис життя неолітичної Атлантиди.

Джек приголомшено похитав головою:

— Аслана б це розчарувало. Ані царського арсеналу, ані великого багатства на зразок мистецьких творів… Лише найцінніші скарби замість усього цього, скарби буквально безцінні: ключі від самої нашої цивілізації.

Поки Катя та Ділен при світлі Джекового ліхтаря перекладали текст, Костас слідом за Айшею наблизився до скульптурної групи богині-праматері з биками. Проміжок між передніми ногами правого бика та величезним стегном богині являв собою низький прохід, відполірований багатьма поколіннями атлантів. Костас став рачки та зник з очей, залишивши по собі тільки світло ліхтаря, що відтіняло силуети биків довкола богині.

— Ідіть за мною, — пролунав його приглушений, але чіткий голос. — Це ще не все.

Дослідники один за одним продерлися проходом та щільною групою стали позаду статуй. Вони опинилися у вузькому рукаві перед нерівною поверхнею скелі.

— Мабуть, це і є святая святих. — Очі Ділена раз по раз оббігали приміщення. — Схоже на целлу у грецькому храмі або святилище у християнській церкві. Але мене дивує те, що тут майже нічого немає.

— За винятком ось цього.

Костас ліхтарем висвітлив ділянку на поверхні скелі.

Тут було зображено три фігури: перша була майже такого самого розміру, як богиня-праматір, а дві інші трохи менші. Здавалося, вони повторюють розташування богині та биків. Колір фарби був тьмяно-червоний, той самий, що й у залі предків, тільки вже вицвілий. Стилістично ці зображення також нагадували мистецтво льодовикового періоду: вчені звернули увагу на характерні мазки, широкі, як в імпресіоністів, але достатньо чіткі, — вони створювали враження, що фігури живі. Але за своєю формою зображення не нагадували нічого з баченого раніше в Атлантиді.

У них можна було впізнати не могутніх тварин і не величних жерців, а швидше земних істот. Це були абстракції, які заледве передавали сутність свого прототипу. У кожної з істот було черевате тіло у формі груші, а кінцівки незграбно стирчали вбік та закінчувалися десятьма чи дванадцятьма пальцями-паличками. Голови здавалися абсолютно непропорційними до тіл. Очі були схожі на велетенські боби, обведені чорною фарбою, що відразу нагадало присутнім відмітини kohl на єгипетських портретних зображеннях. Словом, ці малюнки радше нагадували дитячі, але через схожість усіх трьох чомусь відчувалося, що їх зробили такими навмисно.

— Вони дуже й дуже старі, — промовив Джек. — Це пізній льодовиковий період, імовірно, п’ять тисячоліть до повені. Вони нанесені на голу скелю, як і зображення тварин у залі предків. У різних кінцях світу існує чимало наскельних мінімалістських зображень людей, зокрема вони нерідко зустрічаються серед петрогліфів Африки та Австралії, а також у південно-західній частині США. Але я ще ніколи не бачив доісторичних малюнків такого характеру.

— Хіба можна сприймати їх як серйозні спроби змалювати людину? — недовірливо похитав головою Костас. — Я не можу уявити собі, що мистецтво льодовикового періоду могло бути настільки примітивним. Адже тварини у залі предків напрочуд натуралістичні.

— Вони схожі радше на гуманоїдів, ніж на людей, — заперечив Джек. — Пам’ятайте, що ці картинки на тисячі років старші, ніж зображення атлантів, викарбувані у проході, і більше нагадують шаманів, духів або ж богів, що не мають визначених тілесних обрисів. У деяких суспільствах людська зовнішність була недоторканною, і відтворювати її навіть не намагалися. Кельтські художники залізного віку володіли бездоганною технікою, але якби ви побачили зображення людей, які вони почали створювати під владою Риму, то вирішили б, що ці зображення вкрай примітивні.

Промінь Джека піднявся вгору та освітив символ, викарбуваний над центральною фігурою. Це був овал завдовжки в півметра, що містив два із символів Атлантиди: сидячого орла та вертикальне весло.

— Це зображення нанесене значно пізніше, ніж малюнки, — зауважив Джек. — Поверхня тут гладша, а для того, щоб вирізати символи, знадобилися б металеві інструменти. Цікаво, як це можна перекласти?

Більшість складів Катя вже знала напам’ять, тому вона навіть не стала звертатися до комп’ютера.

— Цього сполучення символів немає у таблиці відповідностей, — упевнено сказала вона. — Схоже на дієслово чи іменник, з якими ми ще не зустрічалися. Але в цьому контексті я 6 сказала, що це, швидше за все, власне ім’я.

— Як воно вимовляється? — спитав із протилежного кутка приміщення Ефрам.

— Кожен із символів у текстах Атлантиди становить собою склад, тобто голосний звук, за яким або перед яким стоїть приголосний, — відповіла Катя. — Сидячий орел — це завжди «йот», а вертикальне весло — «в». Я би сказала, що це слово промовляється як «йе-ве» або «йа-ва», і голосні тут скоріше короткі, ніж довгі.

— Тетраграматон! — ошелешено промовив Ефрам. — Ім’я, промовляти якого не слід. Першопричина всього на світі, володар неба і землі. — Він наче інстинктивно відсунувся від зображення, відвівши очі та шанобливо схиливши голову.

— Ягве, — так само вражено сказав Ділен. — Перше ім’я Бога у давньоєврейському Старому Завіті, божественне ім’я, промовляти яке міг лише верховний жрець у скинії, тобто святая святих, у день спокути. Грецькою це передавали як «слово з чотирьох літер», або «тетраграматон». Ранні християни перекладали його як «Єгова».

— Бог Мойсея та Авраама, — промовив Якобович, поступово заспокоюючись. — Бог синайських племен за часів виходу народу ізраїльського з Єгипту, — але не виключено, що він являвся й набагато раніше. На відміну він інших богів, які спокушали євреїв, він міг на прохання тих, хто його вшановував, робити що завгодно. Саме він вів народ ізраїльський у битву та вигнання, і він дав євреям десять заповідей.

— А також урятував їх від потопу.

Ці слова промовив Костас. Після цього він несподівано почав цитувати уривок із «Буття»:

— «І сказав Бог до Ноя: Це знак заповіту, що Я встановив поміж Мною й поміж кожним тілом, що воно на землі. І були сини Ноєві, що вийшли з ковчега: Сим, і Хам, і Яфет. А Хам він був батько Ханаанів. Оці троє були сини Ноєві, і від них залюднилася вся земля».

Джек знав, що його друг виховувався згідно із заповідями грецької православної церкви, тому не здивувався, а почав розвивати думку:

— Та звичайно! Єврейський бог зробив так, щоб землю затопила вода, а потім, показавши райдугу, дав знак обраним. Усе було саме так, як ми гадали. Будівництво ковчега, добір пар тварин для подальшого розмноження, Ноєві нащадки, що заселили всю землю… Прадавні міфи про потоп повідомляють нам не лише про річні повені та велику відлигу наприкінці льодовикового періоду — вони також сповіщають про інший катаклізм, про повінь, яка сталася у шостому тисячолітті до нашої ери та поглинула перше на землі місто, поклавши кінець ранній цивілізації, рівня якої люди не могли досягнути впродовж іще кількох тисяч років. Відтак, твори Платона — не єдине джерело інформації про Атлантиду. Інші відомості, щоправда, у зашифрованій формі, містяться в найвідомішому літературному творі всіх часів, але це нікому навіть не спало на думку.

32

Ретельно оглянувши решту внутрішнього святилища, дослідники повернулися до головного приміщення та зібралися у віддаленому його кінці, біля загадкової металевої кулі. Ділен вийшов із тунелю останнім та відразу взяв долото, що лежало в купі інших інструментів на столі.

— Воно бронзове, — сказав він. — Сплав міді та олова, створений за деякий час до того, як цю кімнату назавжди залишили в середині шостого століття до нашої ери. Надзвичайне відкриття. Досьогодні археологи вважали, що бронзу вперше зробили приблизно у 3500 році до нашої ери, можливо, в Анатолії, і що вона набула поширення тільки впродовж наступного тисячоліття.

Поклавши долото на місце, Ділен сперся руками на стіл:

— Питання таке: чому між підйомом рівня води у Чорному морі та новим відкриттям виробництва бронзи минуло так багато часу?

— Можливо, цивілізація Атлантиди розвивалася ізольовано й набагато швидше, ніж усі інші, — сказав Костас.

Джек кивнув і почав ходити вперед-назад:

— Якщо збігаються сприятливі обставини, прогрес може йти семимильними кроками. Коли десять тисяч років тому скінчився льодовиковий період, довкола південної частини Чорного моря вже існувала дуже багата флора й фауна. Оскільки прохід Босфором був закритий, велика відлига майже не вплинула на цю територію. Земля довкола вулкана була дуже плодючою, у морі повно риби, а на суші — зубрів, оленів і кабанів. Додайте до цього решту природних ресурсів, про які нам відомо: деревина гірських лісів, сіль із прибережних солончаків, камінь, золото, мідь і, можливо, в першу чергу, олово. Це була земля достатку, едемський сад, наче якісь сили зосередили все, що потрібно для повноцінного життя, в одному місці.

Упродовж усієї цієї промови Костас уважно дивився на огрядну фігуру богині-матері.

— Отже, — сказав він, — десь сорок тисяч років тому в ці місця прийшли кмітливі мисливці та збирачі плодів. Вони знайшли лабіринт усередині вулкана. Зображення тварин у залі предків — справа їхніх рук, а це приміщення — їхнє святилище. Наприкінці льодовикового періоду вони почали займатися сільським господарством.

— Наразі все зрозуміло, — кивнув Джек. — Але приблизно в той самий час рільництво та тваринництво поширюється майже всіма землями Близького Сходу — уявлення про сільське господарство виникло скрізь одночасно та набуло швидкого розповсюдження. Прогресивні неолітичні поселення існували в різних місцях уже в десятому тисячолітті до нашої ери. Найвідоміші з них — це Єрихон, що у Палестині, й Чатал-Ґюк, що у південній Анатолії. Між цими місцями та неолітичним поселенням, яке ми бачили в морі біля Трабзона, існує чимало паралелей.

— Авжеж, — погодився Костас, розвиваючи свою думку далі. — Як і мешканці Чатал-Ґюка, атланти обробляли мідь, але вони зробили величезний стрибок уперед: навчилися розтоплювати її та створювати сплави. Як і єрихонці, вони зводили монументальні споруди з каменю, але замість мурів і веж будували арени, шляхи для урочистих процесій та піраміди. Починаючи приблизно з восьмитисячного року до нової ери, стало відбуватися дещо неймовірне: суспільство землеробів і рибалок перетворилося на метрополіс, у якому мешкали п’ятдесят чи навіть сто тисяч людей. Вони мали своє письмо, релігійний центр, не гірший від будь-якого середньовічного монастиря, громадські арени, що справили б неабияке враження навіть на римлян, складну систему водопостачання… У це важко повірити.

— І жодна з цих речей не з’являлася більше ніде, — зупинившись, промовив Джек. — Мешканці залишили Чатал-Ґюк наприкінці шостого тисячоліття до нової ери, після чого там уже ніхто ніколи не жив, — можливо, причиною стала велика війна. Єрихон уцілів, але легендарні стіни біблійних часів були блідою тінню своїх попередників епохи неоліту. Коли атланти вже будували піраміди, більшість мешканців Близького Сходу лише вчилися виготовляти кераміку.

— Гадаю, що такому швидкому розвиткові посприяло перш за все відкриття бронзи, — нахилившись над столом, проговорив Мустафа.

Костас спрямував на його бородате обличчя промінь ліхтаря.

— Ви тільки подумайте про всі застосування твердих гострих інструментів, яким можна було надати буквально будь-якої форми, а після того як вони відпрацюють свій термін, пустити на перетоплення. Без тесла та долота жодна арка, мабуть, так і не залишила б креслярської дошки. Бронзові інструменти були життєво важливими для обробки каменю та рільництва. Плужні лемеші, кайла, мотики, вила, лопати, серпи, коси… Бронза спричинила другу сільськогосподарську революцію.

— У Месопотамії, на території сучасного Іраку, вона також спричинила перші на землі перегони озброєнь, — протираючи окуляри, зауважив Гібермаєр.

— Важливе уточнення, — сказав Ділен. — У перших державах Месопотамії та Лівану війни були безупинним лихом, і зазвичай їхньою причиною була жадібність еліти, а не боротьба за природні ресурси. Те, що війна прискорює технологічний прогрес, є небезпечною сучасною оманою. Користь від досягнень у техніці та науці набагато переважає зиск із відкриття нових методів знищення. Можливо, впровадивши тотальний контроль виробництва та використання бронзи, Атлантида змогла запобігти її використанню у військовій справі.

— Уявіть собі суспільство, яке не провадить війн, але має величезні ресурси бронзи і вміє використовувати їх, хоча льодовиковий період тільки-но скінчився, — сказав Гібермаєр. — Розвиток такого суспільства був би просто ураганним.

— Отже, якщо атланти єдині володіли технологією виробництва бронзи, то, мабуть, після затоплення Атлантиди цю технологію було якимось чином утрачено? — спитав Костас.

— Не втрачено, просто вона зберігалася в таємниці, — відповів Ділен. — Повернімося до Аменхотепа, верховного жерця єгипетського храму в Саїсі. Гадаю, він був членом того безперервного ланцюга охоронців таємниці, що тягнувся п’ять тисяч років, від самого затоплення Атлантиди. Перші жерці Саїса були останніми жерцями Атлантиди, нащадками тих людей, які залишили цю кімнату, щоб сісти на човен і вирушити у сповнене небезпек плавання на захід, до Босфору. Їхня роль полягала в тому, щоб регулювати людські дії відповідно до їхнього тлумачення божественної волі. Вони досягали цієї мети, не лише впроваджуючи моральний кодекс, але також охороняючи знання, зокрема те, яке, як їм було відомо, є руйнівним. Я вважаю, що після зникнення Атлантиди вони зберігали таємницю виробництва бронзи, переказуючи її з покоління в покоління, від патріарха до посвяченого, від учителя до учня. — Ділен указав на блискучі таблички на стінах. — Перед нами всі знання жерців Атлантиди, подані у вигляді священного тексту. Деякі відомості були відкриті для всіх, наприклад, засади архітектури; інші ж, приміром, медичні знання, зберігалися верховними жерцями. — Професор простяг руку до не-перекладених табличок ліворуч від нього. — Стосовно решти ми можемо лише будувати припущення. Можливо, в цих записах є старовинна мудрість, яку жерці зберігали виключно для себе, щоб розкрити її в час, указаний богами.

— Але принципи обробки бронзи, напевно, були відомі всім чи принаймні багатьом мешканцям Атлантиди, — заперечив Костас.

— Необов’язково, — сказав Джек, проходжуючись біля кулі. — Коли я в АДСА пропливав над західною частиною міста, то помітив дещо дивне. Я бачив майстерні, де обробляли дерево та камінь, бачив печі, в яких сушили кукурудзу та пекли хліб. Але ні ливарень, ні кузень не було. — Він питально подивився на Мустафу: докторська дисертація турка, присвячена ранньому розвиткові металургії в Малій Азії, вважалася за найвичерпніше дослідження цієї теми.

— Ми тривалий час думали, що олово, вживане у бронзовому віці, надходило з Центральної Азії, — сказав Мустафа. — Але аналіз інструментів показав, що частина металу видобувалася в копальнях південно-східної частини Анатолії. А тепер, гадаю, ми дивимося на ще одне джерело олова, джерело, якого ми б ніколи не знайшли, якби не відкрили Атлантиди.

Джек з ентузіазмом кивнув, а Мустафа повів далі:

— Топлення та ковальська справа — це не ті різновиди діяльності, якими можна займатися в хатньому господарстві. Джек має рацію: суспільство такого масштабу вимагало б великого металургійного виробництва, розташованого досить далеко від житлових кварталів. І в цьому місці мали працювати з високою температурою, можливо, природного походження.

— Звичайно! — вигукнув Костас. — Вулкан! Мінерали, викинуті виверженням, мусили містити каситерит, тобто олов’яну руду. Копальня являла собою лабіринт підземних галерей, що слідом за жилами руди йшли глибоко в тіло гори.

— А оскільки гора вже вважалася священною, — додав Ділен, — то жерці мали змогу контролювати доступ не лише до засобів виробництва бронзи, а й до самої технології. Вони могли створити враження, що це виробництво — таємниця, передана їм богами. Інститут жерців існує завдяки тому, що в його розпорядженні є істини, невідомі простим людям. Освятивши бронзу, жерці могли зробити металургію заняттям для обраних.

Джек вглядався у стіл перед собою.

— Нині ми перебуваємо у храмі давньої технології, величезній домні, гідній самого бога вогню Гефеста.

— То що насправді трапилося під час виходу з берегів Чорного моря? — спитав Костас.

— Ми підійшли до цього питання впритул, — сказав Ділен. — Коли Босфор прорвало й розпочалася повінь, тутешні люди, мабуть, припустили найгірше: кінець неминучий. Навіть жерці не могли дати переконливого пояснення безжальному наближенню моря: це явище здавалося їм таким самим надприродним, як гуркіт самого вулкана.

Активно жестикулюючи та кидаючи на стіни химерні тіні, він почав ходити вперед-назад:

— Щоб уласкавити богів, жерці вдалися до відповідних жертвопринесень. Мабуть, вони протягли шляхом для урочистих процесій величезного бика та на вівтарі перерізали йому горлянку. Коли це нічого не дало, жерці у відчаї могли вдатися до надзвичайного заходу — людського жертвопринесення. Вони зарізали жертву або жертов на камені у трупарні та скинули їхні тіла з поховальної платформи над вулканом.

Ділен трохи помовчав і повів далі:

— А потім сталося щось іще. Можливо, це було виверження магми, супроводжуване потужною бурею, — це поєднання зродило б великий стовп пари та видовищні веселки. Цього знаку чекали вже давно. На стіні у святая святих квапливо нашкрябали ті самі два знаки — в атлантів залишалася надія, що Ягве не покинув їх. Потім вони переконалися: замість того, щоб чекати неминучого, краще піти геть.

— І вони сіли у свої човни та попливли, — сказав Костас.

— Деякі групи пішли найкоротшим шляхом у гори, на схід до Кавказу та на південь, до Анатолійського плато, повз гору Арарат, потім до Месопотамії та в долини Інду. Інші попливли човнами на захід, до гирла Дунаю, і врешті-решт ця хвиля докотилася до Атлантичного океану. Але, гадаю, найбільша група обігнула Босфор і розселилася берегами Середземного моря. Вони заселили Єгипет, Грецію та Східне Середземномор’я, а деякі з них навіть досягли сучасних Італії та Іспанії.

— А що вони з собою забрали? — спитав Ефрам.

— Згадайте Ноїв ковчег, — відповів Ділен. — Пари свійських тварин: рогату худобу, свиней, оленів, овець, кіз. І кошики з насінням: пшеницю, ячмінь, боби, навіть оливки та виноград. Але одну надзвичайно важливу річ вони залишили тут.

— Бронзу? — здогадався Костас.

Ділен із серйозним виглядом кивнув:

— Це єдине можливе пояснення цілковитої відсутності бронзи в археологічних знахідках, що належать до наступних двох тисяч років. Мабуть, у човнах вистачало місця, щоб захопити інструменти та обладнання, але, гадаю, жерці наказали цього не робити. Можливо, це була остання спроба уласкавити богів, жертва, яка мала гарантувати безпечну подорож. Припускаю навіть, що атланти кинули інструменти в море, у такий спосіб віддавши їх силі, що прирекла місто на загибель.

— Але секрети металургії жерці взяли з собою, — сказав Костас.

— Дійсно. Гадаю, верховні жерці уклали зі своїми богами угоду, або, якщо волієте, дістали від них заповіт. Після того як знак згори подарував надію на те, що їм удасться врятуватися, вони кинулися копіювати слова своїх священних текстів, створивши з тонких листів золота десять «скрижалей». Нам відомо, що їхні знання включали засади сільського господарства, тваринництва та обробки каменю, а також багато іншого, про що ми зможемо дізнатися, лише закінчивши переклад. — Ділен глянув на Катю. — Кожен набір табличок було покладено до дерев’яної скрині та передано у розпорядження верховного жерця, одного на кожну групу втікачів.

— Одна з груп дістала незакінчений заповіт, — завважив Джек. — Незакінчений запис на золотому листі, що лежить перед нами, є копією четвертої таблички.

Ділен кивнув.

— А ще, на мою думку, одна група була більшою від інших і включала в себе значну частину верховних жерців, які везли з собою свій крам. Передавши копію священного тексту кожній групі, жерці гарантували, що їхні знання не зникнуть без сліду, яка б доля не спіткала головну групу. Але основна їхня мета полягала в тому, щоб відшукати нову священну гору, нову Атлантиду.

— І ви стверджуєте, що нащадки цих жерців просто сиділи на своїх знаннях упродовж двох тисяч років? — зі скепсисом у голосі спитав Костас.

— Згадайте про жерців із Саїса, — відповів Ділен. — Вони з покоління в покоління приховували історію Атлантиди, цивілізації, що зникла задовго до того, як на землі з’явився перший фараон. Наскільки нам відомо, Солон був першим чужинцем, якого втаємничили в це.

— Окрім секретів металургії, жерці могли ще багато чого запропонувати, — сказав Джек. — Вони мали змогу використовувати своє знання астрономії для прогнозування пір року, слушних дат початку сівби та збору врожаю. Зокрема в Єгипті швидко навчилися прогнозувати розлив Нілу, що з погляду необізнаних було схоже на диво, на божественне втручання. Те саме стосувалося й інших вогнищ цивілізації, розташованих на берегах великих річок, таких як Тиґр і Євфрат у Месопотамії або Інд у Пакистані.

— Окрім того, треба визначити, які явища можна вважати за безпосередні наслідки обробки бронзи, — додав Мустафа. — Упродовж шостого та п’ятого тисячоліть до нової ери обробка кременю та видобуток каменю досягли свого зеніту: за тих часів люди дійсно майстерно виготовляли кам’яні ножі та серпи. Деякі з них за своєю формою настільки подібні до металевих речей, начебто їх робили за стандартами бронзових інструментів. У Варні, на узбережжі Болгарії, було знайдено пишний цвинтар, оздоблений золотими та мідяними орнаментами. Це місце датують приблизно 4500 роком до нашої ери, тож перші тамтешні поселенці цілком могли бути першими нащадками атлантів.

— Не слід також забувати про мову, — сказала Катя. — Можливо, найбільшою спадщиною атлантів була індоєвропейська мова, записана на золотих табличках. Це була справжня прамова, основа перших писемних мов античного світу: грецької, латини, праслов’янської, давньоіранської, старогерманської з її прямим нащадком, давньоанглійською. Великий лексикон і розвинена система синтаксису в мові атлантів сприяли поширенню ідей, причому не лише абстрактних релігійних та астрономічних уявлень, а й більш приземлених понять. Усі індоєвропейські мови характеризує спільна група слів, пов’язаних із обробітком землі та тваринництвом.

— Абстрактні уявлення, про які ви казали, включають монотеїзм, ушанування єдиного Бога, — напруженим від хвилювання голосом промовив Ефрам Якобовіч. Здавалося, на нього зійшло чергове одкровення. — Єврейська традиція вчить нас, що події, описані у Старому Завіті, належать головним чином до пізнього бронзового та раннього залізного віків, тобто до другого й початку першого тисячоліття до нашої ери. Але наші відкриття свідчать, що ця традиція може містити спогади про набагато давніші події. Підйом рівня Чорного моря та Ной. Золоті таблички та ковчег, у якому несли завіти. Навіть свідчення про жертвопринесення, ймовірно, людське, як найвищу перевірку самовідданої віри в Бога, включають до себе історію про Авраама та його сина Ісаака на горі Морія. Усе це було б надто великим збігом обставин.

— Чимало з того, що колись містило правду, піддали переробці, чимало переписали, — похмуро сказав Ділен. — До цього відкриття нас привела низка неймовірних збігів обставин: знайдення папіруса в пустелі, відкриття затонулого мінойського корабля та на ньому золотого диска з текстом, перекладення глиняного фестського диска… — він по черзі подивився на Айшу та Гібермаєра, Джека та Катю, наче віддаючи шану внескові кожного з них. — Усі ці знахідки поєднані спільною ниткою, чимось таким, що я спершу відкинув як звичайний збіг.

— Ви про мінойський Крит? — відразу здогадався Джек.

Ділен кивнув.

— Скорочений варіант історії Атлантиди, переказаний Платоном, начебто вказує на мінойців бронзового віку, на їхнє зникнення після виверження Тіри. Але нам дуже поталанило: знайдений фрагмент папіруса засвідчив, що Солон записував дві окремі історії: одна з них дійсно стосується катаклізму в Егейському морі в середині другого століття до нашої ери, тоді як друга описує зникнення Атлантиди у Чорному морі, що сталося на чотири тисячі років раніше.

— І ці події аж ніяк не були пов’язані між собою, — зауважив Костас.

Ділен знову кивнув.

— Я вирішив, що Аменхотеп переказував Солонові історії про великі природні катастрофи минулого, перелік цивілізацій, що зникли через потопи та землетруси, — все це непогано узгоджувалося зі схильністю греків до драматизму. Століття потому єгипетські жерці годували Геродота туманними вигадливими історіями про подорожі до дуже далеких земель, і деякі з цих історій були явно фальшивими. Але тепер моя думка змінилася: я дійшов висновку, що Аменхотеп дбав про вищу мету.

Здавалося, це збентежило Костаса.

— А я гадав, що єдина причина, з якої Солон цікавив жерців, — це його золото, — сказав він. — Інакше вони б ніколи не поділилися своїм таємним знанням, особливо з чужинцем.

— Мені здається, що це лише одна з причин. Можливо, Аменхотеп відчував, що дні фараонівського Єгипту полічені, а на стабільність, яка дозволила жерцям так довго переказувати свої знання від одного до іншого, більше не варто розраховувати. Греки вже засновували у дельті Нілу торговельні пости, а двома століттями пізніше Александр Великий бурею пронісся над Єгиптом і назавжди знищив старий лад. Не виключено, що Аменхотеп пов’язував свої надії з греками. Їхнє суспільство було схильним до демократії, освіченим і допитливим — адже філософи були там у пошані. Саме греки могли ще раз відкрити Утопію.

— Можливо, побачивши вченого-прохача, верховний жрець згадав про казкову землю за північним краєм землі, острівну цивілізацію, з поверненням якої колись були пов’язані найбільші сподівання жерців. — Обличчя Джека, який промовив це, палало емоціями. — Я також вважаю, що Аменхотеп був прямим нащадком останніх жерців Атлантиди, які за п’ять тисяч років до того довели свій народ до берегів Єгипту та визначили майбутнє цієї країни. Інші групи висадилися у Леванті, на березі Середземного моря, у західній Італії, ставши пращурами римлян та етрусків, а також у південній Іспанії, заснувавши могутню державу Тартес… Але я вважаю, що найбільша група не залишала кордонів Егейського моря.

— Острів Тіра! — вигукнув Костас.

— До виверження Тіра, мабуть, була найбільшим вулканом в Егейському морі: її величезний конус височів над усім архіпелагом, — промовив Джек. — Побачивши здалеку обриси цієї гори, втікачі, напевно, згадали свою втрачену батьківщину. Останні дані свідчать про те, що в Тіри було дві вершини, відтак, вона дещо нагадувала священну гору атлантів.

— А монастир на скелях Тіри, зведений після землетрусу, — хочеш сказати, що його збудували атланти? — спитав Костас.

— Після відкриття доісторичного Акротірі в 1967 році археологів дуже зацікавило питання, чому в такому великому поселенні не було палацу, — відповів Джек. — Тогорічне відкриття підтвердило думку, до якої дехто схилявся від самого початку: центром острова був монастир, який, мабуть, включав величне вершинне святилище. Знайдений нами мінойський корабель став іще одним, остаточним доказом. Його вантаж, який складається зі священних предметів та приладдя для церемоній, свідчить, що жерці були не біднішими за царів.

— Але цей корабель належить до бронзового віку, отже, він затонув через кілька тисяч років після втечі з берегів Чорного моря, — заперечив Костас.

— Так. Акротірі, торговельне місто, було засноване у бронзовому віці на березі моря, але кераміку епохи неоліту та кам’яні інструменти знаходили по всьому острові. Найдавніше поселення, ймовірно, лежало далі від берега, на узвишші: таке положення було вигіднішим за часів, коли з моря будь-якої миті могла прийти небезпека.

— А яким періодом датують монастир? — поцікавився Костас.

— Він надзвичайно старий — його збудували у п’ятому чи шостому тисячолітті до нашої ери. Як бачите, все збігається. Що ж до затонулого корабля, то, ймовірно, не лише золотий диск, а й інші предмети, знайдені на цьому кораблі, є дуже старими, створеними задовго до початку бронзового віку.

— Так навіщо нам тоді мінойський Крит?

Не в силі стримати ейфорії, Джек схопився за край стола:

— Коли йдеться про стародавній світ, той, що існував до греків і римлян, зазвичай згадують єгиптян, асирійців чи інших мешканців Близького Сходу, згаданих у Біблії. Але я б сказав, що найдивовижніша цивілізація розвивалася саме на острові Крит. Можливо, критяни й не будували пірамід чи цигуратів, однак усе свідчить про те, що вони мали надзвичайно високорозвинену культуру, співвідносну з природними багатствами острова.

Джек відчув, що його слухачів також переповнюють емоції: усе те, про що вони дізналися після конференції в Александрії, почало складатися в їхніх головах у бездоганну картину.

— Тепер важко сказати напевно, але все нам відоме дозволяє зробити висновок, що атланти контролювали велику рівнину, яка простягалася від давньої берегової лінії до підніжжя Анатолійського нагір’я. Острів Тіра також був дуже родючий, однак замалий, щоб прогодувати таку кількість населення. І тоді жерці звернули свою увагу на землю, що лежала на півдні, у двох днях плавання, — на величезну смуту підпертої горами рівнини, яка могла видатися їм новим континентом.

— Перші люди з’явилися на Криті за часів неоліту, — зазначив Гібермаєр. — Наскільки я пам’ятаю, найстаріші знахідки кноського палацу були піддані радіовуглецевому датуванню, і з’ясувалося, що вони належать до сьомого століття до нової ери.

— Отже, Крит було заселено за тисячу років до кінця Атлантиди, коли почалося велике переселення народів, спричинене закінченням льодовикового періоду, — погодився Джек. — Але ми й без усіх цих відкриттів підозрювали, що у шостому тисячолітті прийшла нова хвиля пересельців, яка принесла з собою кераміку та нові знання про сільське господарство й релігію.

Він помовчав, збираючись із думками.

— Тепер я вважаю, що це були атланти, колоністи, які припливли з Тіри на своїх веслових човнах. Вони створили тераси в долинах уздовж північного узбережжя, заснували виноградники та оливкові сади, почали плекати привезених із собою овець і рогату худобу. Атланти обробляли обсидіан, знайдений на острові Мелос, і відсилали його на експорт, контролюючи це виробництво так само жорстко, як жерці Атлантиди контролювали виробництво бронзи. Вироби з обсидіану почали використовувати у церемоніальних обмінах подарунками для встановлення дружніх стосунків із усіма мешканцями островів Егейського моря. Упродовж більш ніж двох тисячоліть жерці керували розвитком острова, впроваджуючи свою владу через мережу вершинних святилищ, а населення поступово концентрувалося в селищах і містах, які виникли після того, як продуктивність сільського господарства перевищила потреби населення.

— А як ти поясниш приблизно одночасну появу бронзи на всьому Близькому Сході у третьому тисячолітті до нашої ери? — спитав Костас.

За Джека відповів Мустафа:

— До Середземномор’я почало надходити зі Сходу олово, і в усіх кузнях регіону почалися експерименти зі сплавами.

— Я гадаю, що жерці підкорилися неминучому та відкрили свою найбільшу таємницю, — додав Джек. — Мені здається, що вони, як середньовічні ченці або кельтські друїди, були провідниками культури та справедливості, посередниками, що об’єднували національні держави бронзового віку, які почали розвиватися за тих часів, і підтримували між ними мир. Це вони зробили так, аби спадщина Атлантиди стала стрижнем культури цього регіону, породивши такі спільні предмети культурної спадщини, як грандіозні палаци Криту та Близького Сходу.

— Досліджуючи затонулі кораблі, ми дізналися, що держави вели жваву торгівлю, — сказав Мустафа.

— Раніше у східній частині Середземного моря було знайдено три кораблі бронзового віку, але жоден із них не був мінойським, і всі належали до пізнішого періоду, — вів далі Джек. — Знахідки дозволяють припустити, що вигідну торгівлю металом контролювали жерці, чоловіки та жінки, які супроводжували кораблі у тривалих плаваннях Середземним морем. Гадаю, саме жерці розкрили секрет виробництва бронзи, і це вплинуло на розвиток усього регіону, але найбільше — на Крит, місце, де зусилля жерців створили середовище, придатне для повторення досягнень атлантів.

— Ефект лавини! — із захопленням у голосі промовила Катя. — Бронзові інструменти викликали другу сільськогосподарську революцію. Селища обернулися на міста, у містах з’явилися палаци. Жерці впровадили письмо, за допомогою якого було зручно вести записи та здійснювати управління. Мінойський Крит став найбільшою з цивілізацій, що існували тоді, причому сила цієї цивілізації полягала не у військовій сфері, а в економічних і культурних досягненнях. — Вона подивилася на Джека та повільно кивнула. — Зрештою, ти мав рацію: саме Крит був Атлантидою Платона. Однак це була нова Атлантида, поновлення мрії людства про рай на землі.

— У середині другого століття до нашої ери мінойський Крит перебував у кульмінації свого розвитку, — сказав Ділен. — Це його описував Солон у першій частині папіруса: то була країна величних палаців та квітучої культури, пишного мистецтва та видатних на той час технічних досягнень. Виверження Тіри струсонуло цей світ до самих основ.

— Це виверження було потужнішим, ніж разом узяті виверження Везувію та гори Святої Гелени, — сказав Костас. — Сорок кубічних кілометрів каміння та гірських порід! Такої хвилі було б достатньо, щоб затопити Мангеттен.

— Цей катаклізм мав катастрофічні наслідки для мінойців. Послідовність верховних жерців перервалася, і вся держава затремтіла. Світ безпеки і процвітання поринув у хаос та анархію, розшарпаний внутрішнім конфліктом та нездатний опиратися загарбникам, що прийшли з півночі.

— Але деякі жерці врятувалися, — зауважив Костас. — Пасажири того корабля, який ми знайшли, загинули, однак іншим, тим, хто відплив раніше, вдалося вціліти.

— Так і було, — погодився Ділен. — Як і мешканці Акротірі, жерці гірського монастиря всерйоз сприйняли попередження: на думку сейсмологів, то були потужні поштовхи, що на кілька тижнів передували виверженню. Гадаю, більшість жерців потонули разом із вашим кораблем, але інші досягли безпечних південних берегів Криту та оселилися в фестській «семінарії», а ще інші попливли далі та приєдналися до своїх побратимів у Єгипті та на Близькому Сході.

— Але нових спроб поновити Атлантиду, нових експериментів із раєм на землі більше не було, — сказав Костас.

— На тодішній світ уже спадали темні тіні, — похмуро промовив Ділен. — На північному сході, в Богазкої, на узбережжі Малої Азії, вже накопичували сили хети, щоб вирушити на південь і змести на своєму шляху все аж до Єгипту. Що ж до Криту, то вцілілі мінойці не змогли протистояти вторгненню мікенців, які припливли з континентальної Греції. То були предки Агамемнона та Менелая, титанічну боротьбу яких увічнив Гомер в описі облоги Трої.

Ділен замовчав та окинув присутніх уважним поглядом.

— Жерці знали, що в них уже немає сил визначати долю світу, — продовжив він. — Вони вирішили, що своїм честолюбством вони ще раз збудили гнів богів, знову спровокувавши небесну помсту, яка колись знищила їхню прабатьківщину. Виверження Тіри, мабуть, здалося їм початком кінця світу, провістю Армагеддону. Відтоді жерці більше не втручались активно до людських справ, а замість цього замкнулись у своєму монастирі та прикрились його серпанком таємниці. Минуло небагато часу, і від мінойського Криту, як і від його попередниці Атлантиди, залишилися тільки неясні спогади про втрачений рай, притча про пиху людини перед лицем богів, історія, що перейшла до царини міфів та легенд і зберігалася у своїй початковій формі лише у пам’яті останніх верховних жерців.

— Зокрема у храмі в Саїсі, — нагадав Костас.

Ділен кивнув:

— Єгипет був єдиною цивілізацію Середземномор’я, що пережила бурю кінця бронзового віку, єдиним місцем, де ланцюг жерців, що вів свій початок від Атлантиди, жодного разу не перервався протягом усіх тисячоліть. Гадаю, лінія, до якої належав Аменхотеп, була останньою, що досі існувала на світанку класичної античності. Але й вона була приречена на зникнення два століття потому, коли Єгипет захопив Александр Великий.

— Утім, спадщина не зникла безслідно, — сказав Джек. — Аменхотеп передав естафетну паличку Солонові, людині, чий культурний рівень дозволяв сподіватися, що ідеали засновників Атлантиди колись повернуться до життя.

Джек помовчав і, ледь стримуючи почуття, повів далі:

— А тепер цей священний обов’язок перейшов до нас. Уперше за багато тисячоліть спадщина Атлантиди відкрилася людству, причому в повному обсязі, а не в скороченій версії, яку знав Аменхотеп.

Дослідники вийшли з приміщення та повільно пішли сходами вниз, до світла, що виблискувало попереду. З обох боків від них мовчки крокували викарбувані постаті жерців і жриць, нестримні у своєму віковічному бажанні нарешті дійти до святая святих.

33

У кінці проходу почувся якийсь шум, і вчені побачили, що назустріч їм поспішає Бен разом із двома іншими членами екіпажу «Сі-Венчера».

— Вам треба вийти звідси, просто зараз, — сказав він. — Здається, у нас гості.

— Докладніше можна?

— До нас на малій висоті наближається невідомий літальний апарат. Радар засік його п’ять хвилин тому. На виклики він не відповідає і рухається дуже швидко, майже зі швидкістю звука.

— Напрямок?

— Сто сорок градусів, південний-південний захід.

Дослідники вийшли до зали для аудієнцій та, огинаючи центральну платформу, пішли до виходу, що був у протилежній стіні. Навіть у кількох метрах від кратера вони відчували жар, що йшов від нього, — вочевидь, поки вони були в тунелі, вулкан активізувався.

— Схоже, досі не скінчилося.

— Дійсно.

Джек жестом попросив інших поспішати та почекав, поки його наздоженуть Ділен та Гібермаєр, — ті вийшли з проходу останніми. Коли вони проходили повз центральне узвишшя, до неба злетіла хмара розпеченого газу.

— У земній корі щось відбувається, — голосно сказав Костас, намагаючись перекричати ревіння кратера, яке дедалі посилювалося. — Одна з тих подій, що їх атланти фіксували в календарі. Не виключено, станеться викид лави.

— Через той літальний апарат Том Йорк уже віддав наказ про повну евакуацію, — крикнув Бен. — Це заради вашої ж безпеки.

— Ми йдемо.

Дослідники поспішили за Беном сходинками вниз. Усі, зіщулившись проти яскравого денного світла, пішли до імпровізованого вертолітного майданчика. Останній із «Сігоків» уже висів над морем, і на майданчику залишився тільки «Лінкс» із «Сі-Венчера». Ротори вже оберталися, а з обох боків кабіни у дверях стояли пілоти, готові допомогти вченим залізти.

— Це військовий реактивний літак, — на бігу крикнув Бен, притиснувши навушник до вуха. — Раніше тут таких не було. Капітан російського торпедного катера вважає, що це «Гаррієр».

Джек, що підтримував під руку Ділена, відчув, як усередині в нього все стерпло. Він уже знав, хто сидить за штурвалом цього літака. Коли Джек був на базі Аслана, літак, напевно, стояв ув одному з тих вибухостійких ангарів. А тепер його підняла в повітря Ольга Іванівна Борцова.

— Росіяни вважають, що літак націлений на підводний човен. Вони вирішили не ризикувати й уже зробили постріл.

Стрибнувши до кабіни, Джек побачив сліди двох ракет, що вилетіли з катера, найближчого до «Казбека». Набираючи швидкість, вони полетіли до своєї цілі — чорної цятки на обрії.

«Справа не в субмарині, — подумав Джек. — Вона вирішила приєднатися до свого коханця в пеклі».

— Злітай! — крикнув він. — Вона летить за нами!

Пілот зніс ґвинтокрилу машину вгору, і всі, хто був на її борті, побачили, що літак проскочив над субмариною, оточений двома ракетами. Джек стрибнув до досі відчинених дверцят, і в ту саму мить одна з ракет ударила «Гаррієр» у хвіст. «Лінкс» із запаморочливою швидкістю злетів у небо, і смертельно поранений літак проскочив під ним. На коротку мить вони побачили в кабіні людину в шоломі, а потім передню частину фюзеляжу поглинув вибух. Ніхто ще не встиг збагнути, що сталося, а потужна вибухова хвиля вже кинула гелікоптер угору, ледь не викинувши з кабіни Джека та другого пілота. Решта встигли схопитися хто за що.

Палаючий «Гаррієр» із силою комети вдарився у скелю. Літак був спрямований прямо на вхід до вулкана, і залізні уламки полетіли до зали для аудієнцій, наче їх засмоктав до своєї утроби вулкан. Минула лише секунда, а полум’я та шум зникли безслідно.

— Зараз вибухне! — заволав Костас.

Гелікоптер уже встиг піднятися на висоту в тисячу футів і тепер летів на північ. Його екіпаж та пасажири зачаровано спостерігали за сценою, що розгорталася під ними. Через кілька секунд після удару почулося потужне ревіння, і зі входу, наче з форсажної камери, вилетів вогняний струмінь. Вибух «Гаррієра» підпалив леткі гази, що накопичувалися у залі для аудієнцій, і вершина вулкана наче затуманилася, потонувши в жахливому гуркоті вибуху. У тому місці, де ще недавно здіймалася пара, в небо вистрілив стовп полум’я заввишки в кількасот метрів.

І тоді вершина вулкана розсипалася, викинувши в повітря величезну хмару диму та пилу. Крізь неї дослідники побачили язики розтопленої лави, що нестримно побігли схилами гори до моря.

Атлантида вирішила більше ні з ким не ділитися своїми таємницями.

Епілог

Останні промені призахідного сонця кидали тепле сяйво на хвилі, що плескалися об корму «Сі-Венчера». На сході у блідому серпанку море зливалося з небом, а на заході величезна потопаюча куля вбирала в себе залишок світла з неба. Після виверження все затягло пастельними кольорами, а на місці вулкана досі можна було побачити хмару пилу та пари, оточену рожевим і помаранчевим сяйвом.

Джек та інші сиділи на верхній палубі над містком і згадували події останніх кількох днів. Після незвичайних ранкових відкриттів та чудесного порятунку від смерті вони відчували виснаження й водночас піднесення та тихенько ніжилися у вечірній прохолоді.

— Цікаво, як до всього цього поставився б мій давній одноплемінник? — Костас повернув до Джека розбите обличчя.

— Імовірно, він почухав би потилицю, зітхнув, дістав би сувій та почав усе це записувати. Він не втратив би можливості донести розповідь про такі події до нащадків.

— Типовий археолог, — зітхнув Костас.

Острів досі був оповитий хмарами пари, що утворилася, коли лава зустрілася з водою, але дослідники знали, що над рівнем моря нічого не залишилося. Після того як залу для аудієнцій залила магма, що заюшила з кратера, підводний лабіринт поступово обвалився. Протягом кількох тривожних годин час від часу відчувалися нові струси — це море поглинало великі печери, створюючи міні-цунамі, з якими система стабілізації «Сі-Венчера» давала собі раду лише з великими зусиллями. Учені знали, що глибоко під водою виверження триває, — потоки лави течуть стародавніми вулицями, ховаючи райони підводного міста під своїми руйнівними хвилями.

— Можливо, нам усе одно вдасться провести розкопки, — зауважив Костас. — Згадайте Помпеї та Геркуланум, ба навіть Акротірі на Тірі.

— На те, щоб розкопати Помпею, знадобилося двісті п’ятдесят років, і то справи наразі не доведено до кінця, — відповів Джек. — До того ж Помпею засипало попелом і золою, а не залило лавою.

Залишалося втішати себе думками про те, що вздовж колишньої берегової лінії залишилося ще чимало поселень на кшталт знайдених неподалік від Трабзона. Якщо ті поселення збереглися так само добре, як і попередні, то вони, напевно, допоможуть відповісти на численні питання щодо цієї неймовірної культури, яка процвітала сім із гаком тисяч років тому.

Джек був переконаний, що відкриття Атлантиди і визначення її ролі в історії людства — це і є те найважливіше, що могло відбутися в галузі археології. Якби вони знали, як мало часу залишається Атлантиді, то, мабуть, узагалі б не пішли до вулкана, а їхні блукання лабіринтом та відкриття святилища тепер здавалися сном, якому вже ніколи не судилося повторитися.

Учений був упевнений, що знайдення субмарини та знешкодження Аслана, швидше за все, запобігло атомній війні. Їхні досягнення стали справжнім променем надії, прикладом того, що люди самі спроможні визначати своє майбутнє. Заради пам’яті тих жерців, які зробили людству стільки добра на світанку цивілізації, вчені мусили подбати, щоб про археологічні знахідки пам’ятали не лише як про відкриття колишніх досягнень, а й як про обіцянку світлого майбутнього. Саме в цьому полягала справжня спадщина Атлантиди.

Легкі пориви західного вітерцю вкривали море рваною помаранчевою ковдрою. На півночі досі можна було побачили велику масляну пляму — все, що залишилося від «Грифа», вигоріла обшивка якого годину тому ковзнула під хвилі. Ближче довколишнього острова з моря здіймалася озія «Казбека». Його ескорт розійшовся, щоб дозволити російському рятувальному кораблеві підійти впритул до субмарини. Трохи далі стояла ще одна група військових кораблів, чисельність якої невпинно зростала впродовж дня. Ті, хто віддавав накази, вирішили, що ризикувати не варто: події останніх днів показали, що деструктивним силам вистачає зухвалості та безжальності, щоб кинути виклик найпотужнішим міжнародним об’єднанням.

Хвилину тому Ефрам Якобовіч на кілька кроків відійшов від учених та, повернувшись до них спиною, почав тихо говорити мобільним телефоном. Використавши свої комерційні здібності, які зробили його одним із найзаможніших людей у світі, він уже встиг укласти угоду, згідно з якою спадок Аслана поділили між Туреччиною, Грузією та ММУ Туреччина мала скерувати отримані кошти на створення системи прогнозування землетрусів, Грузія — на заходи протитерористичної оборони, а Міжнародний морський університет — на побудову «Сіквеста-ІІ». Того ж, що залишалося, мало цілком вистачити на фінансування програми досліджень цілого південного узбережжя Чорного моря.

Згадавши щось, Джек сказав Костасові:

— До речі, дякую за АДСА. Якби ти не наполіг на тому, щоб установити його на борту, я вже став би частиною морського дна.

Костас підніс уже не перший за вечір великий келих із джин-тоніком — Джек дотримував своєї обіцянки.

— Я дякую тобі за те, що ти з’явився якраз вчасно, — відповів він. — Там уже ставало дуже гаряче.

— Мене цікавить одне питання, — промовив Джек. — Що 6 ти робив, якби я не з’явився?

— Я погодився провести Асланових людей через вулкан до субмарини. Пам’ятаєш останню ділянку підводного тунелю, викид лави неподалік від виходу на поверхню? Я повів би їх лівим проходом.

— Просто до печери з магмою?!

— Мене все одно не залишили б у живих, — сумно сказав Костас. — У такий спосіб я принаймні потяг би з собою двох-трьох Асланових головорізів та дав би Каті шанс. Зі злом треба боротися.

Джек перевів погляд на Катю. Вона стояла, обіпершись руками об леєр; на її обличчі грало золоте проміння. Протягом останніх кількох днів зроблено було чимало неймовірних відкриттів, але жінці довелося також пройти крізь жорстокі випробування, про наближення яких Джек і гадки не мав, коли вони з Катею вперше зустрілися в Александрії п’ять днів тому.

Він іще раз подивився на посинцьоване обличчя Костаса:

— Дійсно, зі злом треба боротися.

Увесь цей час Ділен нічого не казав, лише дивився на обрій та задумливо посмоктував свою антикварну глиняну люльку. Запанувало мовчання. Тоді професор обернувся та з цікавістю подивився на Джека:

— У мене також є одне питання. Я про незавершений набір табличок: як ти гадаєш, котрій групі атлантів вони дісталися?

Джек кілька секунд мовчав.

— Жерці встигли цілком переписати три таблички, тобто зафіксували знання з землеробства, тваринництва та обробки каменю. Можливо, ця група вирушила до Східної Європи, де бронзовий вік розпочався пізніше, ніж на Близькому Сході, — до Іспанії, східної Франції або Британії.

— Або далі, — підказав Ділен.

— Деяких артефактів із прадавньої історії, знайдених у Центральній Америці та Китаї, археологи так і не пояснили, — сказав Джек. — Коли на американському континенті почалося будівництво міст, архітектурні форми виявилися дуже схожими зі Старим Світом — перш за все це стосується пірамід, подвір’їв і шляхів для урочистих процесій. Не виключено, що спадщина Атлантиди — явище дійсно глобальне. Можливо, за тих часів світ був щільнішим, ніж сьогодні.

На кормовому вертолітному майданчику запалали вогні, і Джек обернувся, аби подивитися, що відбувається. Майданчик функціонував увесь день. Ще по обіді прибув «Лінкс»: на його борті були члени комісії ООН із ядерної зброї, які потім сіли на катер та попливли до «Казбека». Тепер же «Лінкс» прилетів із Абхазії з дорогоцінним вантажем мистецьких творів, узятих зі знищеної резиденції Аслана. Дозаправившись, гелікоптер ізнову піднявся в повітря та полетів до Стамбула. Коли він віддалився, на його місце опустився один із двох транспортних ґвинтокрилів «Вестланд», що чекали своєї черги, зависнувши у повітрі.

Попри величезну втому, Джек знав, що вчинить слушно, якщо відразу скличе прес-конференцію. Менш ніж за годину репортери повернуться до філії ММУ у Трабзоні, і вже наступного ранку повідомлення про відкриття з’являться на перших шпальтах газет усього світу.

Коли з першого гелікоптера посипалися люди з камерами, Джек підвівся. На його обличчі на мить спалахнув останній промінь сонця. Перед тим, як спуститися сходами, він повернувся до інших:

— Я залишуся на «Сі-Венчері», доки пошуки не припиняться. Пітерові це б не сподобалось, але я винен йому. Це я його сюди привіз, і він був моїм другом.

— Він справжній герой, — тихо сказала Катя. — Світ став кращим, ніж був п’ять днів тому.

Усі присутні подивилися на жінку, яка досі стояла біля борту обличчям на схід. Катя повернулася до Джека та зустрілася з ним поглядами. На її обличчі ще читалося хвилювання останніх кількох днів, але м’які мідні відтінки вечірнього світла, здавалося, пом’якшували вираз стурбованості, вселяючи надію на краще. Вона втомлено посміхнулася, підійшла до Джека та стала поруч із ним.

Глибоко зітхнувши, Джек обвів поглядом інших:

— Між іншим, якщо хтось хоче кілька днів відпочити за мій кошт — будь ласка.

— Вибач, хлопче, — приязно всміхнувся йому Ділен, стиснувши люльку між зубів. — Незабаром я маю головувати на конференції палеонтологів, а ці події цілком порушили мій план підготовки. Боюся, завтра мені доведеться летіти до Кембріджа.

— А мені треба шукати Ноїв ковчег, — незворушно промовив Мустафа. — Не на горі Арарат, а на давній береговій лінії, там, де південна група вийшла на берег, кинувши свої човни. Маю організувати пошукову групу ММУ.

Джек повернувся до Гібермаєра та Айші:

— Гадаю, вам також треба розкопувати якісь нудні старі мумії?

Гібермаєр дозволив собі одну з рідкісних посмішок:

— Загалом так воно і є.

— Тільки намагайтеся більше не знаходити мап, на яких указано місцеперебування скарбів, — мені вистачило попередньої.

— Коли ти вже згадав про це, ми щойно дістали дуже цікаве повідомлення про знахідку у грецькому секторі підземного поховання. Це певним чином пов’язано з Александром Македонським і таємною експедицією через Індійський океан до якогось віддаленого гірського царства.

Присутні побачили, що ця звістка відразу зацікавила Джека, і він почав подумки перебирати можливі варіанти.

— Нагадую, нам ще треба закінчити впорядкування мінойського корабля, — сказав Костас, поставивши свій напій та переглядаючи на екрані кишенькового комп’ютера останні повідомлення. — Сьогодні водолази підняли вельми цікаві предмети — золоті диски, вкриті дуже знайомими символами. — Він з усмішкою подивився другові в очі. — То яким буде наш черговий проект?

— Побачимо.

Післямова

Відкриття, що лежить в основі сюжету цієї книжки, вигадане. Утім, в цілому розповідь не суперечить археологічним даним, хоча й може здатися декому неймовірною. Мета написання післямови — дати загальні уявлення про факти, що стосуються описаних подій.

Підняття рівня Чорного моря. Мессінський пік солоності — це встановлений науковий факт, результат тектонічних та гляціоевстатичних (пов’язаних із льодовиками та змінами рівня моря) процесів, що відрізали Середземне море від Атлантики. Вважають, що цей пік припав на період від 5,96 до 5,33 мільйонів років до теперішнього часу, а наприкінці цього періоду сталося швидке підняття рівня моря через Ґібралтар. Упродовж великої відлиги наприкінці льодовикового періоду, тобто десять чи дванадцять тисяч років тому, рівень моря піднявся ще на 130 метрів.

Останні дані свідчать, що Чорне море було відрізане від Середземного ще протягом кількох тисячоліть і піднялося до природного рівня лише після того, як рівень Середземного моря перевищив рівень Босфору, що сталося у шостому тисячолітті до нашої ери. Аналіз зразків, узятих з дна Чорного моря, дозволяє припустити, що солоність води змінилася приблизно 7500 років тому, — цю цифру підтверджує радіовуглецевий аналіз мушель молюсків, узятих із різних шарів відкладів дна. Не виключено, що за тих часів західноантарктичний льодовий щит швидко відступав, і саме завдяки цьому процесові у поєднанні з тектонічною активністю море «перескочило» Босфор.

У 1999 році дослідники за допомогою гідролокатора та земле-черпальника відшукали можливу колишню берегову лінію, розташовану на глибині 150 метрів біля турецького міста Синоп, що на південному березі Чорного моря. Хоча щодо датування, швидкості та масштабів підйому рівня Чорного моря тривають жваві дискусії, реальність цих процесів загальновизнана.

Неолітичне переселення народів. Чимало експертів уважають, що індоєвропейська мова зародилася на берегах Чорного моря між сьомим та п'ятим тисячоліттями до нашої ери. Ще задовго до виникнення гіпотези про підйом рівня Чорного моря провідні археологи стверджували, що індоєвропейська мова виникла серед перших землеробів Анатолії приблизно у 7000 році до нашої ери. На думку вчених, Європи вона досягла у 6000 році до нашої ери, і її поширення супроводжувалося зародженням землеробства та тваринництва. Ця тема викликала запеклі суперечки, зокрема щодо причин такого поширення, — чи це переселення народів, чи просто розповсюдження ідей, — втім, вона залишається центральною у будь-якій дискусії щодо джерел цивілізації.

Атлантида. Єдиним джерелом інформації про Атлантиду є діалоги «Тімей» і «Критій», написані грецьким філософом Платоном у першій половині IV століття до нашої ери. Достовірність цієї інформації залежить від двох припущень: по-перше, що Платон не вигадав цієї історії; по-друге, що людина, від якої, зі слів самого Платона, надійшла ця інформація, — афінський учений на ім’я Солон, — не стала жертвою містифікації жерців єгипетського храму в Саїсі, які, як вважають, повідомили йому цю історію на початку шостого століття до нашої ери.

Імовірно, що єгипетські жерці дійсно володіли записами, які стосувалися минулого кількатисячолітньої давнини. Грецький історик Геродот, який у середині V століття до нашої ери відвідав Єгипет і дістав від жерців багато інформації, значну частину якої вдалося перевірити, на власні очі бачив папірус із послідовним переліком трьохсот тридцяти єгипетських фараонів (цей епізод описано у другому томі його «Історії»). Але Геродот попередив читачів: «Ті, хто вважає казки єгиптян гідними довіри, вільні мати їх за історію».

За часів Солона середземноморські мореплавці вже знали про далекі береги за межами Червоного моря на сході й за Геркулесовими стовпами на заході. Однак не варто шукати Атлантиду так далеко. Для єгиптян шостого століття до нашої ери, тобто для мешканців країни, упродовж кількох століть ізольованої від зовнішнього світу внаслідок того, що інші держави бронзового віку зникли з лиця землі, острів Крит був загадковою країною за обрієм, у якій колись розвивалася висока цивілізація. Після катаклізму, що його пережили єгиптяни (згадайте завісу темряви та нашестя сарани, описані у Старому Завіті, у десятому розділі «Виходу»), усі зв’язки з Критом, либонь, були втрачені.

Нині чимало з тих істориків, хто вірить Платоновому описові, вважають, що Атлантида була розташована на мінойському Криті та зникла після виверження Тіри в середині другого тисячоліття до нашої ери.

Наразі археологи не знайшли затонулих мінойських кораблів. Утім, кілька суден, що належать епосі пізнього бронзового віїсу, вдалося знайти. Зокрема корабель, знайдений у 1982 році біля південно-західного узбережжя Туреччини, вважається за найбільше археологічне відкриття після могили Тутанхамона. На тому місці біля узбережжя було знайдено десять тонн мідяних та олов’яних зливків; вантаж блакитних зливків скла; колоди чорного дерева та слонячі бивні; чудові бронзові мечі; печатки торговців із Близького Сходу; золоті ювелірні прикраси, зокрема розкішний золотий потир; нарешті, вишукане зображення золотого скарабея Нефертіті, яке дозволяє віднести знахідку до чотирнадцятого століття до нашої ери. Металу на тому кораблі вистачило б, щоб екіпірувати цілу армію, — не виключено, що то був подарунок одного монарха іншому. Також на місці підводних розкопок було знайдено релігійні атрибути, які, ймовірно, належали жерцям. Нині ці скарби виставлено в Музеї підводної археології, що в Бодрумі.

У 2001 році у грузинському селищі Дманісі було знайдено череп гомініда, вік якого, за твердженнями вчених, становить аж мільйон вісімсот тисяч років. Для порівняння: перші скам’янілі останки предків людини, знайдені в Європі, належать до епохи на мільйон років пізнішої. Лише набагато пізніше з Африки прийшли представники виду Homo sapiens sapiens, які приблизно 35 тисяч років тому почали зображувати на стінах печер тварин, дуже схожих на справжніх.

Опис «зали предків» ґрунтується не лише на відомих печерних рисунках, знайдених свого часу біля Ласко у Франції та поблизу Альтаміри в Іспанії й датованих відповідно вісімнадцятим та п’ятнадцятим тисячоліттями до нашої ери, а й на двох недавніх знахідках. У 1994 році спелеологи відкрили у Шовре, що на півдні Франції, печерний комплекс, вхід до якого ще в доісторичні часи був блокований обвалом скельової породи. Вважається, що цим зображенням 35 тисяч років, отже, вони чи не найстаріші серед знайдених людьми. Митці кам’яного віку могли досягти вершин у своєму мистецтві лише за кілька тисяч років після того, як у цьому районі з’явилися істоти, анатомічно тотожні до сучасної людини. Інша печера, знайдена у 1991 році біля Марселя, містить понад 140 рисунків і гравюр. Особливою цю знахідку робить те, що печера була розташована у 37 метрах нижче від рівня моря. Печера Коске доводить, що у подібних сховищах, які пішли під воду наприкінці льодовикового періоду, можуть зберігатися й інші ще не відкриті нині скарби.

Минуло багато тисяч років, перш ніж мову навчилися передавати за допомогою письма. Першими з відомих систем письма стали месопотамський клинопис та єгипетські ієрогліфи, які виникли приблизно у 3200 році до нашої ери. Але знахідки, що належать до верхнього палеоліту (33—9 тисячоліття до нашої ери), тобто до часу розквіту печерного мистецтва, включають кістки, вкриті рисками та крапками, які можуть являти собою числові послідовності, ймовірно, такі, що означають дні у лінійному календарі. Уявлення про письмо могло виникнути задовго до того, як на початку бронзового віку виникла потреба у постійному веденні записів.

Вигадані жерці Атлантиди уособлюють поєднання шаманів і знахарів у суспільствах мисливців і збирачів плодів та царів-жерців ранніх міст-держав. Також можна вважати їх за віддалених попередників друїдів, невловимих жерців, відомих здебільшого із «Записок про галльську війну» Юлія Цезаря. Можливо, друїди були могутніми посередниками, що єднали розділені племена кельтської Європи. Не виключено, що їхні попередники носили конічні, вигадливо прикрашені астрономічними символами золоті «чаклунські ковпаки», нещодавно знайдені серед артефактів бронзового віку. Ці символи вказують на вміння прогнозувати пересування небесних об’єктів, зокрема на знання місячного циклу, яким володіли також володарі кам’яних обсерваторій на зразок Стоунгенджу. Найстаріший із цих ковпаків відносять до 1200 року до нашої ери. Досі за межами західної Європи їх не знаходили.

Перші землероби на островах Середземномор’я плекали свійських тварин, які в диких різновидах для цих островів не характерні. Це були привезені на великих веслових човнах олені, вівці, кози, свині та велика рогата худоба. Розкопки, проведені на Кіпрі, дозволяють припустити, що такі переселення розпочалися ще у дев’ятому столітті до нової ери, відразу після виникнення сільського господарства у «родючому півмісяці», до складу якого входили Анатолія та Близький Схід.

Перші дерев’яні човни, вік яких удалося встановити, було знайдено в Данії. Їх датували четвертим-п’ятим тисячоліттям до нової ери. Хоча перші єгипетські та близькосхідні човни могли робитися зі жмутів очерету (їхня специфічна форма знайшла своє відображення у пізніших поховальних суднах), велика кількість дерева на південних берегах Чорного моря дозволяє припустити, що човни тут будувалися з дерева ще до появи металевих інструментів.

Нащадком Ноєвого ковчега можна вважати «дуврський човен» — знайдений у цьому англійському порту у 1992 році корпус, який зберігся просто-таки чудово. Хоча він належить до бронзового віку, його форма, можливо, була типовою для перших морських суден. Довжина становила п’ятнадцять метрів, дошки було зшито за допомогою тисової лози. У разі потреби, скажімо, для ремонту чи транспортування сушею, такий човен можна було розбирати. Команда з вісімнадцяти-двадцяти веслярів на човні могла перевозити пасажирів, худобу та інший вантаж через Ла-Манш. У неолітичному переселенні народів брала участь швидше флотилія з таких суден, ніж один-єдиний човен, хай і розміром з описаний у Старому Завіті ковчег, — особливо якщо врахувати те, що металевих теслярських інструментів тоді ще не було, як, зрештою, й ефективного вітрильного оснащення.

З-посеред відкритих досі поселень епохи раннього неоліту найважливішими є Єрихон і Чатал-Ґюк. Єрихон, біблійне місто, яке ототожнюють із Тел-ес-Султаном, що у долині річки Йордан в Ізраїлі, було оточене масивною кам’яною стіною, збудованою приблизно у восьмитисячному році до нової ери, в епоху, коли кераміки ще не виробляли. У тих краях більше не знайшли жодних безпосередніх свідчень того, що за згаданих часів (до шостого тисячоліття до нової ери) там тривали війни: немає ні укріплень, ні спалених поселень, ані масових поховань. Тож не виключено, що призначенням стін Єрихонських насправді був захист від повеней.

Чатал-Ґюк, розташований у південно-центральній Туреччині, процвітав від кінця сьомого до середини шостого тисячоліття до нашої ери, після чого був полишений. Саме це поселення з його культовими приміщеннями та стінами, вкритими візерунками й символами бичачих рогів, стало реальним прообразом будівель, знайдених головними героями твору на дні Чорного моря. У Чатал-Ґюці знайшли глиняні та кам’яні статуетки, що зображували перебільшено огрядну богиню-матір. Ці статуетки дуже нагадують стилізований жіночий образ із глини, нещодавно знайдений на турецькому узбережжі Чорного моря в Ікізтепе.

Одним із багатьох незвичайних зображень, знайдених у Чатал-Ґюці, стала фреска з культового приміщення. Вона датована приблизно 6200 роком до нашої ери й відтворює вулкан, що випустив великий султан попелу. Своєю подвійною вершиною та сідловиною між ними вулкан дуже схожий на зображення бичачих рогів, якими було переповнене культове приміщення. Біля підніжжя вулкана зображене місто, схоже на узбережне. Будинки дуже нагадують архітектуру Чатал-Ґюка, однак поділені на щільні прямокутні квартали. Можливо, вулкан є лавовим конусом поблизу міста Карапінар, розташованого приблизно у п’ятдесятьох кілометрах на схід, а зображене поселення — це сам Чатал-Ґюк. Але не виключено також, що це якесь віддалене місто, дійсно розташоване під двоголовим вулканом. Ця фреска — найстаріше з відомих зображень діючого вулкана та розпланованого міста.

На західному березі Чорного моря розташоване болгарське місто Варна. В ньому знайдено стародавній цвинтар із великою кількістю золотих і бронзових артефактів, а також предметів, зроблених із кістки та кременю. Ці знахідки свідчать не тільки про надзвичайні досягнення перших металургів, а й про існування суспільства, якому було властиве майнове розшарування. Цвинтар відносять до раннього неоліту, періоду, який також називають мідним віком, а саме до п’ятого століття до нашої ери.

У вісімдесятьох кілометрах на північ від Криту лежить вулканічний острів Тіра. Досі було відкрито тільки частину доісторичного міста Акротірі, однак у тому вигляді, в якому воно здіймається зі своєї могили з попелу та пемзи, воно дуже нагадує Помпею, але Помпею бронзового віку. Вочевидь, мешканці міста були попереджені про наближення катастрофи: не виключено, що сталася серія потужних підземних поштовхів. Досі жодного «монастиря» не знайшли, проте відкрита в Акротірі фреска, на якій зображено кілька кораблів і схожу на палац прибережну будівлю, свідчить про те, що релігійні обряди та церемонії відігравали в житті острова дуже важливу роль.

Більшість археологів уважає, що виверження сталося приблизно в 1500 році до нашої ери, і це припущення підтверджують відомі дані щодо руйнування критських палаців і приходу мікенців. Утім, на підставі аналізу кислотності річних нашарувань криги в Ґренландії, радіовуглецевого методу та дендрохронологічного аналізу ірландського дуба й каліфорнійської сосни вчені з’ясували, що виверження, швидше за все, сталося у 1628 році до нашої ери. Хай там якою є справжня дата, немає жодних сумнівів у колосальному масштабі виверження, що знищило поселення на Тірі, оповило величезною хмарою попелу та золи всю східну частину Середземного моря та викликало цунамі, які спустошили північне узбережжя Криту та мусили потопити всі кораблі на багато миль довкола.

Александрія, великий порт, заснований Александром Македонським у 331 році до нашої ери на середземноморському узбережжі Єгипту, є місцем проведення конференції, описаної на початку твору. Конференція проходить у фортеці Кайтбей, замку, збудованому у XV столітті нашої ери на підвалинах давнього маяка на вході до гавані. Після того як у чотирнадцятому століття маяк обвалився, на дно гавані висипались уламки численних скульптур та інших прикрас.

Більш ніж у двох тисячах кілометрів на захід лежить Карфаген, місце розташування вигаданого Морського музею. Запроваджена ЮНЕСКО у 1972 році програма «Врятуймо Карфаген» дозволила відновити численні пам’ятки античності: у 146 році до нашої ери місто зруйнували римляни, а майже дев’ять століть потому — араби. Наразі найпомітнішою його особливістю є закрита кругла гавань, пошуки на дні якої засвідчили, що в цьому місці колись стояла флотилія з військових галер.

Солон — реальний історичний персонаж, який жив приблизно у 640–560 рр. до нашої ери. У 594 році він був, як тепер кажуть, міським головою Афін. Уславився як державний діяч, реформи якого стали підґрунтям для демократичного розвитку міста у Золоту еру. У зрілому віці він неодноразово подорожував до Єгипту та Малої Азії. Його поважали як одного з «сімох мудреців» Греції. З його творів уціліли лише кілька фрагментів віршів, але немає жодних сумнівів, що, як і Геродот століттям пізніше, він неодмінно записав би інформацію, здобуту під час подорожей, зокрема дістану від єгипетських жерців.

«Папірус Атлантиди» є вигадкою, проте на її літературне втілення надихнула низка цікавих відкриттів, що сталися в Західному Єгипті. У 1996 році в оазі Бахарія віслюк провалився крізь пісок до кам’яного некрополя, про який ніхто не знав упродовж п’ятнадцяти століть. Після цього в тому місці було знайдено більш ніж двісті мумій, чимало з яких укриті позолотою. На деяких були намальовані портретні маски та релігійні сцени. Знахідку відносять до греко-римського періоду, що розпочався після завоювання Єгипту Александром Великим у 332 році до нашої ери. Однак у 1999 році археологи, які здійснювали розкопки під містом Ель-Бавіті, розташованим у тій самій оазі, знайшли могилу правителя Бахарії часів двадцять шостої династії (664–525 роки до нашої ери), тобто періоду, в який відбувалися подорожі Солона.

Руїни Саїса лежать під сучасним селищем Са-ель-Гаґар у західній частині нільської дельти, біля рукава під назвою Розетта, менш ніж у тридцятьох кілометрах від узбережжя Середземного моря. Як і у випадку з Александрією та Карфагеном, від великого міста, розташованого на березі ріки, залишилося небагато — його кам’яні творіння розграбовані, а підвалини опинилися під багатометровим шаром намулу. Утім, на початку історії Єгипту Саїс, імовірно, був великим релігійним центром, який виник іще до раннього династичного періоду, тобто раніше за 3100 рік до нашої ери. Під час відвідання Єгипту Солоном це була столиця двадцять шостої династії, місце, яке греки мали добре знати, оскільки відстань від їхньої колонії в Наукратісі була невеликою.

З усіх кінців країни приходили прочани, щоб поклонитися богині Нейт. Цей величезний комплекс був описаний Геродотом, коли він у наступному столітті відвідав Єгипет. Геродот зустрівся з «писарем», як він називає верховного жерця. Той вів «облік священних скарбів Афіни (Нейт) у місті Саїсі», але, як здалося Геродотові, «на жаль, підходив до справи не надто серйозно». У храмі були обеліски, схожі на вежі, колосальні статуї та сфінкси з людськими головами. Щоб у наш час уявити собі на тому місці щось подібне, потрібна багата фантазія, але довга низька стіна з вапняку свідчить про те, що територія храму була не меншою, ніж територія відомого карнакського комплексу, що у Верхньому Єгипті.

Розкопки, які дозволили знайти ранні тексти та список жерців, є вигадкою. Утім, ім’я Аменхотеп цілком міг носити той самий жрець, що зустрічався із Солоном. Його вражаюча статуя з граувакового пісковику, датована періодом двадцять шостої династії та вивезена із Саїса, зберігається у Британському музеї (інвентарний номер ЕА41517). Жрець тримає «наас» — культове зображення богині Нейт.

Мореплавці бронзового віку, які мріяли досягти берегів Нілу, либонь, відпливали з нещодавно розкопаного порту під назвою Комос, розташованого поблизу Феста, на південному березі, неподалік від палацу. Цей палац розкинувся від рівнини Мезара до гори Іда з її священними печерами та вершинним святилищем. У трьох кілометрах від цього місця лежить комплекс, відомий як Гагія Тріада. Традиційно вважається, що це царська вілла, але не виключено, що це було щось на зразок семінарії для мінойських жерців. Саме тут у 1908 році знайдено відомий фестський диск. 241 символ і 61 «слово» наразі не піддаються зусиллям перекладачів, але ці символи можуть мати відношення до прадавньої мови, якою розмовляли у західній Анатолії, — ймовірно, що вони являють собою текст, написаний індоєвропейською мовою раннього неоліту. Знак, названий у творі «символом Атлантиди», реально існує, він зустрічається лише на цьому диску, причому кілька разів, у тому числі посередині однієї зі сторін диска.

Ніякого «другого фестського диска» наразі знайдено не було. Відвідувачі Археологічного музею Гелакліона мають змогу зблизька розглядіти єдиний фестський диск, який існує: він виставлений разом з іншими скарбами мінойської культури.

На території Гагії Тріади, що на Криті, також було знайдено розмальований саркофаг, на якому зображено зв’язаного бика на олтарі, причому з шиї тварини стікає до чаші кров. Приблизно у п’ятдесятьох кілометрах на північ, в Арканесі, археологи знайшли свідчення про людські жертвопринесення: скелет юнака, який лежав зв’язаний на низькій платформі у храмі, розташованому на схилі гори. Поруч покладено бронзового ножа, на лезі якого вигравіювано загадкового звіра, подібного до вепра. Відразу після смерті юнака стіни храму обвалилися від підземного поштовху, і це зберегло для нас єдиний доказ того, що у бронзовому віці на островах Егейського моря відбувалися людські жертвопринесення.

Арканес розташований під горою Юктас, священною вершиною, яка здіймається над долиною, що веде до Кносу. Серед інших надзвичайних речей у Кносі знайшли кілька тисяч випалених глиняних табличок, більшість із яких були вкриті символами алфавіту, який назвали лінійним Б, але кількасот цих табличок містили знаки так званого лінійного А. Лінійний Б був блискуче розшифрований як рання форма грецького алфавіту: то була мова, якою розмовляли мікенці, що прибули на Крит у XV столітті до нашої ери. Вони засвоїли тамтешнє письмо, але відмовилися від самої мови. Лінійний А дуже схожий на лінійний Б: він також компонується зі складів і має зі своїм наступником кілька спільних символів. Але здебільшого тексти, створені до прибуття мікенців, залишаються неперекладеними.

У книзі згадані також два інші міста бронзового віку — Афіни і Троя. На Акрополі збереглася одна з нечисленних пам’яток праісторії — видовбаний у скелі тунель, що веде до підземного джерела. Саме це надихнуло автора на думку, що під Акрополем можуть існувати також інші катакомби класичного періоду. Що ж до Трої, то археологічні дослідження, здійснені навколо цього міста, дозволили визначити давню берегову лінію, і не виключено, що колись учені знайдуть реальні свідчення про облогу, яка тривала там у бронзовому віці.

У Чорному морі, починаючи з глибини у 200 метрів, життя дійсно відсутнє: це є наслідком накопичення величезної кількості сульфіду водню, спричиненого біохімічними процесами, описаними у цій книжці. У найглибших місцях вода внаслідок інтенсивного випарювання, а також ізоляції Чорного моря від Середземного, обернулася на справжню висококонцентровану ропу.

На південь від Чорного моря лежить один із найактивніших у світі сейсмічних поясів, що привернув увагу всього світу в 1999 році, після того як землетрус силою у 7,4 бали спустошив північно-західну Туреччину. Північноанатолійський розлам, розташований між африканською та євразійською плитами, простягається на схід до гори Арарат, яка є погаслим двоголовим вулканом і може бути асоційована з вигаданими образами, описаними в цій книжці, зокрема з вулканічним островом, тектонічною западиною та гідротермальними розколинами.

У прибережних водах Чорного моря було знайдено кілька затонулих торговельних кораблів. Один із них за допомогою підводного апарата знайшли біля узбережжя Болгарії у 2002 році. У 2000 році наукова група, яка визначила розташування стародавньої берегової лінії біля Синопа, знайшла на глибині у 320 метрів затонулий корабель періоду пізньої античності. Його корпус зберігся просто чудово, і це дозволяє припустити, що в безкисневих глибинах Чорного моря лежать, чекаючи свого часу, інші археологічні чудеса.

За винятком вигаданого гідросилікату ЕГ-4, або магічної твані, та певних властивостей лазерного обладнання, більшість техніки, описаної у цій книжці (зокрема апарати, пов’язані з водолазною справою та археологією), ґрунтується на останніх наукових розробках. «Казбек» є вигаданим представником класу радянських атомних субмарин «Акула-1», який налічує шість реальних човнів, спущених на воду між 1985 та 1990 роками.

У книжці наведено цитати з діалогів Платона та з Біблії. Перелік процитованих розділів Біблії: третій розділ — «Вихід» 10:21; тридцять перший — «Вихід» 20:16–18, «Вихід» 37:1–5; «Буття» 9:17–19. Переклад І. Огієнка, 1962 рік.

// Прим. перекладача. Платон поданий у моєму вільному перекладі з англійської.//

Content

Девід Ґіббінс
Атлантида

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

Епілог

Післямова