Аскольд Мельничук

Посол мертвих

Усі права застережено відповідно до міжнародних і панамериканських конвенцій. Жодної частини цієї книжки не можна використовувати чи відтворювати у будь-якій формі без дозволу видавця, крім коротких цитат у критичних статтях і оглядах.

Книжка є витвором уяви. Імена, персонажі, місця та події автор або вигадав, або використав у художній спосіб. Будь-яка подібність до дійсних подій чи осіб, живих або мертвих, суто випадкова.

Фрагменти роману було вперше опубліковано в часописах «The Antioch Review», «The Southwest Review» та «Story Quarterly». Я дуже вдячний редакторам цих журналів: відповідно Робертові Фоґарті, Віллардові Шпіґельману та М. М. М. Гейс — за підтримку.

Також дякую фонду Культурної ради штату Массачусетс і фонду Лайли Воллес від часопису «Readers’ Digest»; моїм друзям за моральну підтримку, моєму редакторові Доун Сеферіан і особливо — моєму агентові Лейну Закарі.

Присвячую Алекс

Ніщо не залишається на місці. Усе опиняється деінде. Але та істота, котра опинилася не на своєму місці, перебуває у вигнанні, вона потребує, щоби її провели назад, урятували. Розбиття посудин триває протягом усіх подальших стадій еманації та творення: усе в певному сенсі є розбитим, усе має певний ґандж, усе недовершене.

Ґершом Шолем

На що ж забракло людям слова за життя,

Те висловлять вони по смерті: і за них

Вогонь промовить з-поза меж живої мови.

Томас Стерн Еліот

Родина Круків

1

Ада Крук сиділа майже в цілковитій темряві, коли я ввійшов до вітальні. Усе навколо неї здавалось ідеально акуратним, усе було на своїх місцях: журнали та книжки височіли запилюженими стосами на кавовому столику й на столі в кутку. Вишивані завіси притамовували вечірнє світло, надаючи квартирі такого тихого вигляду, як буває в музеї щойно після закриття.

Я поставив торбу, зняв куртку, перекинув її через руку, і на килим посипався сніг. Було холодно. Вікна в помешканні були високі, з розхитаними рамами. Я розім’яв затерплу за час перельоту шию, відкашлявся; в горлі вже трохи дерло. На вилинялих шпалерах було зображено мисливців, котрі навскач доганяли, напевно, лисицю; в мене виникло враження, мовби вони за мною стежать. Менш відповідного цій квартирі візерунку годі було дібрати. Помешкання розташовувалося на третьому поверсі триповерхового будинку в портовому районі у північному Нью-Джерсі, де я народився тридцять із гаком років тому; мешкали там переважно гаїтяни. Та річ була в тому, що Ада сама ті шпалери наклеїла в нещасливу годину, в пам’ять про Антона, поета-емігранта. У цьому світі, щоби кохати поета, треба бути несповна розуму.

Ада, чиє видовжене обличчя з правильними рисами немовби витягували довгі, майже до плечей, сережки, сиділа нерухомо, наче механічна ворожка за склом, — таких раніше показували на ярмарках. «Донно Крук!» — закортіло мені звернутися до неї.

— А ти роздобрів, — привіталася вона.

— Увімкнути світло?

— Навіщо? Я знаю, як ти виглядаєш. Ми обоє знаємо, що є в кімнаті. Відколи ти був тут востаннє, в ній нічого особливо не змінилося.

Мене охопило якесь сум'яття, я неначе забувся. Замість ставитися до Ади як до майбутньої пацієнтки, я відчував, що маю її слухатися, як тоді, коли був хлопчаком.

— Перепрошую, — мовила вона, глянувши повз мене.

Я дивився, як вона підводиться з крісла і важко ступає коридором, тримаючись то за меблі, то за стіни. Довга чорна сукня тепер приховувала ноги, якими вона колись пишалась і виставляла напоказ від колін. Незабаром їй знадобиться ціпок. Поки я фіксував для себе сліди руйнівної дії часу, до кімнати сором'язливо ввійшов її брат Віктор і спитав, чи не хочу я чого-небудь випити. У руці він мав чарку з прозорою рідиною — як мені видалося, горілкою. Між його брезклими губами диміла цигарка. Обличчя його у тьмяному світлі мало колір запраної кавової плями на скатертині.

— Дякую, ні. Чому вона мене викликала?

Того ранку, коли ми з дружиною, як завжди у неділю, читали газету в ліжку, в моєму домі у Бостоні задзвонив телефон. Я почекав, доки ввімкнеться автовідповідач. Коли ж почув, що людина, котра телефонувала, назвалась Адою, матір'ю Алекса, мого друга дитинства, то зняв слухавку. Серце в мене стислося: чому вона, ніколи мені не телефонувавши, раптом вийшла на зв’язок? Я не бачив її від часів нашої розмови після похорону мого батька. Мабуть, Алекс дав їй номер.

Її голос звучав серйозно. Вона спитала, чи я і далі працюю лікарем, — наче з цієї роботи люди подають у відставку. Я кивнув у слухавку. Що їй потрібно? Чи це терміново? Було терміново. Чому не можна викликати місцевого лікаря? Не можу. Вона хотіла, щоби я прибув до Рузвельта. Негайно. Чому — сказати не могла. Коли приїду, пояснить. Сумніваюся, що Ада коли-небудь бувала у Бостоні: їй видавалося, що це щось на кшталт сусідньої вулиці.

Відмовити їй я не спромігся. Відколи померли батьки, я втратив зв’язок із громадою, в якій виріс. Тепер у мене з’являвся шанс відновити зв’язок, хоча місток, який спорудила б Ада, все одно вийшов б доволі хисткий.

Я коротко виклав суть справи Шеллі — вона впродовж уже багатьох років не раз вислуховувала від мене і про Аду, і про Алекса, та ніколи їх не бачила — і вже опівдні був в аеропорту Лоґан, чекаючи на найближчий рейс «Delta Shuttle»[1]. Та й Алекс кілька днів тому зателефонував мені — вперше за багато місяців. Голос його був невеселий, однак Алекс уже віддавна не надто веселився. Ми трохи поговорили: він розповів мені новини про його негаразди на роботі, я йому — про те, як пацієнт погрожує мені судом, і ми пообіцяли один одному невдовзі побачитися.

Рейси відкладали, об’єднували. Очевидно, у Нью-Джерсі йшов сніг. Коли ми нарешті злетіли, вільних місць у салоні не було. Сусід без кінця торохтів по мобільному телефону, що було заборонено. Так і кортіло наскаржитися на нього стюардесі — нездорового вигляду брюнетці з невиразним середньозахідним акцентом. Мені було неспокійно. Адин голос виринув зі занадто глибокого минулого. Сусід знай усе сопів і шморгав носом — і, коли ми сіли в Ньюарку, мені вже дерло в горлі.

Я зателефонував до Шеллі, сказав, що прилетів. Тоді таксі помчало мене крізь лютневий сніговій до багатоквартирного будинку на Ґроув-стрит за два квартали від місця, де я виріс. Звідтіль ми переїхали приблизно тоді, коли я перейшов до старшої школи. На Броуд-стрит не було видно жодної знайомої крамниці.

~ ~ ~

Віктор-Дзиґа — я довго згадував, як ми його прозивали. Його ніздрі роздувались і, ніби порохотяги, втягували видихнутий дим, так що той заходив у легені вдруге.

— Вона розкаже, — стомлено мовив він.

Довгі сиві пасма звисали на його шию. Вікторові блакитні очі рясно сльозилися.

На стінах усюди висіли малюнки та картини Алекса. Я пройшовся кімнатою, придивився. Олійна картина, де старий із довгими вусами веде коня понад річкою, примостилася між двома портретами: Віктора в капелюсі-федорі й Пола — старшого Алексового брата. Картини були яскраві й містили деякі сюрреалістичні елементи. Наприклад, Вікторове обличчя наче виступало просто з печі.

Ці образи різко контрастували з нудними, непоєднуваними й абияк розставленими меблями. Кілька плетених стільців зі спинками, схожими на драбини, стояли півколом — наче для якоїсь навчальної групи.

Ада повернулась, одягнута поверх чорної сукні в довгий чорний светр із білими перламутровими ґудзиками.

— Сідай, — звернулася вона до мене. — Іди до своєї кімнати, Вікторе.

Неначе дворецький, Віктор слухняно розвернувся й пішов геть.

— Навіщо ти мене кликала?

— Сідай! — повторила вона, вмощуючись у червоно-коричневому плюшевому кріслі.

І лише тоді я помітив: вона зовсім не кліпала. Її очі могли відбивати світло, та в себе його не впускали.

За всіми ознаками Ада була сліпа.

Повісивши на сусідній стілець пальто, я зробив, як вона сказала.

— Віктор вийшов із дому купити цукру для куховарки, котра пекла торт, — почала вона. — І відтоді ми двадцять років його не бачили. Отак воно було 1942 року. Я сиділа в кухні, дивилася, як куховарка готує обідати. Примостилася біля плити, яка не дуже і гріла, тож було навіть холодніше, ніж зараз. З грудня до квітня всі ходили в пальтах і в шубах. Куховарка, обмотавши лисячу горжетку навколо шиї, мішала суп.

Я почувався брудним із дороги, хотів помитись. Уже багато років я не чув історій про війну; власне, й забув, як і не знав, куди подітися від їхньої розмитості й непевності. Ада. Моє вікно в минуле. Вітраж. Без неї вони б залишилися серією фотографій зблизька, музеєм портретів однієї родини.

— Коли брат пішов, я прихилилася до пічки і спробувала почитати. То було неможливо. Я заплющила очі й відчула запах овочів, маленьких шматочків м’яса. Шкодувала, що м’ясо ще лишилося. Я з нетерпінням чекала, доки воно скінчиться: з харчами загалом було скрутно. Уже кілька місяців, як я була вегетаріанкою. І, звичайно, пацифісткою. Війна — то чоловіче діло.

Я намагався уявити, як це — постійно жити в якомусь надзвичайному стані.

— Увечері повернувся батько — з ратуші, де він працював суддею. Торт був до його дня народження, та про це всі забули. На той час уже було передчуття: щось негаразд. Мати повернулася від лікаря зі своїми новинами (днів зо два тримала їх при собі). Тепер вона відразу пішла шукати Віктора. Попередньої війни вона обходила всі в’язниці в пошуках батька. Знайшовши його тоді, вона мала причини для впевненості, що знайде і сина тепер. Вона навідалася до поліцейського відділку на протилежному боці вулиці; перевірила лікарні, таємну поліцію, навідала друзів у підпіллі. Коли повернулася, батька вдома вже не було: він пішов розпитувати своїх знайомих. Ми з мамою ще не спали, коли він повернувся засмучений, ні з чим. Він дізнався, що Віктора заарештували: не за купівлю цукру на чорному ринку, а за спробу перейти кордон через три кілометри від нас. Його повезли до столиці. Ми нічого не могли вдіяти. Треба було поспати. Навіть у війну люди спали… Через багато років брат повернувся. На той час ми мешкали у Нью-Джерсі. Сибір не пішов йому на користь. Двадцять років. Ну, і тепер, — вона подивилася просто на мене, знову ледь усміхаючись, — скільки років минуло, а ти тут. Наш блудний син. Ти, маю надію, ніколи не був у Сибіру?

Власна іронія, вочевидь, її повеселила: Ада всміхнулася.

Поверхом нижче гавкнув пес. Я, кліпаючи, роззирнувся. Надходив вечір, сніжини кидались у вікна, темніло.

— Чому ти мене покликала?

— Я розкажу ще дещо.

— Адо! — наполягав я.

— Історія цікава. Про повію. Тобі сподобається.

— Я її чув, — багато років тому, на курорті Блек-Понд.

— Правда?

— Якщо ти не поясниш, навіщо мене покликала, я піду геть.

Вона спохмурніла. Я відчув, як у ній спалахнув гнів.

— Скільки років — а йому шкода з них двох хвилин! — промовила вона, ні до кого конкретно не звертаючись.

— Скільки часу?

— Що?

— Минуло, відколи ти не бачиш?

Її пальці смикнулися.

— Мій син…

— Що з ним?

— Там, — махнула вона рукою вглиб коридору. — У моїй кімнаті.

— Що? — я встав.

— Зачекай, — вона нахилилась уперед, і її голос прозвучав гучніше, ніж дотепер, але не як наказ, а радше як прохання. — Зачекай, — повторила вона.

І знову:

— Зачекай. Є речі, які ти маєш знати.

Я відчував навколо себе погляди коней, собак, людей на шпалерах. Без сумніву, десь там, у хащах ялівцю чи тису, причаївся лис. Навіть він дивився на мене, але Ада — ні. Горло в мене стало дуже чутливе. Я любив Круків — кожного по-своєму, — вони були моїм таким собі невеликим російським романом. Імпульсивні, нестримані — серед таких людей сам не знаєш, чого чекати: поцілунку чи укусу. Тож доводилося завжди бути напоготові, очікувати будь-чого.

Я відкинувся на стільці (він був маленький та незручний) і замислився, навіщо прийшов.

2

Я познайомився з Круками того літа, коли мені виповнилося десять, на канікулах у горах Кетскіллс. У ті часи всі ще були бідні. Те, що вони навіть могли дозволити собі відпустку, вражало іммігрантів, котрі пам’ятали голод, війну та роки карантину в ангарах, обладнаних під бараки, у Німеччині, а потому чекання, доки Вашингтон вирішував їхнє майбутнє. Перед тим вони були немовби заручниками десятка ворожих між собою таборів. Їм було тяжко: кожен четвертий співвітчизник загинув. Розлучені під час війни й зустрівшись після неї у Штатах за тисячі кілометрів од дому, ці люди разом намагалися скласти докупи уламки своїх доль, своєї країни, прив’язуючись одне до одного міцніше, ніж усвідомлювали. Зрештою, англійське слово на позначення родини — family, — як я дізнався згодом, походить від латинської назви раба — familiaris.

Курорт на озері Блек-Понд мав вигляд півмісяця відпочинкових будиночків навколо ковбані, яку, треба думати, живили підземні джерела, бо навіть такого спекотного літа, як тоді, вона не мілішала. Над озером виспівував жаб’ячий хор, довкола водилися змії. Були, щоправда, чемні й трималися найдальшого кінця водойми. Хіба що вряди-годи їх можна було побачити по той бік буруватої скелі, від якої хтось натягнув до іншого краю мотузку, позначивши межі, за які дітям не можна було заходити.

Ми прибули пополудні в суботу й одразу взялися заносити коробки та валізи з харчами на веранду нашої половини будиночка. Батько — високий, дуже худий, майже шкіра та кістки — зняв капелюха й поклав його на блискучий чорний капот машини, а тоді заходився носити найважчі валізи.

Мати, котра все ще мала дві коси, які сягали до п’ят і били її по спині, надовго зайняла свою позицію в кухні: розпаковувала коробки, виймала пачки з рисовими баранцями, банки з квашеним буряком, заморожені вареники та згущене молоко для «фірмового» лаймового торта, що його вона пекла щоліта. Порожні полиці було вистелено жовтим папером, накрохмалені простирадла на ліжках — красиво підгорнуто, а на столі стояв у вазі букет помаранчевих лілій. Я поставив свою валізу на койку в моїй особистій кімнаті й повертався до машини по торбу з коміксами та журналами «Mad», коли розчахнулися двері сусіднього будиночка і повз мене пробіг худий хлопчина з довгуватим волоссям, у зелених шортах і в чорних кедах. Пробігаючи, він мені кивнув.

Три роки тому ми з Алексом Круком прийняли разом перше причастя після хтозна-скількох субот вивчення балтиморської катехизи, перекладеної та адаптованої під східний обряд. Службу правили церковнослов’янською мовою, якої ніхто не розумів. Чи знав сам священик, що він промовляє, теж було не зовсім ясно. Тож задрімати на такій службі було неважко. Ми з Алексом тоді ще не дружили. Він був худенький, майже крихкий, із гострим підборіддям і з ясними зеленими очима. Незважаючи на те, що його прізвище означало чималого чорного птаха, Алекс радше нагадував мені мурашку. На занятті в суботній школі він сидів іззаду, тоді як я колонізував першу парту. Пам’ятаю, як він бурмотів під ніс мале славослів’я, коли його викликали відповідати, а диякон із подвійним підборіддям буркнув йому: «Хлопче, виплюнь камінці», — й поставив йому за приклад мене, що здавалося несправедливим: адже Алекс ходив до звичайної школи, а я вступив до приватної при церкві святого Климентія.

На півдорозі з гори він зупинився і крикнув:

— Гру подивитися не хоч’?

Я поглянув на тата.

— Іди, Ніколасе, — відказав той.

Літо офіційно розпочалося. Я помчав за Алексом під гору, потому на іншу гірку, де виявилося, що вже триває футбольний матч. Восьмеро хлопців і чоловіків — по четверо в команді — ганяли свіжопідстриженим сонячним полем. Я впізнав майже всі обличчя — бачив їх у церкві: худі, з гострими вилицями, з великими носами, з нездоровими зубами, — тільки під час гри вирази тих облич були значно жвавіші, ніж зазвичай на недільній службі.

Грали грубо. Друзі та брати підставляли одні одним ніжки, налітали одні на одних, щосили штовхалися плечима, наче від справжньої образи. Особливо заводилися двоє з них: високий прищавий хлопчина в білій майці задирався до воротаря — огрядного, міцного чолов’яги у блакитному кашкеті. Належали вони до однієї команди.

Алекс стояв біля жінки у крислатому солом’яному капелюсі; решта жінок була в хустках. Я впізнав його матір, Адріану Крук, про яку нишком шепотілися мої батьки. Коли я заходив до кімнати, ті історії вривалися. Вона мала цікаве, на свій лад привабливе обличчя. Нижня його частина була кутаста, як у тер’єра, слов’янські високі вилиці. Ніс і губи були м’ясисті, а видовжені очі зблискували зеленим і золотим. Жінка нагадувала трохи розповнілу Марлен Дітріх.

З глибини поля долинув крик. Воротар і прищавий знову зчепилися. То не було якимось рідкісним явищем: у нашому районі дворовий футбол був першою життєво-спортивною навичкою. Проте бійка зайшла далі, ніж зазвичай: воротар збив підлітка з ніг, а той підчепив його ногою і звалив на траву. Вони качалися по землі, аж доки воротар тицьнув суперника носом у стерню, сів на нього верхи і закрутив худу руку підлітка за спину. Обидва постійно ворушили губами. Нарешті старший підвівся і, завдавши останнього удару ногою, зібрався йти. Проте не встиг він розвернутися спиною, як хлопець застрибнув на нього ззаду й узявся душити.

— Годі. Пусти батька, Поле!

Місіс Крук сказала це не дуже гучно — та її слова почули. Пол виявився Алексовим старшим братом, а воротар — їхнім батьком Львом, якого всі прозивали «старий революціонер». Я теж так його називав, хоч і гадки не мав, що це означає, — просто почув од батьків. Вони говорили бувало:

— І знаєш, що на це сказав старий революціонер?

Або:

— Не хотілося б, аби цей старий революціонер на мене сердився.

Отак я вперше побачив старого революціонера — йому ледве чи було більше, ніж сорок, — у дії. Він ніколи не приходив до церкви зі сім'єю.

Слова місіс Крук неначе зняли закляття з гравців. Лев дав Полові ляпаса — і гру було продовжено.

Того тижня ми бачили кілька матчів. У більшості з них траплялася хоча б одна бійка між батьком і сином. Після матчу, якщо Львова команда перемагала, Ада (так усі називали Адріану) й Алекс променисто всміхалися переможцям, хоч Алекс трохи соромився. У разі програшу їхні суворі обличчя не прояснювалися, доки не запалювали ватру, — щовечора навколо неї збиралися відпочивальники поспівати і згадати старі часи.

На тих вечорах часто розігрували міні-водевілі, читали вірші, хмільний квартет без музики співав печальних пісень, переповідали заплутані історії про тих, хто не пережив війни. Ада якось підвелась і розповіла, як клієнт її батька потрапив до в’язниці й збавляв там час, роблячи шкатулки з хліба, яким його там годували, — то були чудові витвори з тонкими візерунками, — й він передав їх тим, перед ким залишався в боргу, напередодні свого розстрілу.

Ада була уславлена оповідачка. Серед найбільш пам’ятних історій від Ади — оповідка про повію. Полум’я лизало тополину кору, яка потріскувала за спиною, наче шинка на сковороді. Ада почала:

— То було якось увечері у Відні, до того, як ми потрапили в табір для переселенців. Я чекала на когось із потяга на вокзалі — може, на Льва, — вона кивнула у бік чоловіка. — І розговорилася з тією дівчиною. Скільки їй було — може, вісімнадцять? Вона була руда, з товстими губами. А скільки було мені — чи не шістнадцять? Забула вже. Німецькою я говорила слабенько, та мені було цікаво дізнатися… Її «фах» я зрозуміла з першого погляду: глибокий виріз блузки, губи такого крикливого кольору, який мали тими днями заходи сонця. Одна нога дівчини була в гіпсі. Я спитала в неї, чому вона до цього взялась і що сталося з її ногою. Вона не образилася — може, тому, що я була молодша за неї. Вечір, напевно, був тихий, — чи то вона вже за той день своє відпрацювала.

Вона розповіла мені, яка навколо нудьга: і війна, і життя, і чоловіки, котрі її наймають. Мало що її мучило, ніщо не дивувало. Вона була готова до всього, жоден чоловік не змушував її серце битися пришвидшено, жоден ранок не викликав запитань, що буде далі. У її житті пори року не мінялися — так вона мені сказала. Одного разу її поцілував чоловік, і вона дала йому ляпаса. Гадала, що він із неї сміється. На подив повії, той не вдарив її у відповідь, а провів із нею ніч. Він мав тонкі вуса. Скидався на британця, хоча, безумовно, був німець. Виявився парашутистом.

Наступного ранку він запросив її покататись у літаку. «Можемо разом спуститися з неба», — запропонував він. У літаку вона ніколи не бувала, парашутом не користувалась і поготів, але хмар торкнутися завжди мріяла. Він божився, що це абсолютно безпечно. Вони випили — під час війни майже всі ходили напідпитку — і знайшли якихось теж не дуже тверезих знайомих, котрі могли їм улаштувати катання в літаку поблизу.

День був ясний, безхмарний. З ними було ще кілька дівчат із військовими. Військові швиденько розповідали дівчатам, що треба робити, як приземлятися.

Тоді він допоміг їй надягти парашут, щось до нього причепив, мотузку чи що, вже не згадаю, — і вони стрибнули, взявшись за руки. Він смикнув за обидва шнури одночасно. Тільки в нього не розкрився парашут. Вона пам’ятає, як над нею розкрився купол, смикнувши її вгору так швидко, що вона випустила його руку.

Вона казала, що пам’ятає його крик: «Що мені робити?!. Що робити?!.» — по-німецьки. Казала, що, якби мала ніж, перерізала б стропи на своєму парашуті. Натомість дивилася, як красиво наближається земля, а приземлившись, зламала ногу і довго пролежала в полі, доки змогла доповзти до якоїсь ферми…

Емігранти завжди говорили про місця, яких ніхто з нас, дітей, не бачив, і їхні історії ми навіть не завжди могли собі до ладу уявити з їхньої мови. Ті події відбувалися десь невимовно далеко від наших домівок, не завжди були зрозумілі та зв’язні. А що ж сталося з парашутистом? Чому дівчина не загинула? Для нас той старий світ був то Атлантидою, то країною Оз, то островом Диявола; в думках наших батьків він займав стільки простору, що стояв залізною завісою поміж нами і ними. Наш близький та зрозумілий світ — реальність, яка кишіла бджолами, яскраво-помаранчевими саламандрами й метеликами пастельних барв, — для них був такий самий далекий, як для більшості з нас їхні поневіряння. Емігранти перебували немовби в полоні тунельного бачення і рухались у часі, не випускаючи з ока якогось давно минулого моменту. А тим часом навколо нас буяло американське літо. Ми кривлялись і штовхали одне одного ліктями — та від дорослих сховатися було годі, й вони все одно змушували нас читати вірші рідною мовою: «Тільки я, мов окаянний, і день і ніч плачу…» Хто це? Чого він плаче? Вони нам і розповідали, та все вилітало з голови кудись навздогін за іскрами багаття — в нічне небо, повне зірок і супутників. Тільки Алекс і Пол не сиділи з іншими дітьми. Круки ходили зграєю, тулились одне до одного коло вогню, як вовки на відпочинку.

Після ватри дітей відсилали спати, хоча кому рано засинається в горах? Коли двері зачинялися, я підходив до вікна і дивився, як кажани літають над верхівками дерев, а над полем — світляки: неначе мільйони очей підморгували мені. Я думав про молитви, які щойно проказав: «Отче наш», «Богородицю», Ісусову молитву, — всі вони такі гарні, завдяки їм мені не було страшно, бо кожне моє слово було почуто. Вони весь час були біля мене. Були й у кімнаті, й надворі, там, де світлячки. Вони оборонять нас від росіян. Вони допоможуть моїм тіткам і двоюрідним вибратися зі старої країни. Я завжди додатково читав «Богородицю» за бабусю, батькову матір, котрої не бачив ось уже п’ятнадцять років. А тоді дивився в темряву, чекав, коли відчиниться світ і з тіней вийде бабуся.

Моє ліжко стояло в кутку під тією стіною, за якою мешкали Круки. Іноді мене будив галас у їхній кухні: крик Алекса, лайка Пола, бурчання Льва. Я знав, що батько їх б’є. Більшість батьків била своїх дітей. На тих, хто, як мої, цього не робив, дивилися зверхньо, як на слабких.

Коли Лев не грав у футбол, то походжав околицями зі сигарою в зубах, низько насунувши на очі дашок кашкета. Судини на його біцепсах були фіолетові. Я, бувало, дивився на шрам у нього під оком — подейкували, що то слід від кулі.

Алекс про биття ніколи не говорив, навіть коли в нього на щоці вилискував синець. Було важко уявити, як від такого удару не тріснула кістка, — вилиці Алекс мав тонкі та кутасті. Натомість він нервово про щось торохтів і вів до криниці біля сараю, де, за чутками, минулого літа потонула дівчинка. Алекс розповів: кажуть, ніби хтось її туди штовхнув. Але хто — невідомо. Він стверджував, буцімто її можна навіть почути, якщо прислухатися. Ми пропихали голови в темну яму і слухали.

— Чуєш? — питав він.

Тільки жаби.

— Вона намагається розказати, хто її штовхнув. Слухай!

Я щосили прислухався, та не чув нічого.

— Ти що, не чуєш? — хитав головою Алекс. — Слухай, а знаєш що?

— Що?

— По-моєму, вона твоє ім’я називає.

І, вишкірившись, він біг геть.

Ця штука мене засмутила. Ну, звідки тій дівчинці знати, що мене звати Ніколас? Може, ми бачились у школі чи в церкві? Пізно ввечері я спитав маму, що вона про це знає, — і вона запевнила, що Алекс мене розіграв.

Того першого літа Круки ще навчили нас гратись у таємну поліцію. Треба було тягти жереб, хто буде мирний мешканець, а хто — шпигун. Кожен знав тільки те, хто він сам. Одному з гравців випадало бути «тілом». «Тіло» десь ховалося: в ідеалі — глибоко в лісі, — та перед тим лиш одному гравцеві казало, де саме. Гравець, котрому «тіло» розповіло свій секрет, міг бути і мирним мешканцем, і шпигуном. Той, хто знав, мав провести всіх решту до «тіла». Тільки от він не відав, хто саме в його команді друг, хто — ворог. Ця гра вчила людину основ параної. Коли ховався я, то швидко почувався покинутим, мені здавалося, що всі про мене забули. Я був лютий на себе за таку малодушність і відчайдушно бурмотів одну з піднесених молитов, яку вивчив у недільній школі.

~ ~ ~

«Достойно є, і це є істина, славити Тебе, Богородицю, присноблаженну і пренепорочну, і Матір Бога нашого. Чеснішу від херувимів і незрівнянно славнішу…»

Комарі геть не давали зосередитися. Я бив себе по коліну, щипав за вухо, і ми з Алексом потихеньку, задкуючи, відходили від сотень людей, котрі скупчились у скельному амфітеатрі перед каплицею-альтанкою, що зблискувала цибулиною бані. Високі сосни оточували вірян, котрі стояли на килимі з блискучої мідяної глиці, й цю сцену освітлювали окремі промені, які пробивалися з-поміж хмар. А що, коли раптом промінь торкнеться чаші? Ударить грім, небеса розверзнуться — і хто його знає, що далі. Серед такого повітря все було можливе.

«…Преславна Приснодіво Богородице, прийми молитви наші і донеси їх Синові Твоєму і Богові нашому, щоб спас і просвітив задля Тебе душі синів наших…»

Кількасот людей стояли, уважно слухаючи лункий голос лисого священика, — а ми тихо відходили від них. Я наостанку озирнувся на матір у штрихах променів, на батька, котрий стояв поруч неї зі зосередженим обличчям, наче це все було сповнене для них надзвичайного значення. А ми пішли шукати Чоловіка у вежі. Ясне повітря бриніло мухами — то могли бути мініатюрні ангели, — а ми тим часом лізли замшілим і сипучим камінням, дедалі глибше занурюючись у світ казок. Чи буде коли-небудь світ такий наповнений можливостями та мріями, як того ранку?

Коли замість віддалених звуків служби Божої близько вже лунали бадьоре дзюрчання струмка і спів дрозда, ми сповільнили ходу.

— Отут знак, — сказав Алекс, показуючи на пляму синьої фарби на стовбурі сосни.

— І там! — я помітив іще одну таку пляму, вище й попереду.

За деревами ми орієнтувалися не гірше, ніж за табличками на вулицях Нью-Йорка. Тільки не зовсім було зрозуміло, куди прямуємо: ми знали, що десь неподалік стоїть водонапірна вежа, яка тепер стала помешканням відомого старого поета. Він пережив дві війни та голод, а тепер сидів у своїй кімнаті у вежі й писав. Його підтримувала група друзів, котрі вірили у важливість його справи. Колись я бачив його на концерті в Карнеґі-холі. Поета мені показала мама, і мене вразив його спокійний, поважний голос. Снували чутки, ніби він цілий день пише і молиться, а вночі не має потреби вмикати лампи, бо його власна голова випромінює світло. Ще казали, що він приймає гостей у неділю після служби. Говорити ми з ним не збирались, а просто хотіли поглянути зблизька.

Пройшовши повз комарине болото до невеликого пагорка, ми побачили галявину. Стара водонапірна вежа нагадувала велетенське винне барило на триніжку. Сумнівів, що води з неї вистачало для цілої довколишньої місцевості, не було. Наступного року я мав переходити до шостого класу, де зустрітися зі жахливою Сестрою Капоне, як її прозивали у школі, — тож варто було потренувати сміливість.

Наближалися до вежі ми повільно. Я тремтів од страху — такий страх я почував, перетинаючи межу. Тільки от зараз яка переді мною межа? Алекс збирав камінці.

— Візьми кілька штук, — сказав він.

За планом, ми мали кидати ними у вежу, доки звідти вийде поет. Як побачимо його — мети буде досягнуто.

— Доброго Божого дня, хлопчики!

Голос, який пролунав позаду, пройняв нас до самого серця.

Ми озирнулися.

— Радий гостям, — усміхнувся чоловік.

На ньому був джинсовий комбінезон, — у такому ходив пасічник у дитячій книжці «Сторож таємничих квітів». У чоловіка навіть із вух стирчало біле волосся. У руках він ніжно тримав люльку.

Ми були вже готові тікати. Зблизька поет виявився зовсім маленьким. Ми вдвох могли б його побороти. Я штовхнув під лікоть Алекса, якому раптом забракло слів.

Старий, човгаючи, наближався, аж я вже почав уловлювати тютюновий запах його подиху. Зуби він мав жовті, як пелюстки соняха.

— Знаєте, як казали греки: «Мовчи — або скажи щось краще за мовчання».

Він почухав ніс.

— Хочете роздивитися вежу?

— Так, пане, — нарешті мовив Алекс.

— Добре.

Він повів нас нагору. Метрів за п’ять від землі була платформа, та не встигли ми до неї дійти, як у ніс мені вдарив якийсь жахливий запах і я почув гудіння мух. Підходячи до дверей, я боявся, що ми заходимо до вулика.

У вежі було так темно, а сморід був такий різкий, що мені стислося горло, а за дзижчанням мух я не міг розчути дідових слів. У смузі світла від дверей з’явилися стоси книжок і паперів.

— Так, нехай буде світло, так! — вигукнув старий, відчиняючи вікно навстіж.

Усюди були мухи, і, коли вікно розчинили, більшість їх полетіла надвір.

Що їх привабило, стало зрозуміло не відразу, бо я сахнувся від мушиного вихору і звалив стос книжок, на якому стояли чорнильниці та лежали пера, — і мені здалося, що цілу підлогу та стіл укрито книжками, паперами, перами, а на деяких із них, немовби прес-пап’є, лежали чи то шарфи, чи муфти. Аж тут я побачив: із того хутра стирчать носи, ноги, хвости, а пера — то насправді маленькі стріли. Навколо нас лежали купами і розкладалися мертві білки, єноти, кролі й інші дрібні істоти. Підлога була чорна від крові та від мурах.

Старий, здається, геть не помічаючи того жаху, підштовхував нас далі, та я своє рішення вже прийняв. Я метнувся з кімнати, потім злетів униз драбиною і помчав лісом, доки побачив уже спорожнілу каплицю, від якої ми відійшли з півгодини тому. І лише тоді я озирнувся: за моєю спиною був Алекс.

Засапавшись, я сів на камінь. Серце калатало. Ми перезирнулися. Що тут казати? Нам веліли не ходити туди — і тепер ми розуміємо, чому.

Пречиста Матінко Божа, борони нас від усякого лиха.

~ ~ ~

Першими ознаками Алексового покликання були картинки, які він малював на довгих смугах жовтого паперу, а потому компонував, склеював, — і виходила така собі кінострічка. Він прорізав щілини в коробці для взуття і протягував ту стрічку крізь них, показуючи нам своє «телебачення». Деякі з тих фільмів були про його батька: батько — одноокий велетень; батько з рогами; батько розмахує ножакою. Ці витвори Алекс демонстрував на приватних показах: єдиним глядачем був я. Наприкінці я завжди аплодував.

~ ~ ~

— Я люблю батька, — сказав Алекс, коли я загадав йому задачку: «Тобі ліпше було би, якби хто помер перший: мати чи батько?» Цю забаву я приніс зі школи. Відповісти неможливо, а голову поморочити приємно. Ми сиділи з вудками біля ставка.

— Вони не помруть, — нарешті сказав він.

Мені не вистачало духу наживити черв’яка, тож я зав’язав його вузлом.

— Це як?

— Вони підуть до раю.

— Не всі.

— Батько каже, що пекла не існує. І чистилища — теж.

— То хто ж?

Але з огляду на його очевидну переконаність відповіді від нього я так і не домігся.

До нас підбіг іще хтось із хлопців і крикнув: «Агов, там гра починається!»

3

Як виявилося, того літа я востаннє бачив «старого революціонера». Наступного року Адріана Крук набула нечуваного серед емігрантів статусу — розлучилася. Її чоловік Лев почав жити з дев’ятнадцятирічною секретаркою зі заводу.

У Рузвельті, прогулюючись у неділю після церкви, мої батьки обговорювали Хрущова та Кеннеді. Також багато обговорювали й Аду, яка, здається, шоковим методом намагалася повернути решту парафіян у теперішній час, ходячи в химерних капелюхах і в спідницях із розрізами. Надійшли шістдесяті роки — а серед цілої громади зміни в житті, здається, вловлювала тільки вона.

— Не забувай, що сталося з її батьком, — заступився за місіс Крук мій тато.

— А що? — спитав я.

— Це — не для дитячих вух! — заперечила мама.

— Йому треба знати, — відказав батько.

— Потому. Як підросте, — мама закрила тему.

Наступного серпня дорогою на Кетскіллс мама знову повторювала, що нам треба по-доброму ставитися до Круків. Те, що Лев пішов зі сім’ї, — це жах. Вона чула, що хлопці геть відбилися від рук. Ада не вміла дати їм ради.

— Ти що, не можеш гратися з кимось іншим? — запитала вона. — Такі друзі тобі не пасують.

Цей рефрен дедалі частіше повторювався в наступні місяці. Від мого лоба скло нагрівалося. Людей, котрі сновигали тротуаром, змінили корови на лужку. Раз у раз я дивився, як батько тримає кермо. Широкі чорні брови сходилися над його носом, наче пальці. Якщо він утече чи загине — хто ж вестиме машину? Хто повезе мене до лікарні чи піднесе важкі торби сходами? Чи могла б мати впоратися з нами сама? Щось я сумнівався. Мені стало шкода Алекса і страшно за себе, тож я вирішив обов'язково з ним дружити. Алекс у свої десять іще залишався маленьким, худеньким і недоладним — і без ворожки було зрозуміло, що, на відміну від його атлетичного брата Пола, він шукав пригод на свою голову. Я хочу сказати, що волю він, без сумніву, мав. І жагу дій — теж. На нього було приємно дивитися — на цей уважний погляд із-під каштанового чуба. Коли Алекс зосереджувався, він морщився, його великий рот наче цілував повітря, а очі обабіч горбатого, проте шляхетного носа мружилися. Він був швидкий, але незграбний, наче воював сам зі собою, і лишалося тільки здогадуватися, які голоси та команди лунають у його голові.

Коли ми зупинилися перепочити на платному шосе, я забрів у соснячок, де кора з дерев облуплювалася, мов обпечена шкіра. Кого і що перебачили ці дерева! Далі, на галявині, бовваніла порожня оболонка будинку, який майже цілий вигорів ізсередини. Рама без шибки гойдалась у повітрі. Зазирнувши, я помітив піаніно з повним ротом поламаних клавіш; випотрошене крісло, оббите шкірзамінником, залізну раму від ліжка, на якому колись забавлялася якась пара. Повернувшись до машини, я знайшов, як гадав, кістку від пальця. Та коли я показав її батькові, чиї знання в усіх сферах: від акцій до троянд — дивували кожного, той розвіяв мої сподівання, запевнивши, що то просто хребет білки.

Коли ми наближалися до озера Блек-Понд того другого літа, мою печаль змінила ейфорія. Я згадав наші ігри: ту ж таки «таємну поліцію», озеро… Коли ми підходили до свого будиночка, я вже усміхався.

~ ~ ~

Надвечір Адріана Крук сиділа над озером у своєму чудернацькому солом'яному капелюсі, з-під якого кучерявилося пишне люто висвітлене волосся. Напевно, вона тоді була на піку своєї краси — такий другий розквіт буває у розлучених жінок. Її шкіра приймала золотаву засмагу як належне. Хоч і як важко їй було зі Львом — тими спогадами вона ні з ким не ділилася. Покинутість була їй до лиця.

Семен, який разом зі Львом працював на фабриці, помітив, як я задивляюся на його давню симпатію.

— А бачив б ти її двадцять років тому! Найкрасивіша дівка в таборі була. Усі навколо неї так і крутилися. Ми були як ті змії в озері. Такі очі, така краса!

Ада, яка сиділа навпроти нас, звернулася до Семена:

— Не їдеш сьогодні ввечері до міста?

— Тільки список давай! Усе, що хочеш, привезу! — відгукнувся Семен.

— Дякую. Правда, гарно на сонечку? Всюди гарно.

Вона поправила сонячні окуляри і посунула бретелі купальника.

У Рузвельті Ада працювала офіціанткою.

— Знаєш, — додав Семен, і його голос здригнувся від спогаду про давню закоханість, — вона ж не розуміє, що з нею сталося. Вона й далі намагається жити старим життям. Сподівається, що все владнається саме собою.

А тоді радше до себе, ніж до мене, промовив:

— До Америки треба по-справжньому хотіти.

— А ще, — додала місіс Ґвалт, яка слухала нашу розмову, — треба не забувати, звідки ми прийшли.

— Семене, можна ще лосьйону?

— Аякже!

Я дивився, як Семен підійшов до неї, ляпнув собі на долоні «Ban de Soleil» і почав його втирати в округлі засмаглі плечі Ади. За кілька хвилин вона сказала:

— Дякую, — і зупинила його руку довгими пальцями. — Дізнаюся, що треба хлопцям.

Вона різко сіла і поправила купальник.

Я дивився, як вона поволі йде до свого будиночка: спина поблискує, гарні довгі ноги рухаються обережно.

За кілька хвилин Семен підвівся.

— Піду зберуся. Нічого з крамниць не треба? Хочеш зі мною? — спитав він у мене.

— Ні, дякую.

~ ~ ~

Зміїний бік озера заріс очеретом і лататтям, яке цвіло з мулистого дна; на таке станеш — і ногу відразу обхопить наче якась слизька присоска. Драглиста слизькість тих водоростей була приємна і страшнувата — щось таке, наче провалюєшся комусь у рот. Якось серед дня, у спеку, ми хлюпалися на мілкому під пильним поглядом сонної чаплі на верхівці дуба, аж тут помітили, як із води, наче перископ, висувається маленька змійка. Алекс погнався за нею. Змія пливла повільно, ніби дражнилася. Я дивився, як тіло Алекса дедалі глибше занурюється у воду: від кісточок до колін, потому по пояс, — і ось він уже запливає за розвішену мотузку, а змія перетворюється на суцільний чорний м’яз, звивається на воді, брижить її поверхню. Поволі до спостереження за гонитвою долучились і дорослі. Але тоді він був уже на зміїному боці — наввимашки плив темно-зеленою водою. Ми з нього глузували.

— Як із лісу вискочив! — сказав хтось.

Алекс упіймав-таки змію. Він став у воді й підняв свій трофей над головою.

На мить усе стихло. Ми дивилися, як звивається в його руці чорна блискавка. І тут зі заростей, із-під латаття, з очеретів випливло кілька брунатних змій — і кинулося до нього. Та, яку він тримав у руці, вигнулась і вкусила його за зап’ястя. Алекс скрикнув.

Першим біля нього опинився мій батько. Місіс Крук остовпіла. Вона стояла, затуливши рот рукою, а друга рука стискалась і розтискалася, мов серце. В її очах було більше гніву, ніж страху. Я не знав, у яких близьких стосунках вона з катастрофами.

Й ось уже Алекс опинився в нашій машині: одну руку йому замотано червоним рушником, другу — синім, — і ми мчимо до Кінгстона у м’якій печері «крайслера». Позаду мовчазна та бліда Адріана обіймає сина, котрий тихо схлипує, більше від переляку, ніж від болю. З другого боку сидить моя мати. Я — попереду і, висунувши голову з вікна, за яким кукурудзи, кривлюся: мені прикро, я почуваюся винним. Я нічого не зробив, аби зупинити Алекса. Дивився на нього, як на Пола зі Львом, коли ті билися на футболі. Я дивлюся на велику червону цятку на пальці. Перш ніж моя мама його перев’язала, я простягнув руку і торкнувся Алекса: мені чомусь захотілося помацати, яка то кров. Я швидко підніс палець до носа, понюхав, а тоді витер руку до плавок. Але витерлося не все. Я починаю молитися: «Боже, порятуй мого друга!» Релігійний прохач. Я обіцяв Богові, що коли Він змилосердиться, то я подобрішаю до всіх — навіть до сусідського кота. Повз нас пролітали сараї.

У Кінгстоні практикант-індус із екзотичним британським акцентом підтвердив слова мого батька: ці змії — неотруйні.

— Я про таке навіть не чував, — зазначив він. — У нас змії — це тварини-самітники. Може, в них тут профспілка? — він гигикнув із власного жарту.

Попри те, що на руках і на грудях в Алекса був із десяток укусів, йому не так боліло, як він злякався. Після перев’язки та щеплення від правцю його відпустили. Ото, певно, дивацький вигляд ми мали тут, у цій сільській палаті: шестеро у пляжних капцях і в купальниках. Тільки мій тато накинув куртку, яка мішком висіла на його худому тілі поверх самих плавок.

Дорогою назад Адріана отямилася. Коли її син опинився у безпеці, на сцену знову могла виходити вона. Тепер уже Алекс сидів прямий і серйозний, затиснутий між двох змерзлих жінок у купальниках. Адріану вкрила гусяча шкіра, і я намагався не простежувати поглядом лінію її руки до грудей, обтягнутих цупкою синтетичною тканиною червоного купальника.

— Розвернись і зачини вікно, Ніколасе, — наполягала моя мама.

— Пам’ятаю, коли прийшли німці, — промовила місіс Крук, неначе відповідаючи на якесь питання. — Ми ходили в похід за місто, на річку Пам’ять. І тут раптом з’явився Віктор. Він тоді був іще геть хлопчисько. У костюмі, а сорочка — наскрізь мокра. Він розповів, що вони нарешті прийшли. Пам’ятаєш, де була ти, Славо? — спитала вона в моєї мами.

Мама нічого не сказала.

— Славо! То ж було лише через кілька років після того, як ми познайомилися. Пам’ятаєш?

— Ні, — відказала мама, знову без пояснень зачиняючи двері перед минулим.

Минуле було таким мінним полем, що кожен мав інакшу його мапу. І що тут дивного? Воно ж велике.

~ ~ ~

Молоковоз приїхав і поїхав, коли я пішов до сусідніх дверей по Алекса. Мої батьки хотіли повезти нас до великої крамниці до Кергонксона, далеко від Блек-Понду.

Адріана вийшла з-за розсувних дверей. Своє біляве волосся вона уклала короною, вдягла блакитну сукню, яка аж напиналася від таємниць. Вона поглянула на мене і лагідно сказала:

— У мене є фотографія Ісуса. Хочеш подивитися, Ніколасе?

— Звичайно, — сказав я, дивуючись, чому мама мені такого не показувала.

Я пройшов через веранду до кухні. Там пахло іржавими бляшанками. Зі смітника, наче зелені вуха, стирчало лушпиння від кукурудзи. На столі лежав стос фотоальбомів.

— Я так не думаю, — сказав Алекс, опинившись поряд із нею.

— Я хочу подивитися, — сказав я, боячись, що він щось не так зрозумів.

— Ось дивися. Дивися сюди, — сказала Адріана, дістаючи чорно-білу листівку зі зображенням Ісуса серед овечок, і дала її мені.

Тепер у моїх руках було цінне свідчення.

— Я маю ще, — тихо сказала вона. — Це все — фотографії Бога.

Вона показала на альбоми на столі. Я задивився на неї, почуваючи дивне хвилювання.

— Це намальовано! — сухо кинув Алекс.

— Поцілуй свою маму за мене, — прошепотіла Адріана, забираючи картку.

Не встиг я зрозуміти, що роблю, як нахилився вперед і поцілував її у щоку.

Вона відсахнулася, двічі кліпнула.

Мій друг насупився.

— Я з вами не поїду, — сказав він.

— Чому?

— Тому що! — буркнув Алекс і відійшов.

Ні, боровся він не з батьком.

Пол, брат Алекса, тепер викликав у мене страх. Підліток, старший на чотири роки, він мав такі чорні очі, що та чорнота немовби передавалася навіть білкам його очей. Того року в футбол уже не грали. Натомість Пол регулярно влаштовував скандали. Якось уранці мене розбудив стукіт у вікно. Я встав і визирнув надвір. Сонце саме виходило з-за гори вдалині, й туман від озера ще оповивав будиночки. Біля криниці стояв Пол у шортах і у футболці. Він підбирав із доріжки щебінь і кидав у вікна, неначе провокував дорослих, аби ті вийшли до нього. Урешті мій батько справді вийшов. Пол спочатку замахнувся кидати ще, та, коли мій батько звернувся до нього, поволі опустив руку. Він викинув камінці, розвернувся й побіг до лісу, який чекав на нього, немовби розкриваючи обійми.

Того ранку за сніданком тато з мамою знов обговорювали, як на хлопців уплинуло те, що їх раптово залишив батько.

Тепер уже Круки приїхали в товаристві Адріаниного брата Віктора, якого ми прозивали Дзиґою. А прозвали ми його так тому, що Віктор часто зупинявся, розводив руки і крутився на місці, наче колесо рулетки, запущене невидимою рукою. Був він високий і худий чоловік років під сорок, із кінським обличчям — мені скидався на актора Стена Лорела. З будиночка він виходив уже майже в обід: із пляшкою в руці, в поношеному сірому костюмі, у брудній білій сорочці, без краватки й у потріпаному капелюсі. Віктор сідав у зелене дерев’яне крісло біля ставка, клав на столик стос газет і попільничку й так сидів цілий день — курив і підливав собі вина, так що до вечері у високій траві біля його ніг спочивали дві, а то і три порожні пляшки. Час від часу він підводився, потягувався і крутився на місці. Усі відпочивальники казали йому: «Доброго ранку!» — й опісля вже не звертали на нього уваги. Єдиною дорослою людиною, котра ставилася до нього небайдуже, була моя мама. Проте мама розмовляла з усіма, і не тільки з людьми: ми бувало помічали, як вона звертається до пташок, до білочок, до дерев. Мені було легко на душі від того, що, коли Віктор уставав покрутитися, вона сиділа. Мама була жінка тілиста — і якби я побачив, як вона отак вертиться, то, певно, помер би на місці.

Віктор говорив небагато, але коли вже відкривав рота, то майже незмінно виголошував коротку промову про Сталіна і Трумена, про яких жартував, ніби вони разом учились у пекельній молодшій школі.

— Чи ти знаєш про матір Йосифа Віссаріоновича Джуґашвілі? Знаєш, хлопче? Сталіна, синку, Сталіна? З Ґорі, що у Грузії. Кажуть, що поведінка його матері була зовсім не така, якої можна було чекати, особливо з огляду на давнє коріння християнства у Грузії. На роль тиранового батька є три мудрі кандидати: принц, генерал і багатий місцевий ділок, у котрого Йосифова мати підпрацьовувала покоївкою. А законний pater добре навчив сина зневажати багатіїв як клас.

Дивна то була сімейка: батько бив матір і сина, мати била батька і сина, а син кілька років чекав, а потому відігрався — знищивши тридцять мільйонів в ім’я матінки Росії, яка йому була така сама мати, як чоловік його матері — батько, і чиєї мови він до дев’яти років не знав…

І без будь-якої паузи Віктор формулював другу частину свого рівняння:

— Гаррі Трумен, з іншого боку, кажуть, був матусин синочок. Його мати була як начальниця: «Ну, а тепер, Гаррі, будь хорошим хлопчиком». У його батька теж характер був не з медом. Коли Гаррі упав із поні, батько змусив сина решту дороги йти пішки. Його вчительки мали імена на кшталт Майра Евін чи Мінні Ворд. Я не певен, наскільки багато може нам сказати ім’я, та якби диявол його мав — то чом би йому не зватися Мінні? Історія стала пристрастю Трумена. Він прочитав усі дві тисячі книжок у містечковій бібліотеці. Його героями були передусім генерали: від Ганнібала до Роберта Лі. Усі біографи сходяться на тому, що Трумен любив людей. Але, коли він надумав кинути бомбу, це мало що означало.

Ну, й вони зі Сталіним дуже довго один одному симпатизували!

~ ~ ~

Обід був громадською справою: він відбувався на поточених шашелем столиках під соснами. Матері утворювали змовницьку коаліцію, збирались і застеляли стіл цератою, ставили на нього паперові тарілочки. Опівдні де не бралася ціла батарея страв: зазвичай холодний борщ, а до нього сосиски, шинка та домашній хліб. На порізаних помідорах лежали, зіщулившись від спеки, шматки білої цибулі. Мухи, ніби приправа, обсідали картопляний салат, а одного разу на качані кукурудзи я знайшов товсту, схожу на банан, гусінь. Усі були в захваті від маминого лаймового торта.

Хоч у затінку лютували комарі, люди подовгу сиділи за столами, пліткували і сперечалися про війну, про стару країну, про комуністів.

То була безглузда доросла розмова.

Мама розповідала за столом, що лікар казав про дитину, котру вона втратила навесні. Вона рідко згадувала минуле й ніколи до того не говорила про той зрив вагітності в моїй присутності, хоча я сам щось таке відчував і розумів. Кілька місяців тому я прийшов зі школи і виявив у нашій квартирі Семена.

— Твоїй мамі довелося поїхати до лікарні, — просто сказав він.

Коли вона повернулася, то була дуже тиха і не хотіла ні про що говорити — хіба що сказала мені, що ледве чи скоро в мене з’явиться братик чи сестричка:

— Не буде в Ніколаса братика… Так сказав лікар.

— Ну, що ж, він єврей, йому видніше, — прокоментував Семен.

Мама люто зблиснула очима.

— У мене є лист від Антона, — озвалась Ада.

Усі подивилися на неї. Антон — то був поет, котрий згодом заохотив Аду обклеїти помешкання шпалерами з англійськими сценами полювання. Після війни він подався не до Нью-Йорка, а до Лондона.

— Ну? — нетерпеливився Семен.

— Він сподівається приїхати десь на Різдво до Нью-Йорка.

— Ми влаштуємо йому вечір, — відгукнулись усі на рідкість злагоджено.

Ми почекали, доки дорослі закінчать свої посиденьки, щоби можна було спокійно йти гратися.

Якось після вечері всім гуртом ми грались у таємну поліцію, шукали «тіло». Напередодні кілька дітей розповідали, ніби бачили, як уночі чорт женеться через поле за якимись дівчатами у білих сорочках. Ми нервували. Коли сутеніє, речі втрачають обриси й переходять одна в одну, розпливаються, наче хтось возить ганчіркою по шкільній дошці.

Настав поворотний момент. Едвард, наш головний, дав сигнал відступати, аж тут раптом Ендрю, який ішов попереду, жестом покликав усіх до себе. Ми побігли до краю галявини. Там побачили Віктора й одного зі старших хлопців: вони сиділи на трухлявій дубовій колоді й розмовляли. Віктор у своєму незмінному костюмі з капелюхом попивав із пляшки. Хлопець, котрий курив цигарку, розповідав щось, махаючи руками й хитаючись туди-сюди, та слів ми не чули. І раптом, наче хтось натиснув на кнопку, Віктор підвівся і розкинув руки. У кожній із них я помітив по цигарці. Він заплющив очі й закрутився на місці. Хлопець сміявся. Усі інстинктивно глянули на Алекса, який не звернув на нас уваги і перший пішов собі геть.

Дивитися вже було ні на що, тож ми побрели слідом за ним. Понад шляхом із-за кривого паркану на нас дивився чорний товсторогий бик.

Здавалося, дивитись і справді немає на що, зате є про що дізнатися. Минулого вечора того другого нашого виїзного літа був мій одинадцятий день народження. Ми досхочу награлись у карти, у квача й у «дзюбу-дзюбу». Коли стемніло, зібралися коло прощального вогнища біля сараю. Натягали з лісу хмизу та колод і склали їх на купу, вдвічі вищу за мене. Піраміду полили бензином — і вона гучно запалала, наче вибухнув мільйон лампочок. Навпроти мене стояли Круки: золотоволоса Адріана, Віктор у своєму капелюсі, Пол із Алексом, який у шортах мав кумедний вигляд зі своїми тонкими ніжками. У цьому раптовому світлі ми дивились одне в одного, наче у дзеркало. За нашими спинами виросли тіні — мовби сам минулий час утілився в них.

Хвороба зникомості

1

Повернувшись до Рузвельта, ми несподівано зустрілися з Круками у Святого Климентія. Кожної неділі з-під дещо облуплених золотих бань церкви старі та нові емігранти розходилися вулицями міста. Хто б сказав, що для громади це — особливі дні? Серед приголомшливо нового, незнайомого світу люди реагували на зовнішні сили, роздмухуючи внутрішнє місіонерське полум’я. Вони збиралися в ім’я Бога — і спільна мета заряджала живим запалом кожну душу. Тільки мама намагалася боротися з інерцією минулого. «Господи, та ми ж у Нью-Джерсі, — повторювала вона. — В Америці, в Америці!»

Тато щасливо всміхався. Він зазвичай повторював: «Почати рятувати ніколи не пізно», — і колись мені пояснив, що єдиний спосіб побороти власні страждання — це полегшити страждання іншої людини. Він вітав усе, що робила мама: від борщів, які вона варила, до одягу, який йому добирала, навіть її гнів на те, що він занадто нею клопочеться.

Хай що відбувалося з нею в старій чи у новій країні, мама вперто знаходила причини радіти. То був рідкісний дар. Поки тато працював і куняв на заняттях із медицини, мама тішилася, годуючи родину та пташок, кришила скоринки на бильця ґанку, залюбки ходила на закупи й ніколи не нарікала на щоденні обов’язки, якими була заклопотана від п’ятої ранку до того часу, коли я давно вже був у ліжку. Вона десь переплачувала, щось недоварювала та обмінювалася чутками з продавчинею в «А&Р». Такі були її радощі.

Вона була велика — та огрядність не сповільнювала її: вона літала всюди з грацією танцівниці, хоча на вигляд скидалася радше на оперну діву.

Вона почувалася як удома у своєму районі з акуратних сіро-зелених триповерхових будиночків, де на балконах було натягнуто мотузки, наче під куполом цирку чи мовби снасті на щоглах понад бурхливим морем, — у Форт-Гіллсі таких гострих відчуттів вона вже не мала. З хідників тут і там проростала трава, вони були вкриті битим склом, а на металевих сітках вилися троянди, ще якісь квіти, кущі помідорів… У Рузвельті будинки тулились одні до одних, шукаючи розради, — і знаходили. З утіхою, що просочувалася крізь ту співпричетну бідність, не могло зрівнятися таємне та заплутане життя передмість.

Вулиці просто кишіли цікавими персоналіями: від Френ Парке, яка вирощувала план у ящику для квітів на вікні, до П’єтро, який раніше був художником у Ґринвіч-Вілідж, але потому запив і здався на милість своїх особистих демонів — і тепер прогулювався Фултон-стрит у маскарадних костюмах. У понеділок він починав як Адам, відтак перевтілювався по черзі в єгипетського раба, в Ричарда Левине Серце й у Бенджаміна Франкліна. У суботу від нього можна було чекати несподіванок: може, Одрі Гепберн чи, приміром, Гаррі Трумен?

У неділю він ніс вулицями на плечі хрест, зроблений із кілків, до яких підв’язують помідори. Назвати його божевілля милим язик не повертався. Іноді він стояв на розі й кричав до перехожих: «Гей, ішли б ви, звідки взялися, — понаїхали тут, мадяри сучі!» Та проти щоденного Геловіну закону не написали. Поки його двоюрідний брат Люк із Байонни платив за його квартиру, П’єтро наряджався, як сам хотів. Та й більшість родин мала давати раду кожна своєму подібному П’єтро, а то й не одному…

Мама несла свою чималу вагу коридорами та переходами цього світу, махаючи комусь рукою, щось куштуючи, когось приборкуючи, люблячи, часто перепрошуючи й нікому не кланяючись.

2

Тим часом материне ставлення до Круків ставало дедалі жорсткішим. Певно, вона чула щось від сусідів. З одного боку, вона, бувало, бурмотіла якісь співчутливі сентенції про те, як важко її друзям, але з другого — намагалася переконати мене більше часу відводити для навчання, а менше — для Алекса. Проте не дати мені ходити до нього могла тільки безпосередня заборона, — цей дім дедалі сильніше надив мене своєю анархічною атмосферою. У Круків я навчився курити, вперше скуштував горілки й віднайшов сенс тієї загадкової пісні сирени, яку вже чув, але не розумів.

Алекс, який успадкував сміливу уяву від Ади, розповів мені, що народився з недугою, яка зветься хворобою зникомості. Ада теж казала про це, а пізніше я чув цю колоритну маячню й від одного-двох старосвітських фахівців. У перші місяці життя його шкіра, щойно він прокидався, ставала така прозора, наче випаровувалася, — він ніби перетворювався на пульсуючий клубок судин, м’язів і бордових внутрішніх органів. Здавалося, наче якась частина його єства не хоче прокидатися. Єдиним способом, яким він не давав собі зникати далі, був крик.

Адріана жахалася. Вона носила його до доктора Гліба, який робив огляди з цигаркою «Pall Mall» у зубах. Його попелясті пальці обмацали вуха та задній прохід дитини — й він сказав:

— Так-так, malus invisiblus, хвороба зникомості. Не часто таке можна побачити в Америці, а у Старому світі цього повно.

Він прописав відхаркувальне і сказав Адріані, щоби затикала собі вуха, якщо їй докучає крик. Це треба перетерпіти, іншої ради немає, — організм просто адаптується до світу.

— Переросте, — запевнив лікар.

Схоже, він мав рацію: настав день, коли крик став словами. Алекс переконував, що промовив перше речення в тому віці, коли інші діти ще не вміють відрізнити пальця від пипки.

— Ось запитай в Ади, — додавав він.

У дванадцять років Алекс рости закінчив і мусив вивчати свої здатності. Ні Пол, ані Лев не були до нього поблажливі. Не дивно, що він чинив опір; і коли бунтував, то найчастіше його жорстко ставили на місце. Тож він ховався в собі, у своєму малюванні та фантазіях, і це позначалося на його обличчі: крихкому, губатому — унікальному слов’янському поєднанні вилицюватості з гострим гоголівським підборіддям, із м’яким темним волоссям, із великими несподіваними зеленими очима, блискучими, як мокре листя проти сонця. Провівши кілька хвилин із ним, я опинявся в епіцентрі його пристрастей і одержимостей, яких побільшало без ліку, відколи батько пішов зі сім’ї. Він став затятим колекціонером: сушив квіти для гербарію, збирав каштани, як білка, й відпарював марки від усякої безглуздої кореспонденції. Алекс збирав сірникові коробки, пляшки з-під пива, монетки та кістки, — на його письмовому столі радами вишикувалися маленькі черепи пташок, білок і єнотів. Безліч викинутих і зужитих речей знаходили собі притулок у кімнаті Алекса, доки його спільне з Полом помешкання почало нагадувати добре впорядкований смітник на задвірках музею природи. Коли він відкрив для себе дівчат, то все те повикидав і обклеїв стіни картинками з ними. Коли через багато років утратив цікавість до всього — то було частково наслідком тих підліткових маній.

Його дивацтва задовольнили б найвибагливішого невротика. Він постійно і безпричинно мив руки, а часто міг цілий день проходити в рукавичках. Їх Алекс мав понад десять пар, серед яких три пари — гумові різних кольорів (у таких він малював), але здебільшого надавав перевагу дешевим замшевим на вовняній підкладці.

Ще його чимось нервувало волосся, тож при кожній нагоді Алекс глузував із тих, у кого воно стирчить із носа, й не сприймав борід. Він довго не бажав читати Волта Вітмена через незмінну кошлатість поета. Алекс постійно доглядав власні брови, а в дорослому віці голився тричі на день — хоча перед тим відбув і довговолосу стадію, яка, може, трохи полегшила це неприйняття.

Енергія його була просто невгамовна. Можна було уявити, що саме такі діти надихнули винахідника риталіну[2] працювати понаднормово. У його товаристві я сам неначе розчинявся, вражений власною формою хвороби зникомості.

Алекс постійно кудись поспішав, вишукував то череп жаби, то монетку з індіанцем, стрибав од радості, знайшовши сірникову коробочку в формі машинки чи пачку цигарок, яку хтось забув в автобусі. Загалом, не надто важило, який саме привід мали його радощі. Досить швидко ця шалена енергія проявила себе в цікавості до сексуальних питань — і це прискорило також і мою обізнаність.

На довершення всього в ньому вирувало обурення історичною несправедливістю. Наші батьки прибули з країни, яка по війні майже зникла, і це мало певні особливі наслідки, від яких мене загалом рятувало ходіння до католицької школи при нашій церкві, де мої турботи було обмежено більш-менш знайомим комплексом обставин, пов’язаних з агресивними монахинями та сердитими дияконами.

З іншого боку, для Алекса школа започатковувала грандіозні нещастя публічного життя, в якому хімія бежевих кахлів, шаф із вентиляцією, очманілих від гормонів дітей у приміщеннях, звідки було витравлено будь-який затишок, як індивідуальність із ідей, мала сприяти корисній для юних душ атмосфері.

— Як тебе звати? — суворо спитала вчителька четвертого класу.

Місіс Ліннеан мала довге обличчя, коротку руду зачіску, і такі самі руді пасма стирчали в неї з вух, а численні мозолі на ногах сильно псували їй дні роботи у школі.

— Алекс Крук.

Маленький і худенький Алекс іще не переріс своєї хворобливої блідості, попри очевидну силу вдачі, — і, здається, саме це дратувало декого з учителів.

— «Crook» — як «шахрай»?

— Ні, просто «К-г-u-k». Через U.

Здавалося би, що тут такого? Алекс червонів. Він відчував, як цілий клас дивиться на нього під час цього щорічного принизливого ритуалу: звичайно, зараз уже вся школа знає, хто він і звідки. Та, як виявлялося, це не допомагало, і щороку він знову мусив пояснювати новим учителям правопис свого прізвища.

— Що це за прізвище?

Отримавши відповідь, учителька дивувалася.

— Покажи, звідки це прізвище, всім на мапі, Алексе.

Він виходив до дошки. Однокласники глузували з його коротких штанів і непідтягнутих шкарпеток. Черевики йому були замалі, а ззаду з-за пояса його рибальських штанів кольору хакі стирчав «хвіст» сорочки. Переминаючись із ноги на ногу, він дивився на карту, зовсім не схожу на ту, яку роздивлявся вдома. На шкільній його країни не було. Хоч як він придивлявся, стара країна не знаходилася. Його переповнювала тривога: що ж сказати? Як пояснити вчительці? Вона скаже, що він брехун, і чи так уже й помилиться? Він хотів стерти себе так, як місіс Ліннеан витирала крейду з дошки, і зусиллям волі намагався повернути собі зникомість.

— Не тут, — упевнено казала вона, — це тепер у Росії.

Коли він переказав удома слова вчительки, Адріана висміяла його, що дав собою попихати людям, котрим треба би трохи повчити історію.

— Ти народився не меншістю. Ти народився хлопцем, — і вона знову розповідала йому про будиночок над морем і про діда, котрий був суддею.

Вона казала, що його дух і духи інших предків приходитимуть до нього і стоятимуть коло ліжка, якщо він їх забуде.

— Перші відомості про наш народ походять із дванадцятого століття, — сказала вона. — Пам’ятай і шануйся.

Проте і її переповнювало обурення. Власний син не вірить у те, що вона розповідала йому про минуле. Чого ж тоді інші йнятимуть їй віри? І вона сама стільки всього ще не знає про своїх батьків і ніколи не дізнається, бо вони померли доволі молодими, а вона ловила себе на тому, що сама заповнює прогалини тим, що їй думається.

Одній банді Алекс особливо муляв очі, від чого туалети і порожні вулиці поза територією школи перетворювалися на небезпечні зони. Одного разу Майк Браєрс і його компанія, наспівуючи дражнилку, оточили Алекса — та нагодився Пол, побачив, що його братові непереливки, і побіг на допомогу. Банда в капюшонах розбіглася. Пол штурхнув Алекса зі словами: «Ну, слухай, малий. Чого ти? Не давай себе образити. Якщо даватимеш — затопчуть. Ти хіба не розумієш?»

Бар’єр між Круками та їхніми однолітками, як видається, можна було подолати у спорті, й, поки Пол проривався в цій сфері, Алекс залишався серед аутсайдерів, плекаючи злість і зневагу до вчителів.

— От дивися, — казав Пол. — Хтось народився сліпим. Хтось сирота. Хтось не знає, в якому столітті живе. Ото така справедливість.

— Ти скоро грати у бейсбол захочеш, — простогнав Віктор, хитаючи головою. — А як не захоче — вони його незлюблять… — додав він, відпивши вина зі склянки для соку і звертаючись уже не до Алекса. — Йому варто це знати, Адріано, і тобі — теж. Щось треба зробити, щоби вписуватись. І не лише у дітей так. У дорослих — іще гірше.

Віктор кивнув сам до себе, запалив цигарку й огорнувся димом. Слава Богу, в нього це вже позаду. У старій країні школа була не краща. Вони вчили такі предмети, як історія комуністичної партії, причому цей предмет викладали вічно п’яні партійці… Тьху.

І він казав:

— Сталін, знаєте, вчився на священика. У семінарії. У Грузії. Ректор-росіянин постійно стежив за хлопцями. Зазирав до їхніх шухляд і шаф, а якщо в когось знаходили заборонені книжки, то його замикали. Там панувала параноїдальна атмосфера. Серед книжок, які вплинули на Сталіна, були романи Віктора Гюґо та «Походження людини» Дарвіна. У двадцять він не зміг скласти іспиту, і його відрахували. Після того він присвятив себе революційній діяльності.

Повернувшись до Трумена, Віктор зазначив:

— До релігії він ставився м’яко. Без фанатизму. Захоплювався Марком Твеном, американським гумористом, і сприймав політику як брудну справу — хоч і цікавішу, ніж гонитва за багатством. Що за добро людині в тому, щоби зібрати в себе всі гроші, які ходять по світу? Розумієш, про що я, синку?

Отакі життєві поради слухав Алекс.

Рік за роком, клас за класом Алекс був змушуваний до самовизначення. Згодом, коли чув несхвальні слова про американців емігрантського походження — всіляких італоамериканців та інших, — він посміхався. А хто взагалі придумав так визначати людей? Хто постійно змушує нас соромитися?

Як і більшості підлітків, Алексові здавалося, що його переслідують просто за те, що він такий, як є: жорстокими коридорами ранньої юності кожна людина йде сама-одна.

І від самого початку він відчував, що його заохочують лише програвати.

Урешті, наслухавшись порад Віктора та Пола і втомившись од почуття зневаги, Алекс відкрив для себе цілком американську тактику скасування минулого. Того вересня, коли нова класна керівниця спитала про його прізвище, Алекс підняв руку в рукавичці й сказав:

— Круко!

— Перепрошую?

Учителька, котра працювала у школі зовсім віднедавна, сподівалася здобути довіру учнів.

— К-Р-У-К-О. Це таке італійське прізвище, — Алекс легковажно знизав плечима під байдужі смішки.

Учителька подивилась у журнал, похитала головою, взяла олівець і виправила.

І тепер до кінця школи він став Алексом Круко, італоамериканцем-антиспортсменом.

— Антиспортсменом? — здивувався я.

— Як антипасто[3], — пояснив він. — Я — проти спорту. Ось поглянь, що він зробив із моїм братом, — він покрутив пальцем біля лоба. — Бач, усе треба контролювати. Не можна просто сидіти склавши руки. Це ж Америка, мафіозо.

Раптове перетворення на італійця мало для Алекса несподівані побічні наслідки. Його, як видавалося, поступово поглинала нова роль. Він постійно просив в Ади макаронів, а оскільки вона працювала в італійському ресторані, то задовольняти його прохання їй було не складно. Він почав палко захоплюватися перемогами Юлія Цезаря та подорожами Христофора Колумба, наче вони обидва і справді були його, як він казав, пезанос[4].

— Агов, пезано! — кричав він мені з-під вікна.

Якийсь час здавалося, що асиміляція в нього відбувається природним шляхом — і навіть більш ніж природним.

Я сидів за сніданком і роздивлявся те, що мама поставила переді мною: тарілка з тостами зі сиром, масло, сухі сніданки в коробках… Мама вважала, що їжі забагато не буває, і наша комірчина завжди ломилася від усього, що тільки можна: від рисових хрустиків і пачок макаронів, був і цілий погрібець імбирного елю. З такими запасами цілком можна було б відкривати крамницю.

Мама вичавлювала сік із апельсинів, коли наш кіт Реґз постукав у вікно. Застрибнувши, він полоскотав хвостом нам ноги й пішов підживитися риб’ячими головами, які лишилися від учора.

Хтось постукав у двері.

— Це Алекс, — дещо невдоволено оголосила мама.

Я втік від армії сніданків і помчав до дверей.

— Мені пора, — сказав я.

— Куди?

— По жабу для П’єтро.

— Що?

— Для дослідів.

Ми побігли сходами вниз і вискочили в ясний літній ранок. П’єтро в лабораторному халаті справді похмурим голосом зажадав, аби ми знайшли йому жабу. Уже не знаю, кого він тоді зображав.

Я пробіг кілька кварталів, обминаючи машини, помахав містерові Пілсудському у великому вікні таверни, яка догідливо поспішала відчинятись о восьмій, аби дати чоловікові підкріпити дух перед роботою, а він відсалютував мені сигарою. І аж тут я помітив, що Алекс волочить ноги позаду. Я сповільнився і почекав на нього,

— Що сталося?

Він злодійкувато роззирнувся й витяг пачку «Camel». Роздратувавшись затримкою, я вихопив у нього пачку і побіг.

Ми мчали по Броуд-стрит.

Напевно, Марко Поло зберіг б масу здоров’я та баксів, якби знав про «Roosevelt» — скарби цієї військово-морської крамниці могли б посперечатися з багатствами Піднебесної імперії: тут було спорядження для подорожей, казанки, кишенькові ножі… У шафі порад зі знайомими швейцарськими лезами були й викидні ножі, і я згадав, як Біллі Т. одного разу розсердився на мене після уроку релігієзнавства. Він пішов за мною, дістав викидуху та приставив лезо мені до шиї. Не пам’ятаю, чи було мені страшно. Я знав, що він не завдасть мені шкоди, що йому треба лише, щоби я здався, — і я обмочив штани, після чого мене кілька років дражнили сцикуном.

Ми пробігли кіно, в якому я ніколи не бував, крамницю взуття «Kolber Sladkus», господар якої, містер Ґрин, завжди ставився до нас приязно, навіть коли мама годинами міряла взуття, а потому купувала одну пару розпарованих шкарпеток зі знижкою. Проминули майстерню, де робили ключі, Наливайку «У Джеда», «Gimbels», три піцерії, дику кількість перукарень, крамницю з перуками, «Усе від 5 центів». Спітнівши, я озирнувся: Алекс і далі відставав на кілька кроків — його чуприна лопотіла під вітром, руки в рукавицях стискались у кулаки.

Я сповільнив рух біля стрип-бару й задивився на ротапринтні афіші, якими було обклеєно будівлю без вікон.

Завернув за ріг — і тут двері відчинились і на вулицю вийшла богиня, просто з афіші, — її руде волосся було збито у високу зачіску. На ній були обтисла блузка та чорні штани, теж вузькі, і я зупинився мов укопаний за кілька дюймів од її грудей.

— Гей, обережно, хлопчику! — підморгнула вона.

Бар іще було зачинено, і вона, певно, допомагала господареві наводити там лад. Вона уважно глянула на Алекса й пішла собі далі.

— Глянь, який задок! — замилувався він.

— Алексе, Ніколасе! — раптом хтось погукав нас із протилежного боку вулиці.

Отець Мирон. Худенький веснянкуватий чоловік із лагідними материнськими манерами. Отця Мирона поважали. Коли він переходив вулицю, машини зупинялися, пропускаючи його.

— Лимонаду тут не продають, — сказав він нам, махнувши рукою в бік бару.

— А ми просто до парку йшли, по жабу…

— Для П’єтро…

— Ну ж бо без жартів, — суворо мовив він. — О, пані Матейко! — він помахав якійсь бабусі, котра шкандибала через пішохідний перехід.

Вхід до парку охороняли тополі, посаджені колом. Далі починалась оаза, де метушилися потайні істоти: білки, єноти, опосуми, качки, навіть кілька лисиць, від сподівання вистежити яких завмирало серце.

Ми наближалися до ставка — то була наша міська версія озера в Кетскіллс, — ідучи серединою дороги, аж тут із-за рогу позаду нас вилетів червоний «Мустанґ», — і я впізнав Семмі Кошона та Біллі Т. зі сусіднього кварталу. Машина пролетіла повз нас, а Алекс крикнув їй навздогін:

— Козли!

Я затулив обличчя руками. Мені ще хотілося жити. У нас є справа: ми маємо впіймати ту жабу; я мав вивчити латинські відміни… Натомість Алекс, здається, збирався поліпшити свою репутацію.

Машина зупинилася. Я почув, як за нашими спинами відчинилися двері, тоді хряснули, як зацокотіли асфальтом гостроносі черевики з набійками, — і не встигли ми відбігти, як четверо найкрутіших пацанів у місті заступили нам дорогу.

Семмі, в майці, накачаний у тренажерному залі Ґреґа, підійшов упритул до Алекса — той не відсахнувся.

— Сцикуни, — тихо сказав Алекс.

Я бачив, що перед нами небагатий вибір: або переговори, або смерть.

— Чули про гігантських жаб? Так, я не свищу. Більших за вашу тачку. Ось їх ми й шукаємо.

— На хуй.

Я здійснив останній маневр — зарепетував, як бабця на пожежі, як пані Оболонська, коли її чоловік знепритомнів під час причастя, — і завдяки цьому ми виграли кілька секунд.

Поки я гадав, що робити далі, з придорожніх кущів вийшов офіцер Майк, — там він, імовірно, щойно трахався з якоюсь старшокласницею: краватка в нього була розвільнена, сорочка — незастібнута.

Офіцер Майк був відомий своїми зловживаннями.

— Здрастуй, Семмі. Привіт, хлопці. Що тут у нас, духовне відродження? Зібралися воздати хвалу Богові?

Мені полегшало від такого різкого повороту ситуації, — тепер я не без приємності спостерігав, як Семмі запихає руки в кишені так глибоко, що з нього ледь не сповзли штани.

Рукави у Майка були закасані, лице — біле, як варена куряча грудка, — блищало від поту. Здається, я помітив у нього на підборідді слід від помади.

Четверо хуліганів опинились у пастці. Вони перезирались, і просто в повітрі бриніло, що вони готові крізь землю провалитися, не знаючи, куди тікати.

— Чи бачили ви коли-небудь, як ангели славлять Бога? — Майк схилив голову набік, ворушачи своїм чутливим носом, наче кролик.

— Ні, сер, — зізнався я.

— То просто дивовижне видовище. Вам сподобається!

Він подивився на хуліганів. Його товсті губи склались у глузливу посмішку.

— На коліна, хлопці!

— Ви жартуєте?

— На коліна. Поки ви їх іще маєте. І ти, Семмі, теж.

Усі знали: якщо хтось Майка розсердить, то може перетворитися на фарш. Саме цим копом лякали дітей — завдяки чуткам про переламані кістки та носи, наколоті очі, крадені наркотики, — і правдивість цієї недоброї слави була очевидна як ніколи.

Коли четвірка в повному складі впала на коліна, Майк витяг свого кийка, затис його між ніг, так що той став нагадувати ерегований член, і змусив усіх чотирьох підповзти до нього на колінах і торкнутися його ротом.

— Посмокчіть-но, хлопці. Отак!

Урешті, задоволений, він відпустив нас — необхідних глядачів дійства, — і ми пішли додому без жаби.

Дорогою назад Алекс дістав свій «Camel» і дав мені цигарку. Я зупинився, взяв її пальцями, підніс до носа — й урешті затиснув губами, підставляючи Алексові, щоби він припалив; запальничка в нього тхнула бензином. Він єхидно посміхався, коли я кашляв і мружився від диму, сподіваючись, що наші мами не проходитимуть повз нас. Більш як трьох затяжок я не витримав. Алекс запевнив мене, що незабаром я проситиму в нього ще.

~ ~ ~

Тим часом мені не йшов із голови той альбом, який я бачив тоді в горах. Що то були за фотографії? Який насправді Бог за хмарами? Чому вони в місіс Крук?

Вітражі й ікони в пору широкоекранного кінематографа здавалися не надто переконливими. Чи усміхається Бог? Який Він завбільшки? Іноді я думав, що було б гарно, якби Бог був маленький, майже невловний. Я уявляв Його завбільшки з ковпачок для ручки, вбраного в зелену картату сорочку, в штани захисного кольору, взутого в мокасини, як Він махає парасолькою, в якій і є ціла Його сила. Тільки націлить, скаже заповітне слово — і трапиться що завгодно: землетрус, сніг, кохання, чудеса, броненосець…

Я знай розпитував Алекса про картинки — доки він нарешті погодився принести альбом, попередивши, що я буду розчарований. Була субота у грудні. Ми сиділи в кухні у Круків. Напередодні вночі випав сніг, і світ погарнішав, посвятковішав. Якби я був Богом — саме в такий час би й показувався.

Алекс приніс книжку, яка мені здалася телефонним довідником. Він поклав її на стіл, а я придивився до його профілю і вловив Адріанині риси: ці повні губи, зелені очі, високе чоло. Тільки горбатий ніс — від Льва.

Альбом було оправлено у тлусту синю обкладинку зі штучної шкіри.

— Розгортай, — сказав він.

Я швидким рухом розгорнув альбом — і моє серце впало. У ньому були сотні різноманітних листівок із Дівою Марією.

— Джотто, — прочитав я на звороті однієї з них.

Він перегорнув сторінку.

— А ця — одна з моїх улюблених.

Я роздивився видовжену постать Мадонни серед оксамитової зелені й прочитав на звороті ще одне химерне ім’я: «Ель Греко».

Ці імена для мене нічого не означали. Я заплющив очі, щоби не виказати розчарування. Алекс підтакнув:

— А ти як думав? Але мама має рацію — на свій лад. Великі художники. Вони найближчі.

— А ти звідки знаєш?

— Маю знати, мафіозо.

І тоді він додав:

— Я маю тут дещо набагато краще.

Я зняв окуляри і дивився, знуджено та розмито, на невиразний білий світ надворі. Чому ж Ада зі мною жартувала? Я почувався ошуканим. Вирішив, що насправді все не так: Алекс не знає. Він приніс цей нещасний альбом, бо не знає, де лежить справжній. А може, і знає, та не хоче ділитися зі мною таємницею. Ні, мені приємніше було уявляти, що він про нього не знав — що Ада ховала той альбом від нього. Колись вона мені його покаже. Я мав якісь дивні, по-своєму близькі, стосунки з його матір’ю і вважав, що в певних випадках вона надасть мені перевагу перед Алексом. Хтозна, звідки в мене були такі зухвалі думки. А тим часом я вдав, ніби його пояснення мене задовольнило і перегляд завершено. І нова сфера Алексових знань мене вразила: виходить, його захоплення не обмежуються колекціонуванням чи носінням рукавичок, його пристрасна натура здатна на цікаві речі.

Алекс повернувся зі журналом. Так я дізнався, що таке «Playboy».

Широко розкривши очі, ми роздивлялися вже дещо вицвілі фотографії. То ось що ховається під усіми цими сукнями! Не дивно, що жінки так майстерно себе приховують. Побачивши ці фото вперше, я пережив суміш сорому, сум’яття, цікавості й бажання. Натомість в Алекса перших трьох почуттів не було помітно. Його реакцією було бажання і… Певно, інакше, ніж трепетом, цього почуття не назвеш. Коли він гортав сторінки, його руки тремтіли. Я швидко починав нетерпеливитись і хотів переходити до наступної сторінки, та він мене зупиняв:

— Чекай, друже. Поглянь сюди, і сюди ось — теж.

Його очі стали скляні, дихав він часто і неглибоко. Судячи з його реакції, просто дивом здавалося, що чоловіки не бігають вулицями, ловлячи жінок і притягаючи їх до себе за волосся. Й Ада — невже і вона під купальником така?

Третього чи четвертого разу, коли ми зустрілися, щоби розглянути черговий журнал, Алекс продовжив мою освіту. Розстебнув штани і витяг свій пеніс, який був сповнений захвату від останнього предмета нашої уваги.

— Що? Жаби-дельфіна ніколи не бачив?

Я знизав плечима. Моя власна реакція вмить згасла від того, що на мене хтось збирався дивитися. На той час у мене бували мокрі сни, та я ще не дізнався, як відтворювати їх при світлі дня.

— Ти ж іще не робив такого, ні? — він посміхнувся. — Ну, погляньмо.

— На що?

— На золоту рибку, друже, — покажи нам свою золоту рибку.

Його власна «рибка», яку він погойдував у неміцно стиснутому кулаку, мала вигляд вузлуватий, шишкуватий, і я не мав бажання долучатися до його акваріуму, проте страх, що він висміє мене за недосвідченість, переміг ті обмеження, які я засвоїв, — але від кого, якщо подумати? До того, як перша сексуальна просвіта відкрила підліткам очі на поведінку власного тіла, я не певен, що чув бодай від одного дорослого що-небудь про секс. Звичайно, не від батька, не від матері, не від черниць. Місце, де я найближче підійшов до тієї таємниці, — то був бар у центрі, проходячи повз який, я дізнався, що означає «топлес», — і, правду кажучи, це викликало в мене радше нерозуміння, ніж хіть.

— Ну ж бо, — казав Алекс, злегка потираючи вологий ніс тильним боком другої руки.

І поволі я розстебнув штани.

— Подивимося…

Запхавши пальці, як пінцет, у труси, я витяг жалюгідну особину, яка безвільно звисала, нагадуючи чищену креветку.

— Роби так, — сказав Алекс, відсуваючи крайню плоть.

Після кількох рухів у нього став червоний, налився кров’ю. Його очі знову стали скляними; він подивився не на мене, а на фотографію; потому його погляд зробився самозаглиблений, рука набирала швидкості, дихання глибшало — і раптом під рукою щось дико смикнулось, і гейзер білої лави полетів у повітря й на голу підлогу його маленької захаращеної кімнати, заваленої черепами тварин, мушлями та дивними камінцями; він востаннє злегка стиснув руку і заплющив очі.

Коли він повернувся до тями, я вже застебнув штани, склав журнал і сором’язливо сидів на краю його ліжка.

Алекс поглянув на мене зі спокійним здивуванням.

— Ти ніколи цього не робив?

Якби він говорив не лагідно, я би, напевно, йому заперечив: сказав би, що просто не хотілось, — однак Алекс ані краплі з мене не сміявся.

Здається, він радів, що йому випала роль мого вчителя, радів, що втаємничив мене в те, як улаштовано світ. Щоки він мав червоні, мовби пробіг стометрівку. Я похитав головою.

— Тримай, — сказав він, передаючи журнал мені.

Коли я не взяв, Алекс додав:

— Візьми зі собою. Дивись у ванній чи в туалеті. Там для того місце. Не переживай: це всі роблять!

Я не хотів сперечатися, тож прийняв той подарунок, за декілька днів знайшов час і місце за інтимних обставин ретельно вивчити причини та наслідки і невдовзі опанував це своєрідне чоловіче мистецтво, навколо якого багато століть зчиняли такий галас, а в наш час перетворили на реферат із основ здоров’я.

Однак Алекс так і не навчився приборкувати того джина, якого він навчився випускати на волю, і я можу тільки здогадуватися, скільки його наступних бід почалося з цих дитячих пошуків і одержимостей.

3

Кохання — це теж своєрідна хвороба зникомості, ми відкрили її завдяки Полові.

Старші сини ростуть великі, — їхня плоть стає ніби бронею від тих очікувань, які на них покладає світ. Плечі Пол мав такі широкі, що вони нагадували перевернуте каное. Він гордо носив коротку спортивну зачіску й одягався, мов качок, хоча від Алекса я знав, що поза футбольним полем він здебільшого цурається товариства. Навіть найенергійніші вправи не могли розігнати гніву Пола. Злість підсвічувала його чорні очі, які зблискували, наче підлита в полум’я нафта.

У сьомому класі поліцейська машина стала Полові Круку за особисте таксі. Його привозили додому за порушення дозволеного часу перебування на вулиці, за спробу купити алкоголь, за кидання каміння в потяг. Його ловили, коли він бив вікна в покинутому будинку біля лікарні, малював графіті на боці автобуса, бився у школі, підпалював петарди у шкільному туалеті. Його відлучили від занять. Аді сказали, що після наступної витівки його виженуть зі школи. Мій батько, котрий оплачував медичну освіту, працюючи на такій кількості робіт, що я всіх і не пригадаю, сидів за касою місцевої винної крамнички, коли помітив, що Пол ховає за пазуху журнал. Тато затримав хлопця до того, як крамниця зачинилася. Потому відвів додому. Подзвонив у двері, чекаючи, що йому відчинить Ада. Проте вийшов сонний Віктор, кліпаючи супроти світла, немовби кажан.

Мій батько знав Віктора.

— Де Ада? — твердо спитав він.

— У ресторані.

— В якому?

— У придорожньому.

Тримаючи похмурого Пола за комір джинсової куртки, тато пішов туди.

Ішли мовчки. Якби його впіймав не мій батько, то могла б бути бійка. Мій батько сприймав такі речі як частину своєї місії. Дорогою до ресторану він насвистував свого улюбленого Моцарта, махав рукою друзям, котрі працювали у крамницях.

Ада стояла надворі й курила — і тут побачила, як до неї суне її син, подібно до корабля.

Побачивши мого батька, вона викинула цигарку і застебнула верхні ґудзики блузки.

Вона не могла дивитися на Пола. Простягла наосліп руку і дала йому ляпаса.

— Що він зробив, Пітере?

— Я спіймав його на крадіжці.

— Я не крав!

— Злочинець навіть власної матері не визнає. Пробачте, Адо, та я вирішив, що ви це мусите знати. Я не хочу, щоби він потрапив до в’язниці.

— Дякую, Пітере. А як Слава?

— Та все крутиться: якийсь церковний комітет, господарство…

Та він не хотів підкреслювати очевидного. Він був скромний чоловік і бачив Адин біль.

— Що ж мені з ним робити?

Батько на хвилю замислився.

— Треба дозволити йому працювати зі мною в крамниці.

— Я ніколи не працюватиму з вами! — прошипів Пол.

— Гаразд. Ніхто тебе не примушуватиме. Та роботу тобі треба знайти.

— Мені час назад, — сказала Ада. — Дякую, Пітере, що не викликали поліції.

Чого ніхто не міг тоді передбачити — це еротичного впливу кримінального статусу Пола на сестер Флорентина.

~ ~ ~

У шістдесятих роках, просуваючись на периферію міст, розлучення як явище завітало й до нашого району. Перші два поверхи будинку, де жили Круки, займала родина містера Флорентини та його дружини — італійських іммігрантів, котрі назвали п’ятьох своїх доньок на честь округів Нью-Йорка. Невдовзі після того, як Лев пішов од Ади, Дзвонар Флорентина (його так прозивали за те, що, їдучи на велосипеді, він часто дзвонив) покинув свою дружину Беатриче. П’ятьох доньок це глибоко засмутило. А Беатриче розповіла Аді, що розлучення її приголомшило.

Усі п’ять округів були дуже принадні. Крізь дірку в підлозі своєї ванної брати Круки спостерігали, як дівчата ростуть, — їхній душ міг дорівнятися до того піп-шоу, яке в Нью-Йорку можна було побачити за гроші. Бронкс була струнка, мала рудувато-каштанове волосся, й у чотирнадцять років її прийняли до танцювальної академії в центрі. Брюнетка Бруклін була галаслива, жувала гумку і завжди раділа зустрічі з новим хлопцем. Вона пішла зі школи працювати до турагенції, де, врешті, вийшла заміж за свого шефа. Квінс, теж брюнетка, любила книжки — їй, очевидно, судилася доля бібліотекарки. Ай, як називали Стейтен Айленд, мала великі ніс і груди, що їх називала своїми «дурненькими машинами» через те, яку реакцію вони викликали в чоловіків. Вона добре знала і себе, й усіх — особливо молодшу сестру Гетті.

Гетті — тобто Мангеттен, однолітка Пола, була єдиною несподіваною блондинкою в тому домі й вирізнялася, наче Мерилін Монро серед гавайців. Звичайно, раніше вона була чорнява, і на шиї та під вухами в неї був помітний темний пушок, наче тінь хутра. В оточенні таких тямущих сестер вона не могла не усвідомлювати магнетизму, який линув від її волосся, коли воно погойдувалося, ворушилося. Гетті намагалася стримувати свої кокетливі імпульси, та безуспішно. Кохання приходить через очі: хімія погляду й відповіді на нього діяла і на Гетті, й на чоловіків, котрих вона приваблювала, так само невблаганно, як гормональний обмін — на зв’язок людей і комарів.

Ми всі троє одночасно закохались у Мангеттен — і тут Пол нас переміг. Його небезпечні пригоди надали йому певного престижу в районі. Ті, хто знав Пола, навіть боялися його. Проте її серце він завоював саме завдяки історії з вовком.

Того серпня повітря пронизували літні запахи: бензин і стиглий виноград, піт, піца та сезонне гниття. Ми сиділи на ґанку, коли повз нас швидко пройшла Гетті в помаранчевій майці. Пол присвиснув, як вовк у мультику. Гетті різко розвернулася:

— Ну, добре, а хочете побачити мого вовка?

Ми не вагалися.

Гетті провела нас до спальні, де блакитні шпалери з квіточками відставали від стін, мов кора, а трималися на кнопках і на шпильках. На шафі висіло фото Пола Маккартні, поруч лежав стос журналів «Teen». У коричневій валізі, оббитій джутом, — програвач, а на рожевому шеніловому покривалі ліжка — вовченя. Воно водило по зубах язичком, схожим на мокрий рожевий рушник.

Гетті трохи нахилилася над ним, так що світле волосся водоспадом накрило її плечі. Пол у захваті розкрив рота, дивлячись на її обличчя, яке затьмарило навіть таку цікавину, як живий вовк. Її риси обличчя були тонкі, радше заворожливо-ірландські, ніж середземноморські: кирпатий ніс, оливкові очі. З-під широких шортів було видно засмаглі стегна. Вона ціла була бронзова від засмагання на даху. Алекс, який так і лишився в замшевих рукавичках, і я не зводили очей із Пола — спостерігали, як він дивиться на неї. Ми вивчали сигнали.

— Звідки він у тебе?

— Не скажу!

— А мама дозволить тримати його тут?

Гетті всміхнулася.

Вона витягла коробочку з ласощами, а вовченя почало злизувати частування з її долоні.

Згодом я дізнався: вовченя вкрав із приватного зоопарку один хлопець, котрий хотів завоювати увагу Гетті. Утім, не думаю, що він її здобув.

Вона водила вовченя гуляти по району, чим створювала піднесений настрій. Коли люди бачили вовка, то від подиву переживали загострене чуття моменту. Вовк їм подобався. З м’ясної крамниці йому кидали шматочки сирого бургера, друг мого батька у своїй крамничці нишком пригощав його гот-доґами. Гетті з вовченям на рожевому повідку надавала блиску тим місцям, де опинялася. Навіть П’єтро був під враженням. Він знімав капелюха, глибоко кланявся і казав:

— Маю честь відрекомендуватися: містер Г’юстон!

Тільки Дзиґа, здається, боявся його: можливо, вовк нагадував йому про щось, що сталося з ним у Сибіру — і про що він охоче б забув.

Урешті-решт вовк утік, ставши сенсацією та предметом великої уваги преси: кілька днів цілий район споглядав себе в телевізорі, а в Гетті брав інтерв’ю чоловік із макіяжем, густішим, аніж в Ади. Саме тоді Пол і Гетті зблизилися. Він став її вірним помічником. Багато годин він допомагав їй шукати вовченя; вони прогулювали уроки, поверталися додому пізно ввечері, місіс Флорентина ходила до Адріани скаржитися, що в дітей усе занадто далеко зайшло, та справи вже не підлягали материному контролю. Історія подобалася газетам, на вулицях тут і там з’являлися телекамери з Ньюарка, навіть зібрали поліцейський загін — і той нарешті вистежив вовченя у кущах бузку в парку Вариненко, де офіцер Майк без вагань пристрелив тварину. Гетті просила в місцевого шерифа тіло вовченяти — але той сказав: вона має бути вдячна, що її не заарештували за переховування краденого.

Вона розрадила себе, забравши до свого ліжка Пола. Він став її вовком — дикою, шаленою істотою, котра могла б її охороняти в цьому світі. Пол розповів про це Алексові наступного дня, а Алекс швидко переказав новину мені. Розповів він це без грубості, без вихваляння, проте це змінило Пола — дещо згладило його гострі кути. Його погляд, зазвичай нервовий і швидкий, сповільнився, дозволивши йому бачити вас, сприймати.

Гетті стала для Пола тихою гаванню. Їхня пристрасть утворила навколо них щось на кшталт дому, де вони були вільні від світу маленьких квартир і млявих мрій. Вони збільшили одне одного, кожен завдяки прихильності другого здавався кращим, аніж окремо. Гетті теж почала почуватися спокійніше, ніж до того, якомога повніше занурюючись у світ.

Алекс отримав опосередковану вигоду: тепер Гетті практично оселилась у їхній кімнаті. Вона була з тих, хто взагалі схильні торкатися людей, тож Гетті, розмовляючи з Алексом, завжди клала руки йому на плечі чи куйовдила йому волосся, не помічаючи, як він при цьому тремтить і кидає погляди на її груди, мовби на туристичну атракцію. Від надлишку почуттів вона могла пригорнути його, чого ніколи не робила мати, — з якихось причин Ада фізично тримала синів на відстані. Можливо, вони нагадували їй Льва чи якихось інших привидів минулого. Між нею та її синами постала невидима стіна, проте її фізична холодність була дивною з огляду на те, скільки вона про них думала, і просто з огляду на її чуттєвість. А може, саме в ній, чуттєвості, й була річ? Адріана боялася непередбачуваної хімії дотику.

Одного разу Алекс і Гетті сиділи в кухні, коли Ада рано повернулася з роботи. Алекс ніколи не міг точно запам’ятати розкладу її роботи. Пол працював на СТО. Несподівано Ада зраділа, побачивши Гетті. Дві блондинки, здається, подобались одна одній.

Розпитавши про матір і про сестер гості, Ада раптом сказала:

— Я маю фотографію Ісуса. Я тобі показувала?

Гетті похитала головою.

Адріана пішла до кімнати і принесла ту саму потерту листівку, яку я роздивлявся минулого літа.

Гетті тихенько розсміялася.

— Це ж намальовано, місіс Крук.

— Я знаю, — зітхнула Адріана, сідаючи на стілець.

Алекс, якому знову стало незручно за матір, підвівся й зібрався вийти.

— Ні, Алексе, я хочу, щоби ти це чув. Налий-но мені води, любий. Дякую.

Тоді вона розвернулася до Гетті, яка перебирала волосся.

— Ми обидві біляві, місіс Крук, — сказала Гетті.

— Колись я була закохана в поета на ім’я Антон, — промовила Ада, уважно дивлячись на дівчину.

Антон був тим самим поетом із Англії, чий візит уже двічі відкладався без пояснення. В Алекса просто кров закипіла: знову цей осоружний старий світ пробирається в його дім. Він відчув, як орда голодних привидів із довгими крейдяними тілами оточує його. Дивився, як вони тягнуть Гетті в човен і везуть кудись у туман, але щойно він розтулив рота, як суворий материн погляд зупинив Алекса. Її потреба паралізувала його.

— Антон жив як гість у великому будинку, що належав одній багатій літній жінці. Ледве чи то був такий великий будинок, як той, де працювала твоя матір, але він стояв у центрі міста. У вітальні були арфа та рояль. На стінах висіли гобелени. Старенька жила сама, з нею були тільки її слуги й Антон. Йому відвели кімнату на горищі. Коли служниця відчиняла мені двері, там пахло часником, а коли вона клала руку мені на плече — то просто лишала на ньому клаптик своєї шкіри… Пам’ятаю, як я підіймалася кам’яними сходами до Антонової кімнати. Запах диму я відчувала ще здалеку. Саме Антон навчив мене палити. Він курив усе: цигарки, люльку, маленькі сигари. Хотів спробувати опію, та не міг його дістати. А ти курила коли-небудь опій, люба?

Гетті, хихикнувши, похитала головою.

— Він писав і писав… Пречудово знав англійську. Читав напам’ять ті вірші, які перекладав. Пальці мав довгі, мовби ніжки в павука. Він показував на вулкан зі сторінок на підлозі — здавалося, над ним так і пашить помаранчевий дим — і казав, що на той один аркуш, який він тримає в руках, пішло десять тисяч списаних.

«А як же хтось про це зможе дізнатися?» — питала я.

«Їм цього й не треба знати. То вже моє діло».

«Але навіщо ти це робиш? Адже це все просто викинуть», — казала я.

«Бо є кілька слів, яких не викинути, якщо вони правильні!»

Він постійно добирав належні слова. Казав, що вони перенесуть його в майбутнє. Казав, що світу нема діла до сліз чи до крові. Світ порахує трупи і назве число: вісім мільйонів. Тут загинуло вісім мільйонів людей. Це залишиться у книжках із історії. А діти питатимуть: «А де це?». Учитель покаже їм на глобусі: «Отут». А дитина: «Ух, як багато народу для такої цяточки. Де ж вони там уміщувалися?». Якщо бодай часточка цієї цятки матиме ім’я, лице, рідну матір — якщо бодай одна людина з тих восьми мільйонів гуляла зі собакою чи проливала каву, поспішаючи на роботу, — то, мабуть, і решта з восьми мільйонів жила десь так… Він подарував мені це і сказав: «Оце єдина у світі фотографія Ісуса». Ми тоді теж сміялися. Мені дуже шкода, що ти його ніколи не зустрічала.

— Яка дивна історія, — сказала Гетті, продовжуючи гратися з волоссям. — Мені тепер треба знайти Пола.

Гетті намалювала на тильному боці Полової долоні мапу Північної Америки. Кісточки опинилися саме там, де нерівний край континенту перетинає Полярне коло.

— Я віддав світу свою руку! — хвалився він нам із Алексом.

Гетті казала, що частково любить Пола за те, що він водночас зрозумілий і химерний. Вони росли по сусідству, а тим часом він походить із місця, відсутнього на мапах, із країни, якої не покажеш на глобусі.

~ ~ ~

Одного задушливого серпневого вечора Гетті прийшла шукати Пола, який пішов на свою СТО. Вона спитала Алекса, чи не хоче той позасмагати на даху. Розігріта смола де-не-де прилипала до ніг. Алекс дивився, як вона стягує зі себе помаранчеву майку та шорти, лишаючись у запраному зеленому бікіні. Вона розстелила червоний рушник і попросила Алекса намастити її кремом для засмаги. «Починай із ніг», — сказала вона, лежачи на животі, й він так і робив, рухаючись від литок до колін. З вулиці долинали голоси та звуки машин, інколи пролітав літак. Вона, заплющивши очі, перевернулася на спину. Він рухався від її плечей униз, дійшов до грудей. Коли Алекс затримався там, вона сказала: «Рухайся, друже, намащуй далі», — й він мастив її нижче, поволі, жалкуючи, що вона виросла не надто високою, тож незабаром буде вже ніде намащувати. Після того Алекс підвівся, очманілий від запаху кокосової олії, прихилився до димаря і задивився на квадрати будинків, що абияк розкинулися до самого сталевого океану. Він гадав, що знає світ — оце шалене місце, де постійно штовхаються та борються за існування, де все похмуро, випадково і схиляє до насильства, й думав: як же його маленька душа витримає це. Та зараз він слухав гудіння літака, напівзаплющивши очі, серце його калатало, й він розумів: секретом тут є Гетті чи хтось такий, як вона — ніжна плоть, невидима енергія кохання пронесе його цим світом безпечно. І він був удячний братові за цей дарунок, за це надвечір’я. Він дізнався інший спосіб зникати. І невдовзі поділився новиною про своє щастя зі мною.

Проте добром це все не скінчилося. Гетті знала, що завжди любить тих, хто згодом залишить її, — така вже її доля. Наприклад, її батько. Її вовк. А розуміючи, що колись вони з Полом теж розійдуться, вирішила його переграти — зробити так, аби він став одним із двох людей, котрі проводжають її зі школи. Другим, звісно, виявився я — хоча тоді ми вже переїхали до Форт-Гіллса.

4

Звичайно, найбільш драматичним актом зникнення в родині Круків став демарш Льва.

Перш ніж усе переповідати, маю зазначити, що все відоме мені про перші роки Круків в Америці я зібрав докупи з фрагментів, які чув од Ади, Алекса і навіть від моїх батьків, скріпивши з допомогою уяви ті шматки, які не дуже сходилися, — то були не стільки факти, як враження.

Круків у громаді не завжди сприймали як парій. Так само, як і мої батьки, Круки прибули на Елліс-Айленд на початку 1950 року, коли американські міста почали розростатися. Панувала метушня; солдати, котрі щойно повернулися з війни, докладали своїх умінь, відкриваючи нові справи: поважними вулицями курсували потужні «б’юїки» та «крайслери». Тим часом уяву повоєнних архітекторів і містобудівників захопив якийсь вірус — і наступні десять років нові будівлі здавалися виконаними на взірець мавзолеїв: немовби мільйони загиблих юрмились у коридорах їхньої підсвідомості, вимагаючи, щоби їм віддали шану.

Ада читала про Ґринвіч-Віллідж, Волл-стрит і П’яту авеню, проте до того удару, яким є Нью-Йорк, її ніщо не підготувало. Вона ввійшла в потік шовкових суконь, розкішних костюмів, чорних черевиків та високих підборів, і її понесло дрібними притоками в потужне русло, доки їй захотілося спинитись у затишній гавані. Що б це могло бути? Опера? Школа, де працювала її мати?

Однієї ночі їй снилося, що вона задрімала серед кам’яної пустелі й прокинулася від чиїхось кроків. Вона розплющила очі — й побачила видіння: з неба спустилися довгі спіральні сходи, схожі на молекулу ДНК, в золотому сяйві. Ними рухався вниз нескінченний потік ангелів, і на їхніх крилах через трафарет було намальовано черепи, — так люди поспішають на потяг на ескалаторах Ґранд-Сентралу. Ада прокинулася з легким серцем, почуваючи: можливо, Бог не залишає її навіть у цій далекій чужині. Після того вона почала ходити в такі місця, де її також переповнювали враження, тільки по-різному: в музеї Метрополітен вона не могла повірити, що стільки пристрасті можна зібрати під одним дахом, — навіть масштаби цієї роботи не вкладалися їй у голові; одначе туди вона ходила регулярно, завжди зупинялася біля сувенірної крамнички і купувала нові й нові листівки з Мадонною, до яких часто молилася. Щойно це стало можливим, Круки переїхали в менше місто на півночі Нью-Джерсі.

Тут до списку американських здивувань Адріани додалися газони перед будинками, лікарі, машини, телефони, проблеми з приголосними звуками в місцевих, швидкість і поклоніння успіху. Зрештою, вона прибула звідти, де донедавна друзі жили в пішій досяжності й ходили в гості без попередження, хоч і повільно. А у дворах були городи. Понад те на її прикордонній батьківщині ніхто не вважав, що людині для всіх потреб може вистачити однієї мови, — і для того, щоби висловити світ у його повноті. Ну, а ще істотнішим було те, що люди схилялися радше не перед успіхом, а перед невдачею. Чим же є християнство — релігія, в якій перший стане останнім, а останній — першим, — як не тріумфом невдач?

Одначе, прижившись, вона навчилася довіряти своєму новому дому, полюбила велелюдний центр, великі базари «Woolworth», «Gimbels» і «Daffy Dan», де галас та довколишнє кипіння енергії поволі стирали її власне «я». Масове виробництво здавалося дивом. Завдяки радіо вона отримала доступ до найкращої у світі музики і новин звідусюди.

Те, що половина її співвітчизників в Америці не брала участі у виборах, видавалось Адріані добрим знаком, а її чоловік сприймав це як ознаку того, що населення перетворюють на пасивну масу особливі технології — найтонша зброя панівної еліти у вічній війні між тими, хто працює, і тими, хто відпочиває. Адріана залишала політичні питання Льву. Вона збиралася зосередитися на домівці та на культурних розвагах і дякувала Богові за пристановище, де можна відпочити від європейського життя — того, в якому сусіди гострять одне на одного ножі й наснажуються почуттям помсти.

У новому світі Лев став тимстером[5] членом профспілки, і певний час гадав, що чистий аркуш цього життя обіцяє райдужне майбутнє. Проте перехід від революційної діяльності до праці біля верстата чи на конвеєрі став образою для Львової уяви: він мислив себе у більш романтичній ролі, наприклад, консула чи шпигуна. Чоловік розумів, що ця його праця тимчасова, — та все одно йому було гірко і прикро, що його істинної сутності не визнають. Хіба не видно, скільки в ньому енергії, бажання діяти? Дати йому один атом волі — й він переверне ціле місто. За сприятливих обставин він здатний і не на таке!

Тільки от чомусь тих обставин для нього все не було й не було. Важко сказати, чому — щось тонке, якась американська хитрість, йому не давалося. Поволі його тіло ставало напруженим і негнучким, як у загнаного краба, що не виходить із нори.

Багато його друзів легко влились у нове життя, радо беручись за некваліфіковану працю. Вони вступали до вечірніх шкіл і з часом здобували відповідні ступінь і фах. Ставали лікарями, дантистами, юристами, згодом — програмістами; або ж варили пиво, працювали в порту, водили вантажівки, керували заводами. Львові було боляче дивитися, як вони повертають собі колишній статус. Він гадав: що ж заважає йому, яка внутрішня перешкода, який замóк, які ґрати не дають йому перемкнутися? Він винуватив нечисленні книжки, прочитані замолоду, які переконали його: життя має цінність, що проявляється лише на певному рівні можливостей. Він жадав отакого чуття нескінченних перспектив. Лише коли ми можемо сподіватися на постійне сходження догори, то маємо причину рухатися. Здається, він дивився на рух уперед не з погляду матеріального успіху — Львові поривання були схожі на юнацькі: відшукати той ґрааль, який надасть сенсу всьому, що відбувалося з ним раніше. Без того пустеля щоденності не була для нього варта зусиль, а минуле розсипáлося на порох.

Напруження через Алексову хворобу (ту саму зникомість, яку визнавали всі члени родини), а також і вроджена самотність Льва та нелюбов до тієї роботи, яку він мав, схиляли чоловіка до нападів гніву. Футбольне поле було тільки одним із тих місць, де він давав вихід своїй люті, спеціально виливаючи її на Пола. Хлопцеві треба сильнішати. Як же ще навчити його важливих речей?

В Америці дітей розпещують. Вони нічого не знають про життя. Лев бажав бачити Пола сильним, зробити його м’язи чистою дією. Хотів, аби його гнів навчився співати.

Ада розуміла: Львові бракує хоробрості дозволити синам любити його навіть тоді, коли він нічого не досяг. Водночас вона бачила, наскільки її чоловік перебуває в полоні обставин, як він не може не думати, що в цьому суспільстві всіх постійно між собою порівнюють і його невисокий статус — очевидний.

Але ніхто навіть не підозрював, що Львів страх перед невдачами окошиться на його синах свідомим заграванням саме з тим, від чого він намагався втекти.

Їхня кухня здавалася не більшою за комірчину, проте в ній стояли не лише холодильник, який гудів, ніби літак із пропелером, подвійна раковина та плитка «Sears», а й велика клишонога ванна, на яку Лев поклав зверху фанерку. Застелена червоно-білою цератою, вона правила Крукам за стіл. У кухні була ідеальна чистота: підлогу, раковину, стіни неначе щойно відмили до блиску, а вікно, якби не тріщина, здавалося би зробленим із пресованого повітря.

Ада завжди починала готуватися до обіду відразу після сніданку, наче боячись, що якщо вийде з кухні хоч на хвилину, то їжа кудись утече. Того ранку вона стояла біля раковини й різала цибулю, вкидаючи її у борщ, який кипів на бездоганно чистій плиті. На її вилицюватому обличчі тонкою сіткою проступав піт. В одній руці вона тримала ложку, в другій — мочалку.

Лев вирішив не йти на роботу. Він зателефонував до головного офісу за кілька хвилин до того і сказав, що хворий. День загрозливо навис над нею. Адріана терпіти не могла, коли він отак залишався вдома.

Здавалося, він занурився у свою газету, проте гортав її надто швидко. Потирав шию, на якій сиділа його провина, а транспорт за вікном несхвально гудів, дорікаючи йому за знехтувану відповідальність, і напруження в кімнаті так посилилося, що Ада, яка зазвичай вправно поводилася з ножем, раз-другий порізалась. Обидва рази стримала зойк. Хлопці пішли до школи кілька хвилин тому.

— Ти втратиш роботу, — нарешті промовила вона й одразу пожалкувала про це.

Цього вистачило.

— Що? — закричав Лев, моментально завівшись.

Він жбурнув газету вбік і важко пішов до плити.

— Що ти сказала?!

Його шкіра стала така сама червона, як її замащені буряком руки. Вона відчувала його кавовий віддих на шиї.

— Треба було тебе з хати вигнати! Я працюю. Шість днів на тиждень. Чоловікові потрібен відпочинок.

Вона ціла стиснулася, зібралася.

— Ти вдаєш, ніби маєш що робити. Скільки ти за день робиш — я би за годину переробив! — гарикнув він.

Урешті, відмовившись мовчати, вона розвернулася з ножем у руці й завдала удару у відповідь:

— Ти скиглій! Поглянь на Ігоря чи на Едуарда. Вони ховаються від роботи? Вони роблять те, що треба! — просичала вона.

Цього Лев не витримав і вдруге за той ранок підняв на неї руку.

Уночі, коли діти лягали спати, все було інакше.

У спальні панувала атмосфера храму, святого місця. Ада як могла прикрасила кімнату вишиваними фіранками, застелила комод вигадливо плетеною серветкою, що її купила в пані Думки на церковному базарі. На подвійному ліжку вистачало місця саме для двох — і, пересварившись, вони затишно вмощувалися поруч, наче протягом дня обмінювалися самими лише поцілунками.

Невдовзі Львова рука намацала її грудь — і жінка, зітхнувши, здалася.

Наприкінці ночі вона цілувала його і розповідала, як його кохає. Під час війни захищав її саме Лев. Саме Лев зробив те, що потрібно, щоби вони дісталися до Америки. Саме Лев знайшов цю квартиру, де в них нарешті з’явилася власна спальня — як колись була в неї у батьковому домі. Лев дав їй стабільність у світі, якому вона була більш байдужа, ніж погода.

Жалюзі від вітру постукували по підвіконню.

Кілька років Алекс приносив їй велику втіху. Він був мамин улюбленець, і його хвороба тільки загострила її розуміння сенсу життя. Вона безперестанку ніжно дивилася на синочка, обсипаючи його легкими поцілунками, схожими на дотики язика маленького мисливського собачки.

Син натомість був зачарований покійниками з Адріаниного роду. У дитинстві Алекс бачив їх так само виразно, як вона, — це її дуже дивувало, бо своїх дядьків і тіток він ніколи в житті не зустрічав. Міг бачити їх лише на фотографіях у дешевих рамках, які вкривали всі площини навколо, крім того місця, де стояла попільничка. Проте щойно, приміром, з’являлася Ніна, Алекс плескав у долоні, усміхався й показував на неї. Аді зігрівало серце таке підтвердження власних видінь. Смерть пов’язала їх зі самого початку. Завдяки його цікавості до її привидів ті й далі були живими для неї.

Підростаючи, він поступово втратив ці здатності, хоч Ада й надалі переконувала своїх синів: «Ось поглянь, це твоя тітонька». Або: «Чуєш, вітер промовляє ім’я твого брата?» Наполовину то була свідома поезія: Ада намагалася приручити химерний світ, який вибухав навколо неї. У містах дерева гинули, і вона боялася, що колись замість неба буде пластиковий купол. Але хай би що вона робила, однаково почувала, що сини стають їй чужими, що в її дім втручаються сили майже такі самі руйнівні, як і ті, з якими вона стиналася під час війни. Хоча вона й помічала існування такої дивовижної речі, як телебачення, та кілька років відмовлялася придбати додому телевізор. Попри протести синів, вона не змінювала свого рішення. Померлих було стільки, що вистачило б для компанії Алексові та Полу на ціле життя. Нестримні духи тіток і дядьків пурхали навколо них подібно до метеликів, навіть дерева та квіти гордо величалися як їхнє втілення, радо поєднуючи рослинне з людським. Телебачення відволікало б дітей, не давало б їм налаштуватися на частоту минулого — а ким будуть вони без цієї тяглості? Слабкими тінями скороминущих жадань і примх.

Коли померлі поступово зникали з ока, їхнє місце заповнювали події в Америці. А як же інакше? Хто міг б цього уникнути? Убивство Кеннеді — на думку Льва, від рук бандитів; марші за громадянські права, всі ці змарновані життя, війна у В’єтнамі, запуск ракет у космос — здавалось, усе важливе у світі відбувалось або в Америці, або через неї. Якщо воно не відбувалося тут — то все одно що не відбувалось узагалі.

На жаль, Ада нагромадила двадцять років споминів з іншої країни, повної інших людей та будівель, і все те було таке саме справжнє, як і це, що оточувало її тепер, і пам’ять накладалася на обличчя, які вона зустрічала на вулиці, тож їй доводилося стримуватись, аби не помахати людині, котра раптом здалася знайомою: колишнім однокласником, братом у третіх, що колись жив за рогом, був об’єктом її захоплення й, можливо, і зараз живе там, у місті на другому боці світу, де життя тривало без неї, де навіть просто цієї миті хтось, кого вона знала з дитинства, згадує про неї.

Першого вечора, коли Лев не повернувся з роботи, Ада не спала цілу ніч, сновигала квартирою, не знаходячи собі місця, курила. Уранці, коли хлопці пішли до школи, вона спустилася до сусідів і розповіла про свою біду місіс Флорентині, яка відразу зателефонувала в поліцію. Ада мала страшне передчуття, що Льва збив зелений поштовий фургон. «Хвороба зникомості», — подумала вона. Та про жодні нещасні випадки повідомлень не було. Урешті-решт вона пішла на завод, де їй сказали, що зі Львом усе було гаразд, коли він ішов звідти вчора, та повернеться він хіба що пополудні: попросився працювати решту тижня у другу зміну.

Ада повернулася додому. Чекаючи, почала робити вареники. Сини застали її в кухні, спітнілу, з хусткою на голові; у попільничці лежала гора недопалків. Спитали, коли прийде батько. Ада нічого не сказала і продовжила куховарити. О шостій, геть ошаліла від тривоги, вона послала Пола на завод. Він повернувся збентежений і сказав, що батько на заводі був, але бачити його не захотів.

Причина тут могла бути лишень одна. Аж надто важка. Ада почала наспівувати фрагменти напівзабутих пісень. Тримай обличчя. Видихай. Пол боровся з панікою і намагався заспокоїти матір, але вона його відштовхнула, відіславши обох хлопців по кімнатах.

— Уроки робіть! — сказала вона.

Ада пішла до місіс Флорентини й поділилася своїми підозрами. Не витримала і розплакалася. Хто б міг повірити, що чоловік залишить їх після всього, через що вони пройшли?

— Як ти гадаєш, чому він пішов? І чому ти так гадаєш? — резонно питала Беатриче.

— Я просто знаю, знаю! — кричала Ада. — Він чоловік. У нього немає почуттів.

Урешті місіс Флорентина переконала її випити трохи віскі — й Адріана заспокоїлася. Під ранок вона заснула на годину. Потому встала, розбудила дітей і, залишивши їхні питання без відповіді, випровадила до школи.

Вона була налаштована на серйозну розмову зі Львом. Того дня вже не чекала, доки хлопці повернуться додому. Одягнула недільні речі, побризкалася парфумами, нафарбувала губи і вирушила на завод. Був прохолодний жовтневий день, у канавах лежали купи листя. Помаранчеве сонце ділилося з вулицями своєю барвою. Вона згадала, як колись любила осінь, і щільно загорнулась у пальто.

Ось і він — іде разом із молодою жінкою, широкоплечою, в чорних оксамитових туфлях, із червоними губами. Не з такою, яку вона очікувала побачити. Помітивши Аду, він зупинився. Не зводячи очей із дружини, щось сказав дівчині, котра відразу розвернулась і пішла в інший бік. Далі рушив сам. На ньому був той самий костюм шоколадного кольору й незмінний кашкет, у яких він два дні тому вийшов із дому. Сорочку Ада прала і прасувала сама. Коли він наблизився, Ада побачила, які замкнуті його обличчя та погляд.

Вона поглянула на нього люто, сподіваючись, що гнів, який вона випромінює, зачепить його вогняним хвостом, зіб’є з ніг, — але він просто підійшов, подивився на неї й нічого не сказав — тільки його тонкі губи витяглись у посмішці.

І раптом її гнів кудись зник. Вона знову відчула, що тремтить від плачу, і кинулася йому на шию. Він обійняв її, а коли вона підвела обличчя, то побачила, як його лице потеплішало. Може, надія ще лишається?

— Повертайся додому, — сказала вона.

Він похитав головою.

Тоді вона знову розізлилася. Люто відштовхнула його — її зелені очі метали блискавки.

— Хто думав про тебе всі ці роки? Беріг, пестив, народив тобі дітей? Як ти можеш?! — кричала вона.

— Адо, люди… — промовив він.

Кілька його колег зупинилися неподалік, аби повитріщатися на драму. Ада не звертала на них уваги. Усередині в ній відбувався великий тектонічний зсув, вона відчувала, як усе руйнується. Як той, хто її захищав, може стати ворогом? Вервечка чорних думок промчала в голові.

Вона хотіла розірвати його на шматки голими руками, розчавити його серце в кулаку. Що тепер робити? В Адріаниних вухах залунав голос Ніни. Ада виразно чула слова пісні. То була улюблена материна пісня про цвіркунів і про спокійні води, й від того полегшало. Від того, що дух сестри її не покинув. Ніна зашепотіла їй на вухо, запевняючи, що це мине, що Пан Бог на неї дивиться навіть тоді, коли їй здається, що це не так.

Через доволі тривалий час Лев випручався з її обіймів. Він зазирнув у її червоні очі — і його власні наче затуманилися. На мить вона повернула собі надію: він щось скаже, передумає, все буде гаразд. Але він просто відступив назад і обійшов її. Роки спільності й певності, любові та дружби розсипалися на порох.

Наступні кілька тижнів були найтяжчі в Адиному житті. Навіть смерть батьків не можна було порівняти з цією зрадою. День при дні Ада все чекала, що він зрозуміє, що накоїв, і повернеться. Звичайно, це божевілля — отруйна хмара опосіла його серце, і сонце пам'яті прожене її.

Адріана лежала в ліжку, слухала прибій, який стугонів у судинах її рук і грудей. Викурювала цигарку за цигаркою, всмоктуючи їхню заспокійливу отруту. Усюди їй увижалися знаки: у тріщинах на стелі, у випадкових вигуках із вулиці. Голос із радіо промовив слово «завтра» — й у неї виникла раптова впевненість, що диктор говорить про Львове повернення. Завтра він повернеться. Завтра — то була інша країна, де немає сьогоднішніх ландшафтів. Завтра зітре з лиця землі сьогодні й учора, так само як сніг стікає в канави після одного-єдиного теплого дня.

Ада почала переконувати себе, а тоді подумала про хлопців, про те, як їм уже боляче, якої шкоди завдано їхнім душам, і знову закурила.

Пол, чиї бійки зі Львом установили між ними, як він гадав, міцний зв'язок, був особливо вражений. Спочатку брати до пізньої ночі не спали, розмовляли, відчайдушно намагалися знайти для батька якесь виправдання. Певно ж, була якась причина, чому він не приходив до них і не намагався з ними зустрітися. Це — не їхня вина. Коли минув уже не один тиждень, то вони припинили діймати матір запитаннями. Коли батько заходив до них, вони не знали, якими словами йому дорікнути. Хлопці сердились, але не могли висловити свого гніву. Натомість це почуття знаходило вихід у раптових спалахах. Приблизно тоді Пол почав битись у школі. На фізкультурі всі намагалися триматися від нього якнайдалі, бо він грав грубо.

Одного разу Алекс відімкнув двері — й на порозі стояв Лев. Алекс мовчки подивився на його нову борідку.

— Її тут немає, — врешті промовив він, стискаючи сховані в рукавичку пальці.

— Хто там? — гукнув Віктор, який нещодавно до них переїхав.

— Ніхто! — відказав Алекс.

Батько потер бороду, зміряв сина поглядом, розвернувся й пішов геть.

До весни він не з’являвся. Цього разу він зателефонував заздалегідь і домовився про зустріч з Адою та дітьми. Була ясна й вітряна субота, він повіз їх червоним «б’юїком» до Бронкського зоопарку і, ходячи з ними серед зебр та жираф, намагався говорити з усіма трьома так, наче нічого не сталося.

— Вашу маму колись прозивали жирафою…

Ада й діти щосили намагалися підігравати, проте потік приязні між ними висох — лишилося тільки неживе повітря. Коли день скінчився і Лев поїхав, вони були раді.

Ада змогла вберегти синів від знання того, що Лев навіть не просив опікунства над ними, — хіба вона б сама його попросила, проте Аді важливо було знати, що він сам цього хоче. А Льва, здається, повністю влаштовувала нова дівчина, й нічого іншого не мало для нього значення.

Після того він просто тихо зник з їхнього життя. Вряди-годи хтось із хлопців отримував від нього листівку на день народження з кількамісячним запізненням — із таким самим успіхом її могла б підписати чужа людина, настільки мало цей знак уваги для них важив.

Під час таких випробувань Нінин дух дуже допомагав Аді. Ніна давала їй таку впевненість, якої годі було чекати від істоти, котра пробула втіленою менше, ніж день, хоч Адріана розважила, що Нінині тіло та дух жили за різними годинниками, а у малих дітей душі часто бувають старі. Кілька тижнів тільки підтримка Ніни, а також її власні молитви заспокоювали Аду й не давали їй утратити розум.

На людях Ада здавалася такою стриманою, що друзі бувало питали, чи не радіє вона у глибині душі з того, що Лев пішов.

— Є в тебе ще хтось? — питала моя мати.

— Тільки Христос, — запевняла її Адріана.

5

Якби її підтримував тільки Христос, Аді було б дуже важко пережити той час. Але страждання робило її риси тоншими, змінювало її й урешті перетворило на красуню, подібну до Жанни Моро. Такою я пам’ятаю її в той час, коли ми гралися біля озера, і невдовзі вона знайшла собі приземлену розраду в самоті.

Адріана подалася працювати офіціанткою в італійському ресторані, де інколи підробляла її сусідка Беатриче Флорентина. Господар закладу Рей Ельба дивився, як вечір за вечором, попри цілорічні манливі лампочки різдвяних гірлянд на вікнах і пластикові вінки на стінах, ресторан лишається порожнім. Він сидів за столом у глибині, тримаючи дистанцію від кухні, щоби кухарі не вважали, що він за ними стежить, попивав к’янті, колупався в зубах і чув, як разом із овочами та рибою гниють його гроші.

Одного червневого вечора Адріана стояла на своєму посту біля дверей до кухні й жартувала з Елмірою, Реєвою сестрою, — огрядною дівчиною з темними вусами, нареченому котрої годі було позаздрити. У тіні біля таць зі столовим сріблом вони обговорювали гріхи чоловіків, дорослих і юних. І раптом Ада зраділа, що має куди піти, що вона дивиться на людей і що бачать її, що вона вловлює сказані за її спиною напівфрази, шурхітливий шепіт померлих, і викладає те все, невимовне й, певно ж, не так як слід сприйняте, іншій людині.

Було тепло, йшов дощ, вікно взялося туманцем. Кондиціонер зламався ще минулого тижня, й усі пітніли. У кухні посудомийки перекидали одна одній живу курку, привезену з-під Принстона з Реєвої ферми. Кудкудахкання відлунювало в порожній залі. Того вечора клієнтів було четверо: пара та двоє чоловіків, котрі сиділи окремо. Вигляд у всіх, окрім одного, був такий похмурий, що Рей замислився, чи не заплатити їм за усмішку.

Єдиним відвідувачем у доброму гуморі був балакучий повненький добродій у літах, котрий усе запрошував Аду посидіти з ним.

— Я на роботі, — відмовлялася вона.

Звали добродія Семмі — Семюел Робінвуд. Його коротка зачіска була такого кольору, як алюмінієва виделка, а кругле обличчя розчервонілося від вина. До ресторану він прийшов у дешевому брунатному дощовику, накинутому на чорний вовняний піджак віддалено військового крою; лівий рукав був порожній і підколотий до плеча. Чоловік сидів прямо і тримався з гідністю, а правою рукою то брався за чарку, то намотував на виделку спагеті, — діяв він дуже акуратно і вправно як на одноруку людину.

— Час випити ліки — промовив він сам до себе, жестом попросивши в Ади ще води. — Війна, — тихо додав.

Це слово якось чарівно вплинуло на жінку: попри пам’ять про табори біженців, вона ще ніколи не сприймала Америки з погляду війни. Ніщо тут про війну не нагадувало: не було ні розбомблених будівель, ані вирв на дорогах.

Коли вона повернулася, то побачила перед добродієм із півдюжини кольорових пляшечок. Помітивши її цікавість, Семмі пояснив, для чого призначено ліки: преднізон — для суглобів, гліцерин — для серця. На кожен орган — своя таблетка. Коли вона принесла рахунок, Семмі запросив її в кіно.

Ада збентежилася. Мільйон разів вона тільки знизувала плечима у відповідь на залицяння, а на побачення її ще ніхто не запрошував. Вона має синів, роботу, брата — годі й того. Їй майже сорок років. Що відповісти? Нічого. Вона відійшла, а коли чоловік помахав чеком, попросила Елміру забрати гроші.

— Чому?

Ада поворушила вказівним і великим пальцями: балачки. Елміра кивнула. Однорукий — як це, цікаво? Кожен знає щось своє. Що ж знає однорукий?

«Чи я й досі гарна?» — запитувала вона себе, поглянувши в дзеркало під кінець зміни: сивина у волоссі, м’які й повні губи — неначе вперше побачила, скільки косметики накладено на це обличчя: ще густіші фіолетові тіні, ще червоніша помада… Ці очі бачили бурю на Чорному морі, а дім її перетворився на соляний стовп.

Провела пальцями по волоссю, яке збиралася пофарбувати в іще яскравіший золотавий колір, і згадала відпочинок на Блек-Понді зі Львом. Без нього вона там така нещасна, їй і доводиться відбиватися від залицянь хтивого Семена, і страшно геть із ним розсваритись, адже їй потрібні друзі.

Наступного вечора Семмі прийшов знову, і наступного — теж. Щоразу повторював свою виставу, не знічуючись під її холодним поглядом.

Глибоким голосом — куди там Синатрі! — Семмі питав, чому вона не хоче просто взяти й піти з ним, а вона червоніла, неначе соромлячись, що почують люди за сусіднім столиком, — а той, звісно, стояв порожній.

«Ну, що мені лишається на світі, — сперечалася вона сама зі собою, — крім хвилювань за Алекса з Полом, духів і фотографій духів».

— Так! — зрештою сказала вона й домовилася зустрітися наступного вечора перед кінотеатром «Liberty Theatre».

Він швидко попрощався, акуратно накинув дощовик із підколотим рукавом і вийшов у мокрий вечір. Вона стояла у дверях, перебираючи волосся, й дивилася, як він човгає під мжичкою у тьмяному ліхтарному світлі.

Прямуючи додому з крамниць надвечір наступного дня, вона побачила юрбу, що сунула вздовж Броуд-стрит. Більшість людей у ній були чорні. Попереду йшов чоловік і щось кричав у мегафон, який так викривляв його мову, що Ада не розуміла жодного слова. То був якийсь протест. Вона подивилася на рішучі обличчя демонстрантів. Їх до Америки теж привезли силоміць. Змусили залишити домівки. Де в чому й у неї так. Їм навіть гірше… Знов Ада відчула, що потрапила до якоїсь чужої історії — наче Ґретель у країні Оз. Де її місце? Чи знайде вона свою сюжетну лінію в національній історії?

Біля кіно Семмі її здивував: сказав, що забув удома гаманець, тож чи вона не проти заплатити за квитки? Він усе поверне, toutes de suite — він використав французький вираз, вивчений не десь-інде, а у Франції. Та й загалом він був схильний пересипати мовлення фразами, які мали зробити на співрозмовницю враження, що вона спілкується з розумним чоловіком. Від попкорну він відмовився, обравши натомість кока-колу. Дивлячись кіно, Ада зітхала: а про мене ніхто фільму не зніме… Ніхто на світі не знає її історії. Вона раптово вийшла зі задуми, коли посеред «Останнього з могікан» Семмі прихилився до неї й поклав руку їй на груди. Ада не намагалася її скинути. Навпаки, вона підтримала його. Скільки місяців минуло, відколи її торкалася чоловіча рука!.. Вона вже все забула. Здавалося, та єдина рука працює за дві, й Ада не заперечувала.

Після фільму вона привела його додому. Совість сердито нашіптувала їй своє — але ж вона була самотня, самотня… Вона так довго не мала розради, не мала кого пригорнути, з ким поцілуватися — в отой інший, необхідний, спосіб. Сини були посудинами, куди вона переливала себе, не отримуючи нічого натомість. Хто їй указуватиме, як треба жити, — після того, що з нею сталося?

Вона намагалася поводитися тихо, та Пол почув, як вона зайшла. Він розбудив Алекса, і вони обидва почали прислухатися під дверима до того, як пара схвильовано поспіхом рушила до кімнати Ади.

Вона завагалася. Треба було відіслати його додому, подумала вона, дивлячись на його велику тінь у дверях, спостерігаючи, як він скидає на підлогу плащ, як однією рукою швидко розстібає ґудзики сорочки, як пригортає її до себе ще до того, як вона приймає будь-яке рішення. Саме ця рука — рука воїна — притягла її якнайближче, втримала, змусила здатися на милість мокрій, брудній радості, хоч Аді й здавалося, що в коридорі чути кроки, хоча вона й гадала, що ж подумають хлопці, якщо почують…

Звичайно, вони почули. Звуки любощів, які тієї ночі лунали в помешканні, приховати було неможливо.

Те, що вони почули, потому ціле життя йшло за ними, як Адріанині привиди.

Хвороби Семмі, його рани, його смертність робили його таким собі прикордонником біля брами краю, який так її цікавив. Тінь цього чоловіка падала на той бік. Вона уявляла собі, що заїздить його так, що він помре між її стегон. Власні думки лякали Адріану, але вона не могла дивитися на себе критично: батьки з дитинства прищепили їй упевненість. Адже кажуть про секс, що це — маленька смерть? О, так, цей дешевий дрібний коханець упаде замертво врешті-решт, але вона його виходить, поставить на ноги — й він скаже їй те, що вона хоче знати. Вона згадувала море, згадувала, як у чарівному світі свого дитинства збирала каштани. Вона дала йому гратися своїми грудьми і покусувала його за вуха, схожі на гриби.

Хоча вона, певно, мала свої мотиви бути з ним, чоловік не нарікав. Майже рік вона була така доступна для Семмі, що він почувався так, ніби володів цілим гаремом гурій. Вона була його рабиня, його Саламбо, його О. Вона не лише вдовольняла його сексуальні потреби, а й годувала його в ресторані, рвучи чек і розраховуючись зі своєї платні. Понад те в неї тепер з’явився співрозмовник. Вони говорили: вона — ламаною англійською, він — отією самою швидкою гугнявою говіркою північного Джерсі. Як виявилося, Семмі був чоловік непростий.

Він висадився на узбережжі Нормандії. Згодом працював в архівах у ратуші. Знав місто, і люди в місті його знали. Адріана помічала, що на неї дивиться багато очей, коли вони йдуть вулицями вдвох, — тепер вони вже гуляли вулицями.

Він пояснював їй, як улаштовано світ. Цього вона й досі хотіла від чоловіка: чути, як відбуваються певні речі у світі, — адже світ належить чоловікам і тільки чоловік у ньому вповні все розуміє.

Він розповідав їй про різні бюро в ратуші, про місця, де тримають дарчі, де реєструють собак, як проводять перепис населення. Він розумівся на нерухомості, на податках, на дозволах та порушеннях і розповів, що її ресторан — один із найчистіших у місті. Розповідав про постанови на зборах міської ради, про День пам'яті й про мера. Вона і гадки не мала, що в її місті кипить така розмаїта діяльність. В її уяві поставав великий світ, відвертаючи її від власних негараздів.

Вона вмовила його розповісти про війну, про Нормандію, про кров та смерть, і від цього також мала полегшу. Розмовляючи про війну, вона жвавішала, молодшала, згадувала себе в ті роки, коли один світ був при смерті, а другий мінився і вражав — світ незнайомців та незнайомих мов.

— Секрет Америки, — сказав він, — у тому, щоби створити цінність. Яку цінність маєш для інших ти?

— Та яка з мене користь? — засмутилася вона, і її світле волосся впало йому на груди.

— О! — він і сам здивувався. — Та більша, ніж ти вважаєш. Ти мені нагадала. Ми народжуємося цінними. Тільки треба робити одну річ.

Її серце калатало. Як добре це чути. То що ж робити? Як зробити себе значущою?

— Яку?

— Люби ближніх, сонце. Ото й усе.

Він потягнувся і схопив її за грудь.

— Тут можливе все, — мовив він. — Аби тільки гроші. Та й ціна не фіксована, можна торгуватися.

~ ~ ~

Семмі колекціонував комах. У своєму помешканні з вікнами на гавань він тримав цілу виставку жуків, павуків у пробірках, на стінах у рамках висіли метелики. Ада з жахом і з подивом розглядала їх. Які прекрасні ці сині крильця, які потворні ці волохаті морди!

Якось увечері він приніс їй подарунок. Вони сиділи в неї в кухні за столом-ванною і пили чай із бренді.

В особливій рамці, схожій на дерев’яну коробку для взуття зі скляною накривкою, лежало щось таке, чого Адріана ніколи в житті не бачила. То була якась тонка луската палиця завдовжки з половину її руки, з лупатими очима — неначе на гілку наклеїли помаранчеві ягоди.

— Це паличник, — пояснив Семмі, — південноамериканський. Дуже рідкісний.

Адріана дивилася на ту потвору, схожу на довгу скіпку з ногами, очима та крилами, і сподівалася, що воно не оживе й не розіб’є скла.

Щойно він пішов — вона запхала той дарунок під ліжко.

~ ~ ~

Якийсь час їй хотілося постійно бути з ним. У товаристві Семмі вона почувалася безпечно та захищено, — відколи пішов Лев, це почуття було надовго втрачено. Ну, як же вона може впоратися з цим усім сама?

Хлопців вона довірила Вікторові, який іноді зникав на кілька днів, лишаючи їх самих, — ті не заперечували.

Вона відчайдушно хотіла його. Уявляла, як його рука пестить її м’яку оксамитову шкіру. Без нього їй снилися страхіття. Вона підхоплювалася серед ночі, ціла спітніла, прилипаючи до простирадла, довге золотаве волосся приставало до шиї… Важко дихаючи, роззиралась у темній спальні, дивилася на меблі, які неначе дивувалися, що вона не спить у такий пізній час. «Мамо!» — кричала вона. Їй марилося, що паличник оживає і лізе зі своєї коробки, сидить на стіні, а його очі горять, мов жарини. Коричневий комод щулився в куточку, тумбочка тремтіла від страху. Ада сіла на ліжку, схопилася за голову: Ісуса поруч немає.

Але навіщо їй Ісус, якщо поряд чоловік? Обійми, добре слово з людських уст значно вагоміші за обіцянки.

У ресторані вона зізналась Елмірі:

— Як же пізно я це збагнула!

Одначе дещо її тривожило — провина перед дітьми, почуття, ніби щось зникло: пропала весела серцевина її життя. На зміну тілесному сміху, що його Ада пам’ятала з юності, прийшла печаль, і враження перебування на порозі іншого світу не полишало її.

Якось увечері вона лежала в ліжку, поклавши пальці на повіки, і бачила свою матір, котра стояла в кухні її старого помешкання. Мати була без окулярів, і її очі блищали, як замолоду. У блакитній сукні, зі спідницею в складку вона залишала враження людини, котра прийшла з побачення. Ада простягла їй руку — і мати з усмішкою зробила те саме. І тоді Ада відчула на коліні руку Семмі — й розвернулася до нього, сповнена жаги, яка накопичувалась у ній ціле життя.

Здається, Ада розуміла, що все це — речі тимчасові, що випадкова офіціантка, сповнена дикої, не знаної йому раніше пристрасті, врешті схаменеться — чи остаточно втратить глузд. Таке шаленство не може тривати вічно. І саме тому він охоче підтримував цей зв’язок усіма можливими способами. Власне життя Семмі не було особливо легке: його батько працював на млині в Ловеллі, що у штаті Массачусетс, а потому — на пивоварні під Ньюарком. Мати Семмі померла, коли йому було десять років. Війна теж завдала йому важкого удару, забравши не лише руку, а також обох братів. Він ніколи не був особливо товариським і, не бажаючи мати справ зі спілкою ветеранів, тримав свої спогади та пригоди в собі. Кому вони потрібні? Більшість колег із ратуші не надто озиралася на минуле, а для молоді вже й те, що було півгодини тому, — давнина. На початку п’ятдесятих років він одружився, а майже через десять років розлучився, дізнавшись, що дружина має роман зі сусідом, — і наступні десять років компанію йому складала хіба що яка-не-будь випадкова ньюаркська повія. Здебільшого Семмі присвячував час роботі й колекціонуванню комах. Він навіть не усвідомлював, як жагуче хотів бути поряд із кимось, доки зустрів Аду. Про ту країну, звідки вона походить, він не знав практично нічого, і її історія збільшила світ і для нього: з’явилося почуття, що не лише він лікує свої душевні рани.

~ ~ ~

Однієї ночі, коли Ада скинула одяг і вляглася на червоному простирадлі свого маленького ліжка, Семмі, який не роздягався, пішов до шафи й дістав звідти кілька мотузок із петлями на кінцях. Вони вже давно не вимикали світла. Бувало навіть не опускали жалюзі. Портовим районом уночі ніхто не ходив.

Побачивши мотузку, Ада сіла, склала руки на важких грудях.

Семюел Робінвуд зупинився й подивився на неї довгим поглядом, доки вона заспокоїлась і знову лягла. Він же той самий Семмі — навіть краватки ще не зняв. Він підійшов і швидкими й точними рухами хірурга прив’язав Аду за руки та за ноги до ліжка; вона лежала тихо.

Він знову розвернувся. Цього разу показав їй тонкий чорний пояс — але вигляд у чоловіка був дещо карикатурний: на ньому ще лишалися чорні штани та біла сорочка з підколотим рукавом. На губі в нього проступив піт.

— Ні! — сказала Ада.

Та він зрозумів, що вона мала на увазі.

Опісля вона вже не бажала з ним бачитися.

~ ~ ~

Вона приймала ванну з сіллю. Відмивалася під душем. Цілий місяць берегла тілесну чистоту. Цілий місяць щоранку ходила на службу Божу, до пізньої ночі молилася, щоб Ісус повернувся до неї.

Та, коли за кілька тижнів до неї повернулося бажання мати когось поруч, Ада почала знайомитися з чоловіками в ресторані й водити їх додому, доки містер Ельба врешті її звільнив. Аду це не засмутило: їй уже набридло таке життя. Вона пішла працювати в їдальню на ранкову зміну — і мала вільні вечори.

Урешті-решт у громаді про це дізналися. Люди бачили її на вулиці в товаристві незнайомих чоловіків. Одягнена вона була дуже виклично. Закрутився механізм чуток — і спинити його було неможливо. Жінки почали цуратися її. Пані Прокоп у крамниці та малознайомі люди в церкві кидали на неї гнівні погляди.

У церкві вона сприймала ставлення парафіян спокійно — як погану погоду. Ада розуміла: життя важке в усіх, тільки вони поводяться слухняно, а вона загуляла. Вона вже не знайде собі прихистку серед них — але що там із того прихистку? Вона живе на світі не на те, щоби їм кланятися. Кожної неділі вона ставала на коліна в церкві, де гудіння літаків перекривало спів хору, перебирала вервицю, промовляючи по молитві на кожну намистину: за Алекса, за Пола, за Антона, за мене…

Вигнана з рідної домівки, відчужена від Бога, який є чоловіком і пробачав чоловічі гріхи ще задовго до того, як простив жінку, Ада молилася до Марії, яка пізнала страх і самотність на чужині.

Та що в тілесному бажанні такого, за що треба карати? Аді подобалося забуватися — навіть в одноруких обіймах Семмі. Ті хвилини полегкості були для неї такими, як тиха вечірня молитва латиною при свічках. Чому Господь має сердитися на неї за це — якщо решту її часу з'їдають праця і турботи? Коли мертві воскреснуть у плоті й вийдуть із могил, то перше, що вони зроблять, — попадають на землю й почнуть трахатися…

А проте, хоч як вона себе заспокоювала, Адріана не могла позбутися тривоги. І, врешті, змогла виповзти з прірви своєї чуттєвості. Вона повністю припинила стосунки з чоловіками — проте на певний час, коли я був як ніколи міцно прив'язаний до Круків.

А коли чоловіки справді зникли з її життя, Ісус повернувся. Ада так і не змогла вирішити, чи рівнозначна така заміна.

~ ~ ~

Найкращі, найцікавіші розмови в нас з Алексом були тоді, коли ми гуляли понад залізницею неподалік від його дому. Кожні кілька хвилин повз нас із гуркотом пролітав потяг, ми зупинялися, дивилися йому вслід і уявляли, як летимо за ним через цілий схід Сполучених Штатів — до Філадельфії, Вашингтона, Ньюпорт-Ньюса, Чарлстона, а тоді далі — до Флориди, до островів Флорида-Кіс. Кожна назва будила в нас цілий усесвіт фантазій: від Дзвону Свободи[6] у Філадельфії до вашингтонських монументів. А ще хто його зна, що є в Ньюпорт-Ньюсі, а на чудових островах! Яка геніальна людина придумала назвати острови Кіс, тобто Ключі, — і тепер, охоплені жагою пригод, десять мільйонів хлопчаків уявно переносять свої ігри на Кі-Ларґо[7]: там шаленіє буря, лунають звуки перестрілок, а жінки чекають у будинку біля моря; і навіть ми — ветерани таких дивовижних ігор, як «таємна поліція», — віддавали належне й типово хлоп’ячим роздумам, уявляючи себе іншими, більшими, могутніми, обізнаними з тими таємницями, які Ада так важко видобувала зі своїх чоловіків. На кілька хвилин наш страх зникав, ми не бігли долиною тіні, гнані інстинктами та нажахані невідомою силою, якій підвладні життя людей навколо. На ті хвилини, коли ми чули гуркіт потяга, який поступово стихав удалині, — на цей час ми змінювалися, кращали, раптом дорівнювалися до всіх інших людей знанням, силою та мріями.

А тоді все розвіювалось — і ми знову говорили про те, що бачили у світі. Алекс, посміюючись, розповідав, якою бачив матір за сніданком, і про жінку, чий голос інколи чув уночі по другий бік коридору. Він майже вихвалявся, немовби йому пощастило так рано побачити стільки таємниць дорослих, а мене дедалі більше захоплювали ті образи Ади, які він мені змальовував. Я чув, як вона важко дихає, бачив її напівголою, хмільною, її розстебнуту до пояса блузку — жінка дивилася на мене з-під завіси розпущеного білявого волосся.

Мій батько тим часом саме почав розмови про переїзд до Форт-Гіллса, і я теж розповів про це Алексові — а також, звичайно, про те, що збираюся кожні вихідні їздити в його район. Була середина листопада, незадовго до Дня подяки, й колії встеляло зеленкувато-жовте і брунатне листя, яке сонце лизнуло вогняним язиком.

Однак Алекс мене не чув. Він намагався з’ясувати, чого мати насправді хоче від нього, — і раз у раз повертався до цих думок; іноді в його слова просочувалася притлумлена образа.

— Щодо Бога я дуже нервую, — промовив він, запалюючи цигарку рукою в рукавичці.

— Фотографії Христа?

— Ти не розумієш. Ті картки — то ще не все. Вона, буває, дивиться на мене — і часто в мене враження, що вона бачить щось — але не мене…

— ССС, — відказав я.

Алекс знизав плечима.

— Та отож, ССС як він є. Тільки він у неї загострюється.

ССС — так ми скорочували «синдром старого світу». То було наше кодове слово на позначення поведінки дорослих, якої ми не могли пояснити інакше: понять на кшталт «психотравма» та «маніакально-депресивний синдром» ми не знали.

— Минуле, сука! — промовив він, зупинившись біля паркінгу супермаркету «А&Р». — Яку тачку хочеш? — запитав він, роздивляючись, що ми маємо до вибору.

— «Б’юїк»! — не вагаючись, відказав я.

— Та ти шо! А «шеву корвет» нє?

Я окинув оком лаву «фордів» і «крайслерів» унизу.

— Ага.

— Я тут про Каліфорнію думаю… — мовив Алекс.

— Утікаєш?

— Ні. Справи, — відрубав він.

Я кивнув. Каліфорнія — це майже така сама крутизна, як і Кіс…

— А Кіс?

— Там ураганів забагато!

У новинах минулого тижня показували тайфун, який налетів на узбережжя Флориди.

— Землетруси, аміґо!

— Ну, то ще таке…

Удалині пролунав свисток — і ми задивилися на колію, якою до нас наближалися яскраві білі вогні.

6

Почувши, що Антон нарешті приїздить, Ада, напевно, згадала минулу закоханість. Поет, котрий водив її до опери на «Богему», з котрим вона фліртувала в таборі для біженців і котрий подався до Англії, де став, кажуть, професором літератури, у другу неділю березня має виступати в Національному домі о четвертій.

На відміну від своїх однолітків, ми не мали вільних вихідних: між суботньою школою, скаутськими справами, церквою, релігійним навчанням і громадськими подіями ми жили всередині власного етнічного тайфуну, і буря для нас ніколи не стихала.

Приїзд Антона всіх хвилював і захоплював. Чоловік мав прибути з Англії, де він друкував вірші й оповідання англійською, а також статті про химерний тріумвірат: Чарлза Діккенса, Т. С. Еліота й Ісаю Берліна — ці імена виразно проступали на звичному тлі прізвищ на «-ич», «-цький» і всіляких «ізмів». Подейкували, що він працював при Кембриджі й Оксфорді. У Рузвельті мало хто мав визначних родичів, — те, що «наша людина», як казав про нього навіть мій батько, здобула бодай якесь визнання, відразу потрапило в заголовки газет. Громада в той час почувалась особливо невидимою та недооціненою, і в ній панувало переконання про упереджене ставлення американських газетярів. Коли б Антон отримав Нобелівську премію, ледве чи навколо нього вирував би більший ажіотаж.

Жодні його слова не могли вповні втамувати жагу малої аудиторії, яка зібралася того вечора над підвальною таверною. Наша родина, взявши зі собою Аду й Алекса, приїхала заздалегідь, аби зайняти гарні місця, та охочих уже було стільки, що нам довелося сідати в задніх рядах.

Світла не гасили. Триста задиханих слов’ян дивилися, як розсувається синя завіса й на сцені з’являється пан Коваль. Він мав представити почесного гостя; у конферансьє тремтіли руки та ноги. Наче у проповіді й у газетах було ще сказано не досить, пан Коваль заново в подробицях переповів життя поета і наголосив на його відданості громаді. Він порівняв його три-чотири публікації зі широким доробком Джозефа Конрада. Згадав також про Метерлінка з Ібсеном. З наростанням висоти похвал юрба не витримала і вибухнула свистом та оплесками, заглушивши враженого промовця, котрий урешті знизав плечима, злегка вклонився і передав слово почесному гостеві.

Лише за кілька секунд стало зрозуміло, як жорстоко нас ошукали; та і, правду кажучи, ніхто: ні президент Кеннеді, ні Двайт Д. Ейзенгауер чи навіть Дж. Едґар Гувер (три герої в очах емігрантів) — не міг б вповні вдовольнити очікування цього натовпу. Те, що дрібний, майже як гномик, чоловічок у зеленому піджаку, котрий вийшов із-за лаштунків, сильно пітніє, було видно навіть мені з останнього ряду. Передусім він витер лице носовичком — і дав нам удосталь часу, щоб угамуватися. Тиша, така сама гучна, як допіру галас, заповнила зал. Дами, котрі особливо цікавилися літературою, повитягали записники, щоби фіксувати в них слова пророка.

— Ladies and gentlemen!

Ці слова шокували всіх. Англійська. Він говорив англійською! І решту тридцять п’ять хвилин Антон говорив правильною, аж книжною, англійською про те, як важливо цінувати і плекати культурну спадщину нової батьківщини. Голос він мав м’який і тихий, навіть мікрофон не міг правильно посилити його гучності, додаючи цим словам бодай механічної сили за відсутності риторичного жару. Замість натхненної патріотичної промови, на яку відчайдушно сподівалися від нього емігранти, живучи у вакуумі мовчання всередині культури, що їх не помічає, вони слухали — дедалі сильніше та помітніше дратуючись — вдумливу й дещо гіпнотичну лекцію про Волта Вітмена та про межі поетичної свободи. Ніхто навіть не помітив видатної речі: в руках Антон не мав жодного папірця — він говорив із пам’яті. Коли він закінчив і заохотив слухачів запитувати, запала довга мовчанка, а тоді піднялася рука:

— Що ви думаєте про наші політичні перспективи у найближчому майбутньому?

Антона немовби пересмикнуло. Він запхав руки в кишені свого зеленого піджака й похитався на п’ятах. Уперше склалося враження, що він говорить до слухачів із позиції вищості.

— На жаль, я не Нострадамус. Я прибув сюди, — мовив він раптом голосом, таким знайомим мені, як мамина пісня, — розповісти вам про світ поза політикою. Я знаю, що ми маємо обов’язки перед нашим минулим. Знати історію необхідно: без того в нас не буде власної свідомості й совісті. А без них «я» не існує. Проте закликаю вас звернути увагу, що є й інші способи існування, інші погляди на людський досвід. Я знаю, що ви боїтесь утратити себе в чужій мові. Вдаватися до неї — це щось таке, як хвороба зникомості. Але ні, це зовсім не те саме. Це може бути й засобом самовизначення…

Він замовк. Неначе хтось дав йому знак: ти зазнав фіаско, тебе вже давно ніхто не слухає!

— Дякую. Ви були дуже люб’язні. Якщо хтось має бажання обговорити це детальніше, я буду внизу.

Розчарована юрба сонно поаплодувала лжемесії — і завіса перед його крихкою постаттю засунулася. Люди почали похапцем одягатись і кинулися до виходу. Ніхто не хотів лишатися на цьому поверсі, коли він пішов. Навіть Ада зробила так само. Не знаю вже, чи промова Антона її розчарувала, чи їй було соромно за інтрижку зі Семмі, — та нам важко було її наздогнати, так швидко вона пішла до машини.

Дорогою додому ми не провадили, як зазвичай, жвавих розмов — натомість тиша огорнула нас медовими обіймами. Урешті-решт Ада сердито прошепотіла:

— Продався англійцям!

Батько відповів не відразу:

— По-моєму, він добре говорив. Тільки не все я розчув. Акцент… — співчутливо зазначив він, неначе британський акцент — то ще один утиск і неповага, який доводиться терпіти нашим героїчним емігрантам.

Ада просто сиділа похмуро. Коли ми підвезли Круків додому, вона попрощалася, ледь кивнувши.

— Бувай, — сказав Алекс.

Рано-вранці наступного дня, коли сини пішли до школи, в помешканні Ади задзвонив дзвоник. Вона відчинила: на порозі стояв Антон. На ньому був той самий зелений піджак. В одній руці він мав букет ротиків, а у другій — потріпану шкіряну валізу.

Вона затулила лице рукою і відсахнулася.

— Можна зайти?

— Авжеж, заходь, — сказала вона, провела його кухнею до вітальні, де на стінах облуплювалася фарба.

Антон, здасться, не помічав вад квартири. Він не зводив погляду з Ади. Тепер здригалася вона.

— Ну, гаразд, — сказав він. — Це, мабуть, незручно, то не будемо. Я знаю, щó ти й усі подумали про мою лекцію. Нехай. Я що сказав, те сказав, і минуло. І я чув про Льва. Співчуваю. Я, правду кажучи, був про нього кращої думки. Війна змінює людину, й еміграція — теж. От і мене змінила. Запродався британцям. Так люди кажуть. Не найгірші, кому можна запродатися, головне — чека не загубити. У культурі в них стільки гарного. Чудового. А що вони практично нічого не знають про нашу культуру, то я часто ловлю себе на тому, що цим користуюся…

Тепер вони сиділи на дивані.

Він роззирався.

— Хто картини малював?

— Мій син Алекс.

— Непогано, Адо. Ніколи не знаєш наперед, ким людина стане.

Риси його обличчя були тонкі та дрібні, й вона бачила, як Антон зі шкіри пнеться, силкуючись поводитися так, аби їй було затишно, — наче то вона у нього в гостях. Скільки сивини на його скронях! Востаннє вона бачила його палким юнаком, сповненим фантазій про літературу. Чому ж їй так страшно?

Немовби читаючи її думки, Антон мовив:

— Не бійся. Я сьогодні зранку про Волта Вітмена вже не розповідатиму, навіть про Емілі Дікінсон не буду.

Ада насилу змусила себе кивнути. Чому її паралізувало?

— Адо, я маю дещо тобі сказати. Зовсім божевільне. Ти не зобов’язана відповідати. Подумай, скільки треба, подумай. Я у Нью-Йорку на кілька днів, до старих друзів у гості ходитиму, щось говоритиму в різних товариствах — де від мене всі не сахатимуться.

Ада, яка й далі була вдягнена в червоний вовняний халат і взута в червоні капці, не мала навіть косметики на обличчі. Урешті вона змогла промовити:

— Що ж це таке, Антоне?

— Цей голос не змінився. Значно менше змінився, ніж тобі здається. Ми не могли повернутися додому — це правда. Та життя після війни не було нестерпно жахливе. Я маю гідну роботу в технічному коледжі. Місто негарне, студенти — не Ейнштейни, та влітку я вирушаю в похід до Озерного краю і працюю в читальні бібліотеки Британського музею… Ну, і власне, Адо, — мовив він, нервово смикаючи краватку. — Я хочу, щоби ти повернулася зі мною до Англії. Я довго чекав, не наважувався спитати, бо… ну, через багато речей, але зараз усе готово, і я живу відносно стабільно, і, сподіваюся, тобі сподобається.

Ада здригнулася: такого вона не очікувала.

Знову запала довга тиша, і вона промовила:

— Поети формулюють думку, збирають слова… Це — інше…

Антон дивився на килим. Потому підсмикнув холоші, поклав руки собі на коліна і нахилився вперед.

— Звичайно. Та ось чого я прошу. Я тобі залишу дещо.

Він узяв валізу, розстебнув її й вийняв щось схоже на книжку в м’якій обкладинці.

— Журнал. Тут моє оповідання. Я хочу, щоби ти його прочитала. А потому на тому тижні впустила мене до хати.

Ада похитала головою.

— Те, що ти написав у журналі?

— Я знаю, як це — жити на шпальті. Ніхто не бачить твого обличчя. Ти почуваєш правоту. Самовпевненість. Усе-таки прочитай.

Антон підвівся.

Ада провела його до дверей.

— Бувай, — лагідно сказав він, простягнувши руку. — Було дуже славно. Чекатиму на наступну зустріч.

Ада похитала головою. Тоді поцілувала його у щоку.

Коли Антон пішов, вона подивилася на кухонний годинник. Вона ще навіть не зібралася на роботу. Тепер Ада працювала майже безперервно, у дві зміни: виходила о десятій і поверталася пізно.

Того дня робота рухалася повільно. У березні людський апетит був найслабший. Кілька разів протягом дня вона поверталася думками до Антона і хитала головою. Такий оце світ — усе просто відбувається.

Вона повернулася додому о десятій: сини сиділи перед телевізором — і відразу його вимкнули. Не звертаючи уваги на їхні скарги, Ада відіслала хлопців до їхньої кімнати, помилась і зібралася спати. Їй було чути, як Віктор крутиться з боку на бік за зачиненими дверима.

Згодом, у ліжку, вона згадала про той журнал, який їй лишив Антон, і навшпиньки пішла до вітальні. Повернувшись під ковдру, вона поглянула на обкладинку: то була абстрактна картина, на якій портрет Данте, вибухаючи, розлітався на тисячі шматків. Те, що на портреті саме Данте, вона зрозуміла, прочитавши назву на першій сторінці.

Вона знайшла у змісті Антонове прізвище, а потім і назву твору: «Посол мертвих». Якийсь час вагалася, перш ніж перегорнути сторінку, зазирнути всередину товстого журналу.

Назва була там. Ада прочитала перший рядок — і ахнула. Сіла. У першому реченні було її ім’я — Адріана. Її ім’я. І не лише її ім’я. Вона впізнала описане місце, впізнала людей! То була її родина. Серце Ади шалено калатало, наче вона стрибнула з парашутом; і для того, щоби він розкрився, продовжила читати.

Посол мертвих

1

Адріана народилась у місті Воскресіння на річці Пам’ять і була найстарша з дев'ятьох дітей. Висока дівчина з довгою шиєю, з тонкими павучими пальцями, зі стрункими ногами — її прозивали жирафою, і носила вона це прізвисько красиво та зі смаком, як і багато інших речей. Батько її, доктор Тарас Січ, був онуком звільнених кріпаків, вибився в люди і став суддею, а її мати, доктор Ірина Бук, була вчителька та просвітянка подібного з чоловіковим походження. Батьки дали доньці впевненість у тому, що вона ніколи не втратить свого місця у світі, хоча їй часто випадало тяжко зі світом торгуватись. Одначе вона пробачала світу його вади, бо сама змалку вийшла за його межі, встановивши зв'язок із більшою та нескінченно могутнішою імперією — тіньовою імперією померлих.

В один із останніх місяців нормального життя Ади, за рік до голоду, її родина оселилася на літо в будиночку над Чорним морем. Будинок під високим трикутним дахом стояв із відчиненими вікнами серед розлогих дубів і купався в нескінченному світлі, дихав солоним вітерцем із-над дюн. На світанку, коли всі ще спали, семирічна Адріана тихцем виходила з дому. Дівчинка вистрибом рухалася стежкою, що вела до моря, а за нею біг пасічників кіт пан Мічо, який любив моркву. Вона минала мурашники завбільшки з конячку-гойдалку, зупинялася подивитися на бражників, які пили нектар із пелюсток, схожих на засохлі краплини крові.

Стоячи на дюні й дивлячись у воду, вона посмикувала край червоної хустки, яку кілька хвилин тому пов’язала. Хустка зісковзнула, відкривши хвилясте золоте волосся. Дівчинці хотілося цілим тілом відчувати вологе повітря. Дивилася на яскраві пінні кінські гриви, на пінний пух, чула шум тисяч шабель — і міраж нескінченних з’єднаних обріїв будив хвилювання в її серці. Воно билося гучніше, ніж прибій, і Адріана уявляла себе на плоту з гілля та морських зірок. Налітав вітер-афродизіак і розгортав запахи манливого майбуття, в якому їй судилася щаслива, сповнена щедрих дарів доля.

З піску за кілька метрів од неї встала гола жінка з неприємним рудим волоссям і поспішила до води, злякавши Аду. Дівчинка дивилась і думала: де ж я бачила її раніше? Може, вдома, у місті?

Неподалік сіла чайка. Глянула на неї помаранчевим оком, схиливши голову набік, потому повернула голову, наче хотіла подивитись і перевірити ще й другим оком, і кліпнула, невдоволено сама зі собою погоджуючись. Чи бачилися вони раніше? Птаха безгучно відкрила й закрила загнутий дзьоб. Покрутила головою ще кілька разів, стала на одну ногу, потому — на другу, а тоді гидливо полетіла геть. Цікаво, а як би то було — полетіти за нею? Треба спитати подругу Славу — єдину її знайому, котра справді літала.

Слава — Королівна Вітрів (їй подобалося так зватися) — була Адиною одноліткою. Вона та її сім’я зупинились у готелі. Торік, коли вона була сама на пляжі, її підхопив раптовий вихор. Дівчинку затягло у хмару-смерч, закрутило, наче в міксері, а потому — з орлиним пером у руці — опустило на купу соломи. Коли налетів вихор, усі решта були в домі. Почувши бурю й побачивши, що дитина зникла, всі вибігли надвір — і побачили дівчинку, розхристану, та усміхнену, за сотню метрів од того місця, де вона була востаннє. Пізніше Слава розповіла Аді, як побачила свого покійного дідуся: він під’їхав на коні, спустився по всілякому смітті, яке літало у вихорі, наче по сходах. Дід, казала Слава, підхопив її на руки й поцілував, не випускаючи з руки шаблі. Вона показала на червоний слід на щоці — там дідусь подряпав її вусами.

Ада сіла на пісок, чекаючи на подругу. Обхопила рукою коліна і поклала на них підборіддя. Намагалася скласти язик трубочкою, та він залишався пласким, ніби морський їжак. До неї повз жук, ворушачи щелепами, як садовими ножицями. Ада взяла патичок і підсувала його до жука, доки той заліз на нього. Поволі підняла.

І тут із трави вискочив пан Мічо і збив лапою жука на пісок.

— Адо! — до неї бігла Слава.

З морської піни вийшла гола жінка, й Ада дивилася, як із губки між її ніг стікає вода.

— Це хто? — спитала Слава.

— А ти не знаєш?

Жінка швидко пройшла повз украй здивованих дівчат.

Слава була ще худіша за Адріану. Вона жила на іншому кінці країни, в тій серцевині, яка створила Україні репутацію житниці Європи, де пшеничне колосся хвилювалося під вітром, як сонячне проміння, як золото, поплямоване кров’ю давньої різанини.

Славин батько, лікар, був худорлявим чоловіком із моноклем і постійним нежитем. Коли він приходив пограти в тарок, то завжди приносив нові книжки з картинками. Їх він мав стільки, що Ада думала, ніби він живе у бібліотеці. Поки дорослі грали в карти, дівчата роздивлялися картинки. Іноді Славин батько подовгу чхав, і всі терпляче чекали, доки напад минеться.

Жінка вдяглася, взяла свій рушник і пішла геть, а дівчата зосередилися на важливіших справах. Разом вони збирали панцирі крабів, звідки їх виклювали чайки, коли приплив відступив, немовби якась істота, не спроможна втриматися за край світу, вчепитися пальцями в пісок. Потому почали будувати міста. Проте в обідню пору династії їхніх піщаних замків уже лежали розкидані, наче середньовічні королівства, сплюндровані велетнями. Дівчата занурились у море, щоби змити пісок. Пливучи на спині, вони дивилися, як за язиками води стає не видно берега, і медузи зачіпали їх.

В Адріаниному домі мама вмовляла Славу пообідати. Слава тільки засміялась і похитала головою.

— Гляди, бо підхопиш хворобу зникомості, — мовила доктор Бук.

На це Слава всміхнулась і, пригорнувши Аду, повела її назад до моря. Напевно, вона на якусь частину була русалкою, бо за кожної можливості бігла до води. Вечорами Адріанина мама гріла воду і наливала її в цинковий таз, а дівчата сиділи на підлозі, граючись порцеляновими ляльками. Коли Слава вперше зняла сукню, Адріана помітила в неї на животі родиму пляму в формі морського коника.

— Його звати Горацій, — пояснила Слава.

Лежачи в ліжку, Адріана відчувала, що море бере її на руки, як батько. Під повіками блукали картини минулого дня. Засинаючи, вона все ще бачила голу жінку, котра пірнає у воду, і хвилі шумлять у її волоссі.

Наступного дня Ада знову побігла до моря. Цього разу берег було вкрито синіми та білими мушлями, гладенькими й заокругленими, довгастими, важкими, як мармур, і ніжними, як пір’я. Посередині лежав маленький, ніби молитовник, чорний фотоапарат «лейка»: вона уявляла, що його впустив якийсь турист, фотографуючи дельфіна, коли яхту гойднуло на хвилі. Дівчинка побігла до апарата, проте не встигла його схопити, бо хвиля змила і камеру, й більшість мушель.

— Адо!

Мама кличе.

Дівчинка ображено побрела додому, зайшла крізь скляні двері.

З порога вона побачила: обоє батьків метушаться по вітальні.

— О, Боже, ти забула, — мати уважно глянула на неї, потому відвернулася поправити синю скляну вазу з райськими пташками на каповій підставці.

Усілякі брати й сестри сиділи на підлозі, повзали по ній і додавали ще більшого гармидеру.

Батько, радячись про щось зі садівником, помахав Адріані. Вона подивилася на його високу елегантну постать. Він був узутий у сірі черевики з носорожої шкіри, вбраний у блискучий сріблястий жилет і в костюм кольору темної білки.

З тіні вийшов незнайомець. На ньому була біла сорочка з гофрованою манишкою та з французькими манжетами. Кошлате волосся було брудне, а черевики готові от-от розвалитися на шматки після наступного походу. Чоловік манірно клацнув підборами, вклонився так, що мало не лизнув підлогу, і простягнув руку з м’якими, слабкими пальцями.

— Хто ви? — спитала вона.

Він скривив повні губи. Образився.

— Я художник.

— Портрет, Адо, портрет, — жваво втрутилася мати.

— Так, ходи-но, стань тут, дитино, — мовив доктор Січ.

Засмучена, Ада зробила так, як їй було сказано. Ну от, моря сьогодні не буде. От нудота. Дві години стояти, поки цей дурень малюватиме, — навіть слова сказати не можна!

— У Відні неспокійно, — кинув чоловік.

Ада здригнулася. Неспокійно у Відні. Тільки таких новин їй бракувало. Канікули, в неї канікули. На канікулах забуваються. Усе на світі забувають.

— Мене це не дивує, — сухо відказав батько.

Здається, він теж хотів тимчасово відмежуватися від світу. Як добре. Ліпше тиша, ніж порожні балачки.

— Збирайтеся! — плеснула в долоні мати.

Родина зібралась, утворивши єдину лаву. Навіть маленький Орест стримувався, та в якийсь момент терпець йому урвався й він фальцетом вигукнув:

— Мамо, а як ти думаєш, чому в мене очі жовкнуть — і що робити?

Усі стояли, вдихаючи запах парфумів і мила, слухаючи море та птахів, дивлячись, як метелики п’ють нектар за відчиненими дверима, — а несамовитий художник шмагав полотно пензлем.

Невдовзі митець, котрий за час роботи наче постаршав на десять років, махнув усім рукою, закликавши подивитися, що вийшло. Він увійшов у кураж і, поки родина милувалася портретом, прихилився до піаніно, впершись рукою в бік, і мовчав.

Ада замислилася, наскільки більшими за неї виглядають батьки, наскільки вони на картині красивіші та довершеніші за неї. Не приховуючи огиди, скривилася, побачивши власне обличчя: біляве волосся, зелені мигдалеві очі, посаджені так широко, що високі вилиці здаються кінцями бумеранга. А підборіддя таке квадратне, хоч кухоль на нього став. Ну, і ноги та шия — точнісінько як у жирафи. Це все їй дав Бог, і вона розуміла, що треба бути вдячною. На щастя, вона була задоволена собою незалежно від того, як на неї дивився світ. Розвернувшись спиною до художника, чия самовдоволеність її ображала, Ада спитала в матері:

— А тепер можна на пляж?

— Що? Так… Це ж чудово, правда, любий? — сказала пані Бук чоловікові, й вони обоє подивилися на художника, котрому вже кортіло кого-небудь убити.

Відкинувши волосся з чола, автор вичавив зі себе посмішку. «Моє гасло: один ранок — один портрет». Він так вирішив. Якщо вже це приводить його на дачу до лицемірів, то нехай, — він хотів такого життя.

Тим часом задоволене подружжя підняло руки над головами і заплескало в долоні.

У ту саму поїздку на море, на узбережжя, що колись належало легендарним царям і царицям — неймовірним створінням, котрі виявляли кохання одне до одного, даруючи навзаєм гори та села, — доктор Січ, колишній містик і семінарист, узяв Аду на екскурсію до монастиря. До більшості монастирів жінок не пускали, втім, Адин батько був поважний чоловік, і навіть кримські ченці чули про нього. Коли він прибув: у літньому піджаку й у широких білих штанях, тримаючи доньку за руку, — вони відчинили браму навстіж. Той монах, котрий водив їх територією, казав, що він має кількасот років; у це доктор Січ, звісно, не вірив, але тримав сумніви при собі: так він чинив практично з усіма думками, які могли здатися комусь поганими.

Кілька десятиліть опісля Ада пам’ятатиме ікону Благовіщення: аскетично-худий Гавриїл звертається до стривоженої та серйозної Марії, яка сидить на золотому троні, перебираючи пальцями край храмової завіси, що символізує смертну плоть, у яку їй судилось огорнути безсмертний дух свого Сина. Німби навколо голів красиво поблискували, і лазер світла, який цілив у її живіт, проходив крізь голуба й формував щит навколо несотвореного образу, що мав розквітнути в ній. Ада подумала так само про своє зачаття: якась сила проникла в пошрамований живіт матері й зробила її чистою, ясною, обраною.

На відміну від багатьох дівчат-католичок, котрі проходять через період, коли уявляють, як вони стануть черницями, Ада відчула, що їй безмежно цікаві та привабливі зображення прекрасної Магдалини…

До батька почали ходити поважні люди. Ада розуміла, що вони дуже поважні, бо її не кликали чаювати разом із ними. Вона спостерігала за парадом огрядних людей у білих льняних костюмах. Стиснуті губи відвідувачів витягалися, нагадуючи носик поливалки, з якою садівник доглядав фаленопсиси. Вони говорили про політику, — Ада це розуміла. Чула прізвища «Винко», «Петля» і «Сталін», — портрет останнього висів у їхній школі на кожній стіні. То були імена, можливо, для історичних книжок, але аж ніяк не для віталень. Ні, це її зовсім не тішило.

Опиняючись поза колом дорослих турбот, Ада зверталася до книжок. Того літа вона виросла від Пеппі Довгапанчохи до Сельми Ляґерльоф. Сонце хилилося до вечора, а вона лежала впоперек лозової кушетки на веранді, поринувши з головою в «Сагу про Єсту Берлінґа».

Вакації промайнули швидко. Їдучи на вокзал у фургоні, запряженому кіньми, сидячи поруч із мамою навпроти гомінливих братиків і сестричок, Ада слухала, як колеса читають брайлівське письмо дороги, й дивилася на довгоногих журавлів, які бігали між високих сухих трав. Єдиним рухом повітря тієї пори для неї був материн подих на шиї. Ада їла бутерброд зі сиром і переможно дивилася навколо. Це її країна: хоч куди поїдь — усюди вона вдома!

Фургон тягли два мляві ваговози. За повіддям сидів, стежачи за вибоїнами, чоловік із довгим сивим волоссям і з бородою до пояса, наче зробленою зі залізного дроту.

Циган зі старого міста. Так вона собі уявляла. Візник попльовував і сміявся без причини. Суддя, сидячи біля нього, витяг жувальний тютюн — і обидва насолоджувалися його гіркотою.

Доктор Січ запитав його, звідки він.

— О, ви такого місця не знаєте, — відмахнувся чоловік.

Ада відщипнула шматочок хліба і кинула у струмок.

— Правда?

— Правда. Я зі Сходу. Мій батько був король.

Суддя тихо розсміявся.

Візник додав крізь зуби:

— Тепер, мабуть, мені бути королем: батько, певно, вже помер… А ти хто? — спитав він Аду.

— Просто жирафочка, — сказав доктор Січ.

— Слухай, жирафочко, ти знаєш, що саме тут святий Андрій пішов на небеса за Спасителем?

— А хто це — святий Андрій?

— О, то це правда?

— Що?

— Що вода світу випаровується. Невдовзі всі океани пересохнуть.

— Чому ви це кажете? — спитав доктор Січ.

— Бо люди про все забувають. На роботі людей бачу — всі все забувають…

— А до чого тут океани?

— Усе, що було, записано на воді. Вода — це світова пам’ять. Ви коли-небудь думали про щось таке, чого ніколи не бачили?

Доктор кивнув.

— Це все тому, що вам у вухо потрапила якась крапля води. Та коли люди починають забувати — це означає, що води меншає.

— А все-таки, хто такий святий Андрій? — не відступалась Ада.

— Перший апостол твого Спасителя Ісуса Христа.

— А чому ви кажете, що він мій Спаситель? Чого всі мені намагаються віру накинути? — спитала дівчинка.

— Я молюсь Аллахові, — задумливо відповів візник.

— Ви з батьком посварилися? — спитав доктор Січ.

— Ні. Я просто хотів мандрувати, Божий світ побачити.

— Як ви живете?

— Усюди, де буваю, зустрічаю тих, хто знає мого батька, — просто відказав візник. — Вони допомагають мені. Якщо треба. Це не часто буває. Родина. Чингісхан, розумієте?

— А, ханський рід.

— Так кажуть. Сам я не надто цим переймаюся.

— Чи можу я щось для вас зробити?

Старий озирнувся на Адиного батька. Візникове око сльозилося.

— Ви здивуєтеся, скільки знає старий візник. Ось, наприклад, бачите той будинок? — він указав батогом на ветху споруду з чорного каменю на пагорбі над шляхом.

За будинком сонце вигравало призахідною жаркою барвою.

— То — мого двоюрідного брата. Мій батько його виховав. Батька любили — а любов має велику силу.

Ада відчула, як вдихнули легені хмар. То був один із таких моментів, коли ти у своєму житті наче на сцені й за тобою стежать сотні пар очей.

Візник подивився на Аду і сказав:

— Пам’ятай, жирафо: у світі є люди, котрі допоможуть тобі у біді, лише треба знати, де їх знайти, і знати, як висловити те, що на душі.

— З цим будинком одна історія пов’язана, — продовжив він. — Хочете послухати?

Ада кивнула.

На вокзалі батько щедро винагородив візника.

Сидячи на іншому кінці платформи, Ада помітила ту саму руду жінку.

2

Опісля Чорного моря вона вже не бачила. Наступними роками батько дедалі глибше поринав у роботу.

Вона зрозуміла, що не все гаразд, коли наступного літа, замість того, щоби поїхати на літо до діда в село Ласки, залишилась удома в місті.

— У селі нічого їсти, — пояснила мати.

Того року вони й самі недоїдали, хоча діти на таке не надто звертали уваги. Втім, Ада помітила, що батьки дуже посерйознішали, а час від часу краєм вуха чула їхні розмови про похорони та про голод. Здавалося, щось недобре ще далеко, проте вже наближається…

Та міське життя до війни мало чимало своїх невеликих принад. Воскресіння на річці Пам'ять було тисячолітнім містом і знало, чим розважити своїх мешканців: кінець літа передував буянню осінніх барв. Ада заскучила за Славою, та невдовзі почались уроки музики, потому балет — і тут її жираф'ячі ноги виявилися справжнім скарбом.

Після школи на прогулянці в парку Ада збирала каштани, щоби куховарка їх спекла, а ввечері на неї чекали вдома веселі забави з братами та сестрами. Віктор вигадував чудові ігри — саме він придумав «таємну поліцію», яку додали до репертуару більш традиційних занять на зразок ловіння зубами яблук у тазику з водою чи гри «причепи хвіст комісарові»[8].

Ада як найстарша дитина мала певні привілеї. Вона перша перейшла з-за дитячого столу в кухні за дорослий у їдальні, де їжа була справою доволі офіційною, так що кожного вечора розкладали срібні прибори. Вона скаржилася меншим, що мусить там сидіти прямо й акуратно нести ложку до губ, не сьорбаючи. «Вам би не сподобалося», — дипломатично запевняла вона їх.

Понад те доводилося слухати нескінченну політичну балаканину. Майже щовечора приходили якісь гості, зокрема генерали та єпископи, письменники та міністри, й у розмовах легко переходили з української на польську, французьку чи російську. Люди навколо її батька намагалися збудувати країну, і справа ця видавалася значно складнішою за піщані замки. Одну історію вона вивчала вдома, іншу — в школі.

— Малов загинув. Будьте обережні, — сказала одна гостя якось увечері, а наступного дня батька заарештували, хоча за кілька днів випустили.

Роками ці вечірні розмови здавалися якоюсь перекличкою зниклих чи загиблих політиків:

— Міністра немає. Тепер Хрущов на його місці. Каже, що партія не винна. Імперія повертається.

— Але це проблема капіталу. Ми маємо справу з іншими…

Розмови за вечерею часто переходили в палкі суперечки.

Коли служниця приносила тарілки з ростбіфом і з «палюшками» — смужками вареного тіста, — гості розмовляли про те, що бачили, а бачили вони мало гарного. Ада не раз спостерігала, як дорослий чоловік утирає тихі сльози, повторюючи, ніби молитву, імена людей, котрі зникли чи котрих було страчено.

Її батько працював із НДО — Національною демократичною організацією — і через це інколи опинявся під арештом, хоча жодного разу не просидів за ґратами довше, ніж тиждень. Однак іноді він звертався до Ади і голосно казав:

— Імена неважливі, люба. Важлива тільки доброта.

Хоча вечеряти з дорослими Аді загалом було не дуже приємно — це щось таке, як продовження школи, — проте сама кімната дівчинці страшенно подобалась. У їдальні стелі були високі, а на блакитних стінах висіли картини Василя Штернберґа, який був другом поета Шевченка, і Капітона Павлова, який навчав Гоголя. На одній із картин було зображено сліпого музиканта зі струнним інструментом; він грав і співав, сидячи в темній кімнаті, а тим часом селянська родина з довгастими худими обличчями скупчилася довкола нього, немовби живлячи його спів своїм теплом.

Поет Антон водив її на концерти до Опери, де вона слухала «Богему». Був він на кілька років старший від Адріани й належав до друзів її сім'ї, скільки вона себе пам'ятає. Він не був особливий красень, але мав власний стиль: шалено вривався у світ, відкидаючи рутину — від хатнього господарства до самої війни — як пастки, що їх розставили на його душу дрібні біси — дрібні, а отже, нижчі від його гідності. Одяг на ньому ніколи не сидів ідеально: піджаки завжди замалі, а штани — завеликі.

Одного разу, коли його спитали, він пояснив це тим, що взяв піджак у молодшого брата, а штани — у старшого. Іноді він міняв місцями елементи цього рівняння. Проте, запевняв він її, хоча він одягнений і не найкраще в місті, зате обдарований в іншому. Він читав багатьма мовами, зокрема й англійською, дуже любив Гарта Крейна та Волта Вітмена. Він міг читати їй вірші напам’ять, ідучи широкою вулицею до Оперного театру. У його вустах ця мова перетворювалася на набір шалених звуків.

Одного разу він з’явився в неї на порозі ще більш розхристаний, аніж завжди. Перед піджака мав вимащеним чимось чорним, черевики — заляпані грязюкою. Антон притискав щось до грудей, і його очі палали. Вийшла друком його перша книжка. Він простягнув її Аді.

— «Polycronicon», — прочитала вона. — Що це значить?

— Та нехай. Колись ти зможеш читати мої вірші англійською. Обіцяю!

— Ледве чи… — кокетувала вона.

— Чому ж? — аж засмутився поет.

— Я сучасної поезії не люблю…

Проте вона залишилася його читачкою, сприймаючи вірші та романи в перекладі. Їй подобалися Перл Бак і Джон Стейнбек. Антон мешкав у єврейському кварталі й невдовзі почав вивчати Кабалу. Він не втомлювався захоплено розповідати Аді про книгу «Зоар», розводився про Ейн Соф[9] і Сефірот[10], про Кетер, Хокму, Біну, Ґвуру і Тиферет — із його вуст вистрілювали розряди химерної мови.

Він оповідав їй несамовиті історії про розмови з Богом, і Той йому казав, що знає, чому так багато з них страждає: «Усе почалось у сімнадцятому столітті, з повстання. Тоді було вбито багато невинних. Жінок. Дітей. Юдеїв. Католиків. Страждання — це наслідок тих подій. Думаєш, Бог забуває? Ми не знайдемо спокою, доки не поглянемо в очі власним гріхам».

Ада дивилася йому в очі, які горіли фанатичним блиском. Антон здавався їй спасителем. Але щоразу, коли вона підсувалася занадто близько, він відсувався, неначе боячись її тіла.

Її тіло… Жодний міф не переповість, як змінюється дівоче тіло. Ада годинами роздивлялася себе оголену з материним срібним дзеркальцем, немов так могла би передбачити, як зреагують чоловіки на те, що її груди збільшаться ще на кілька сантиметрів. Поки що кожен міліметр був золотий. Хоча бували дні, коли Адріана хотіла б, аби ніхто не озирався на неї на вулиці, загалом їй подобалося поширювати повільне магнітне поле. Певний час вона сама була зачарована власним виглядом і не могла ні на чому зосередитися, коли опинялася біля дзеркала.

Якби тільки її батько не так багато працював! Він повертався додому значно пізніше, ніж за містечком на лезі бритви між Європою та Росією сідало сонце. «Ми європейці», — часто казав він за столом, на що всі кивали, не обов’язково вповні сприймаючи запал його слів. «Ось Париж — це місто так місто», — казав він Аді. Від нього вона дізналася про Відень і Лондон, про Рим і Єрусалим, про Нью-Делі та Нью-Йорк. Великі міста світу в її уяві були чимось на кшталт клубу — й Ада уявляла, як переїздить із одного в інше: сьогодні відвідує Букінгемський палац, завтра — Собор святого Петра. Їй подобалося, коли батько вечеряв удома, — майже щодня виглядала його біля вікна. Коли він повертався, Ада кидалася йому на шию, обсипаючи поцілунками.

— Бачу, опера зробила на тебе враження, — з удаваним докором казав він їй.

І він пояснив їй, що для дорослих життя — це як суцільна школа.

— А як же тобі уроки робити, якщо ти майже вдома не буваєш? — запитувала донька.

Виявилося, що наступний урок стане уроком насильства. Усе почалося в одну ніч — хоча хмари збирались уже не один рік. На вулицях лунала стрілянина, в небі гули літаки, наче жахливі птахи, скидаючи яйця-бомби. Одного дня її брат Віктор, який навчався в гімназії, не прийшов додому. Мати, котра працювала у звичайній школі, оббігала ціле місто, намагаючись дізнатися, де її син. І солдати, і партизани поповнювали свої лави, викрадаючи людей. Після марних пошуків їй довелося повернутися на роботу, хоч останнім часом вона і нездужала.

Інколи діти під час повітряних атак опинялися самі вдома. Ада сиділа разом із молодшими в шафі й співала, щоби заглушити вибухи, — якусь дурненьку пісеньку про діряве відро. Надворі свистіли бомби. Орест смоктав два пальці. Галя розмовляла з батьковим капелюхом. Ада дивилася на велику різдвяну листівку з величезним замком на двадцять п’ять вікон над ставом, де каталася на ковзанах весела родина. По другий бік вулиці вибухнула дзвіниця, каміння полетіло у вікна. Звідки взялося це зло у світі? У чому корінь їхнього страждання? Ада намагалася прогнати сльози шкодою: відчиняла всі вікна, починаючи з першого грудня. А літаки не відлітали. Скільки це триватиме? Вони хіба не розуміють, що це всього-на-всього вона? Чому скидають бомби на мене? — гадала Ада. А з тими, хто посилав ці літаки, бодай що-небудь сталося? Вона витерла ніс тильним боком долоні. Коли ж повернеться мати? Усі сили світу об’єдналися проти Ади, і вона облизувала зелений льодяник.

Майже на всі її питання була відповідь. Колись Антон пояснював, що цю ситуацію можна розглянути в кількох площинах: в історичній, моральній і духовній. Історичні питання пов’язані з владою, з крадіжкою ресурсів і з підкоренням населення. Моральна площина залежить від наслідків дій окремих людей, із тим, як до людини ставилися та як вона ставиться до інших. Ну, а духовну сферу пов’язано зі стосунками з Богом. Випадковостей не буває, наполягав він. Кожну волосину полічено!

Проте його певність не заспокоювала Адиних страхів.

3

Невдовзі після того, як почалася війна, доктор Ірина Бук розіслала дітей із міста до різних родичів у село. Адина мати вважала, що так дітей буде віддалено від лінії фронту. На той час, одначе, фронт пересунувся — й війна точилася вже в іншому місці.

Ада поїхала до тітки — сухорлявої, вузлуватої жінки, чиє обличчя було пооране та поморщене, мовби ядро горіха. Материна сестра мешкала в хаті з двох кімнат під солом’яним дахом і без електрики на краю села, що мало близько двох десятків будинків, оточених полями та фермами. Тітчині вікна були малі, а двері не замикалися. Холодними ночами кози та кури ночували в хаті, нервуючи двох тітчиних безпородних собак, які ганялися за птицею, доки господині набридало й вона забирала псів у ліжко, де спали і вона, і племінниця. «Місця повно», — запевняла вона Аду, яка часто, прокидаючись, виявляла, що обіймає за чорну шию Бровка.

Тітка не мала власних дітей і заздрила Адиній матері, що в тієї стільки синів та доньок. Отак воно і буває: в місті хтось має все, а в селі чесна людина перебивається з хліба на воду. Не дивно, що сталася революція. Але товариству племінниці тітка була рада, а коли дізналася, що дівчина письменна, то витягла зі скрині Біблію, яка залишилася їй від покійного чоловіка, і звеліла Аді читати вголос Святе Письмо, а сама тим часом варила кашу з м’ясом на вечерю. Тітка дуже любила історію про Ноя. «Ви Ноєві діти», — казала вона курям і собакам, хрестилась і хрестила тварин. Півень — агресивний поганин — заперечно кукурікав.

Село було далеко не тихим пристановищем і кишіло військовими. Солдати протоптували шляхи на засніжених вулицях, майданом походжали озброєні люди в цивільному. Тітка на них не зважала.

— То все — чоловічі справи, — махала вона рукою. — Всі гуртом у пекло підуть.

Вони йшли селом, несли яйця чоловікові, котрий міняв на них масло. Кури метушилися під ногами, чубилися, як діти. Проходячи повз найбільший будинок на вулиці, Ада помітила солдатів, котрі зібралися під його важкими брунатними дверима. Вони курили, сміялися, тупали чобітьми по снігу, всипаному порожніми пляшками та недопалками.

— Тут не ходи, — сказала тітка. — Тут вони тримають своїх жінок.

Тітка займала Аду шитвом, церуванням килимків і сорочок, литтям свічок із воску фосфоричного кольору.

Поки племінниця працювала, старенька сиділа поряд і без кінця нарікала на своїх братів та сестер.

— У мого брата грошей скільки хоч’, — казала вона Аді. — Та він, жаднюга, ніколи в житті про жодну душу не подбав. Він би ніколи не зрозумів, чого я тобі допомагаю.

Ада вже зібралася було заперечити, що він узяв до себе двох її братів, але зметикувала, що найліпше буде промовчати.

Їй подобалося кататися на ковзанах пізно ввечері. Якось, відмивши посуд і кинувши на лід корм для курей, вона схопила дерев’яні ковзани, які висіли коло печі, мітлу — і подалася на ставок.

Біля ставу сіла на підмерзлий сніг і начепила ковзани. Лід де-не-де закидало снігом, і Ада зрозуміла, що було б розумно прихопити й лопату. Дівчина взяла мітлу і махала нею перед собою, аж доки розчистила стежку. Від морозу паморочилось у голові й забивало подих. Ада глянула на зорі, які розкиданими сніжинками вкривали небо. Як близько вони, — здавалося, вона відчувала їх усіх: і матір, і батька, й усіх сестер і братів — наче вони були зовсім і не далеко, наче відстань нічого не означала, бо вони жили в ній. Дівчина швидко зігрілася. Відчувала, як червоніють щоки, наче тепло — це колір. Сама-одна на льоду при місяці, вона знову почувалася невимовно щасливою, дочкою стихій, наче війна — це взагалі клопіт когось іншого. Невдовзі вона виробила складну траєкторію, якою літала з грубуватою грацією, забувшись у вигадливому русі. Вона наспівувала пісню про багаття, згадуючи літо й ігри на пляжі над Чорним морем у Криму з подругою Славою. Кумедно серед снігу думати про пісок. Вона заплющила очі, згадала монастир, пасічникового кота й оголену руду жінку, котра пірнала у хвилі. Раптом Ада почала чхати. Час вертатися. Вона під’їхала до берега, сіла, зняла ковзани, знову важко натягла чоботи й пішла додому.

Ніч сяяла, мов церква на Різдво, й Ада дивилася, як вітер проносить снігом сухі листки.

Серед поля стояв великий джип із увімкнутим гучним мотором. Дивно. Що він тут робить, у цій глушині? Вона колись їздила машиною. Спочатку — першим в області дядьковим «бентлі». Коли дядько взяв дітей покататись, Ада гордо махала селянам, котрі визирали з усіх вікон, витріщаючись на те диво. Тепер вона підкрадалася до машини по снігу, порипуючи чобітьми. Щойно вона нахилилася, щоби зазирнути у вікно, двері відчинились — і вона відлетіла у сніг. Мітла випала з її рук. І тоді на неї кинувся він — вовк у формі. Світло фар зблискувало на його ґудзиках і медалях. Його борода дряпала їй щоки, а язик, мов у тітчиного собаки, ходив повіками та ніздрями, зуби до крові вп’ялись у шию. Він розірвав на ній шубу та сорочку, так що її маленькі груди огорнуло морозяне повітря. Задер їй спідницю, і його руки немовби почали розривати її навпіл, коли він розсував їй ноги і проштовхував пальці вглиб, наче намагаючись знайти якесь дно. Тоді схопив її за горло так, що вона не могла і вдихнути, й узявся заходити в неї. Адріана відчула, що її розриває зсередини — так її брат колись розірвав жабу петардою. Коли незнайомець скінчив, то встав, плюнув і помочився на сніг. Не дивлячись у її бік, застебнувся, сів у машину і хряснув дверима так, що Аді здалося, ніби він у неї вистрілив. Коли він поїхав, вона ще довго лежала на землі і кліпала, а зірки тихо підморгували їй. Коли одна покотилась, Ада машинально заплющила очі, щоби загадати бажання — та нічого не спало на думку. Вона не могла наважитися промовити навіть подумки своє бажання: щоби цей солдат помер.

Удома вона побачила, що тітка спить на стільці біля згаслої печі. Ада прокралася повз неї. Якщо тітка дізнається, що сталося, то розлютиться: їй не можна було ходити самій поночі. Треба було сидіти вдома. Щодо солдатів тітка її попереджала. Ада взяла глечик із водою, таз і вийшла в індигову ніч. Плаский світ поблискував молочним льодом. Вона скинула сорочку, спідницю, закривавлені панталони і затремтіла від холоду. Одяг лопотів у її руках: коні вітру мчали білою рівниною — й Ада занурила одяг у воду, яка вже почала братися кригою. Її сльози замерзали. Вона спробувала вирити яму і закопати скривавлений одяг — але земля була тверда, наче граніт. Підбігла чорна коза і буцнула її підпиляними рогами. З рук потекла кров — Ада не витримала і зайшла до хати.

Щоби не будити собак на ліжку, вона постелила собі на підлозі й підклала жмут закривавленого одягу під голову. Дивлячись у стелю, слухала тітчине хропіння. Ада гадала, як ведеться її матері в місті. Дівчина заскучила за нею. Мати точно б чимось їй зарадила.

Бровко прокинувся й підійшов до неї. Понюхав, але, коли спробував лизнути, дівчина відрухово вдарила собаку по носі, й здивована тварина відступила.

— Пізно гуляла? — спитала зранку тітка.

Ада, яка взагалі ні на хвилю не заснула тієї ночі, кивнула, кліпаючи, щоби зупинити сльози. Стара й так зазнала надто багато лиха, щоби ділитися з нею ще цим.

— Ну, хай, нíколи мені про твої походеньки думати, роботи багато, — промовила тітка.

Вона запалила в печі, й невдовзі в хаті запахло димом. Ада вийшла надвір і побачила, що настав ранок. Ясне сонце розкидало по снігу діаманти. Над тим місцем не було жодної хмари — жодного могильного каменя в небі над ним. Набундючені кури зібралися довкола неї, вимагаючи поживи. Тієї миті Ада зрозуміла: зовнішньому світу байдуже, що з нею сталося, — достоту як цим курям. До кінця життя вона нікому про ту пригоду не розповідала. І зовсім мало хто з її близьких бодай замислювався, що в її житті була та ніч. За роки Ада поховала її під багатьма шарами землі й повітря, відстаней і снів, а згадувала її вже як останню ніч, коли ходила кататися на ковзанах, перш ніж лід розлетівся під бомбами.

Проте якусь межу було перейдено. Після того зґвалтування Ада вже не володіла своїми снами. Вони почали просочуватися назовні — й часто вона чула голос чи бачила людину, котра їй снилася, так що вже сама сумнівалася, спить вона чи ні. Вона бачила свого діда — шкільного вчителя, котрий, стоячи біля дошки, мовив їй:

— Душечко, розумієш: місто заснували троє братів. На жаль, не любили вони один одного…

4

Лист від батька покликав її назад до міста.

Мати помирала.

Дорогою з вокзалу Ада нервово позирала на німецьких солдатів, котрі ходили містом із гвинтівками; серце її калатало.

Пакт Ріббентропа—Молотова ненадовго зробив СРСР і Німеччину союзниками, які поділили Східну Європу між собою. Якийсь час у Воскресінні панували комуністи, і багатьох друзів сім’ї Ади було заарештовано — відтак або розстріляно, або депортовано. Серед майже двох мільйонів людей, котрі зникли в тих краях менш як за рік, був і Віктор, Адин брат.

Мало кому зі сусідів можна було довіряти: важко було точно сказати, хто з них інформатор; а невдовзі німці напали на своїх союзників. Бліцкриґ тривав чотири місяці. Комуністи, відступаючи, розстрілювали своїх в’язнів, тож усі були переконані, що Віктор загинув.

Дехто з мешканців Воскресіння радо вітав німців, гадаючи, що ті ставитимуться до місцевих краще, ніж росіяни.

Ці люди допомагали своїм новим панам. Невдовзі після прибуття німців відбувся єврейський погром із тисячами загиблих. Потому з’явилися чутки, що бійню спровокували комуністи. Інші казали, що народ давно хотів єврейської крові. Хай там як, а до кінця року в країні було знищено майже мільйон євреїв.

Більшість людності залишалася налаштованою щодо німців скептично, а маленька група партизанів збільшила кількість своїх ворогів, додавши до них прислужників Райху. Райхскомісар звертався до своїх підлеглих у промові, стверджуючи, що їхнє головне завдання — видобути всі можливі ресурси. «Якщо я знайду серед місцевих такого, хто гідний сидіти зі мною за одним столом, — оголосив він, — то накажу його розстріляти!» Гіммлер пішов іще далі, висунувши пропозицію стратити кожного десятого інтелігента. Коло скептиків почало активно зростати, коли люди, котрі опинилися поза радянською державою, зрозуміли, що з новими панами опиняються у статусі унтерменшів. Коли Ада добралася, брати і сестри вже були в помешканні — і їхня присутність створювала якусь химерну атмосферу свята — при тому, що в кімнаті тхнуло непраною постіллю та потом.

— Ми стерв'ятники, які чекають, доки сконає олень, — прокоментувала Галя, найбільше схильна до похмурих узагальнень.

Вони по черзі сиділи біля матері, котра щосили боролася за життя. Показувала Аді родинний портрет на стіні й питала, чи донька пам’ятає той день, коли його було намальовано.

— Я не могла дочекатися, коли ж можна буде назад до моря піти, — прошепотіла Ада, тулячись лицем до гарячої материної шиї.

Ті, хто не сидів біля хворої, збирались у вітальні. Близнята перетягували шарф, доки Едуард відпустив руку, а Ганнуся впала на Христю, і та розкричалася так, що Аді довелося її вгамовувати, нагадавши, що мама спить.

Сидячи на підвіконні, Ада побачила: батько йде вулицею разом із кількома солдатами, — деякі з них мали гвинтівки. Вони зупинилися перед будинком, двері якого щедро прикрашали інкрустовані візерунки. Ада постукала у скло — та вони не почули. Хотіла гукнути — але кватирка не відчинялась.

І тут вона почула власний зойк: один зі солдатів ударив батька прикладом. Доктор Січ упав. Менші озирнулись — але Ада сказала: та ні, нічого, там бабця послизнулась, ідіть грайтеся далі. Вона так суворо глянула на них, що вони послухалися. Тим часом Ада побачила, що солдат ллє батькові на голову якусь рідину. Брати і сестри побачили, як Ада вилетіла з квартири, так що коса била її по спині.

Коли Ада проштовхувалася крізь юрбу до батька, шлях їй заступив здоровенний білявий солдат. Вона вдарила його ногою, подряпала шию. Він розвернувся й ударив її: один раз у живіт, другий — у скроню. Падаючи, дівчина бачила, як батько намагається встати. Він заточився, нахилився спочатку вперед, тоді назад. На його крик іще більше людей попідбігало до вікон, а юрба побільшала. Ада чула батьків голос, але не могла встати. Кров заливала їй очі. Вона відчувала, як її зносить потужна течія. Натовп кричав і лаявся, та ніхто не кидався до солдатів і не намагався допомогти: нікого було кликати. Зойки залунали ще гучніше. Ада насилу зіп’ялася на лікті — й побачила: на бруківці танцює вогонь. Дівчина сподівалася, що молодші не підійшли до вікна. Знов упала на землю й заплющила очі. Коли отямилася, то полум’я вже згасло, тільки обвуглене тіло залишилося лежати, наче стара колода, посипана піском. Ада знову заплющила очі. Хтось відсунув тіло з дороги, щоби могли проїхати машини. Над Адою стояв її брат Влодко. Важко було повірити, що ніхто не прийшов батькові на допомогу, — всі боялися.

Вона навіть уявити не могла, наскільки неможливо пояснити це тим, хто бачив у житті лише мир.

Аду поставив на ноги молодий чоловік, котрого вона не впізнала.

— Це — Лев, — пояснив брат. — Мій друг із «Пласту».

Ада знітилася, кивнула, обтрусила сукню.

— Дай-но допоможу, — сказав Лев Крук.

Ада подивилася на нього довгим поглядом. Потому заплакала. Знов опустилася на землю.

— Побудь біля неї, — сказав Лев Влодкові. — Піду людей покличу.

Так він і вчинив. Лев усе влаштував. Він знав, де знайти надійного лікаря, що робити з покійником, навіть запропонував, що сам поговорить із їхньою матір’ю.

Церкви, за попередньої окупації забитої дошками, так і не відчинили — тож улаштувати нормального похорону не випадало. Те, що лишилося від тіла, Лев склав у мішок і поніс просто на цвинтар, де зміг домовитися з двома копачами. Більшість священиків було заарештовано, і знайти бодай одного було важко, та отець Стус прийшов сам і відспівав покійного. Докторка Ірина Бук стояла бліда і кашляла, діти, Лев і Антон, завмерло дивилися на вогники свічок у темряві. Під час панахиди дітям не йшли з голови вовки: вони чули, що ті живуть на цвинтарі, — й, коли десь загавкав собака, Орест заплакав. Усі були раді повернутися додому.

Ада дивилася на портрет у материній спальні. Ще зовсім нещодавно життя здавалося нормальним… Що ж вони такого зробили, чим заслужили на оце? Нічого. Нічого вони не зробили. Вона не братиме на себе відповідальності за чуже зло. А що робити з батьковим одягом? Костюми та сорочки, які акуратно висять у шафі, штани і шкарпетки в комоді… Учора це все були необхідні речі. Якщо вони не були необхідністю, а просто безглуздим реквізитом, то що, крім їжі, людині дійсно потрібно? Що це за свобода, за яку одні люди вбивають інших?

Минув тиждень, і Адина мати померла. Коли її душа залишала тіло, Ада сиділа поруч і промовляла подумки: «Мамо, ну ти маєш лишитися тут, аби допомогти нам, не кидай нас самих!». Материне тонке волосся втратило блиск, а шкіру вкрили червоні плями. Ада стискала її руку й дивилася їй в очі, які поступово згасали. Вона бачила, як світло відходить, — але не бачила, куди. В останні секунди Ада відчула, що їй не до снаги побороти смерть — як і не до снаги було побороти солдата, котрий її зґвалтував. Час — це чоловік. Вечоріло, надворі запалювали ліхтарі.

Лев у вітальні чекав разом із отцем Стусом. Тієї самої ночі матір поховали поряд із батьком. «Тепер на кладовищі нам уже трохи як у вітальні», — мовила Ада. Сова, яка сиділа на дубі, дивилася на панахиду і двічі подала голос, здивувавши печальних людей над могилою. Дорогою додому Лев вів перед, а Ада трималася позаду, стежачи, щоби ніхто з менших не загубився. Їхні кроки відлунювали на порожніх вулицях. На душі в неї було важко і темно, вона навіть не могла придумати, якими словами розрадити менших. Батьки, звичайно, не вічні — та вона й сама не могла прийняти їхнього зникнення. Я би їх не відпустила, казала до себе Ада. Бігла б за ними до самої брами смерті.

На щастя, плакати і занурюватись у себе часу не було. Поки всі лежали в ліжках, Лев і Ада сиділи мовчки поруч на дивані у вітальні. Тепер головою родини стала Ада — й відповідальність моментально зробила її дорослою. Голос її став твердим. Вона боялася, що посивіє. Ада схилила голову Львові на плече, поклала долоню на його руку. Обоє так і задрімали.

Перед самим світанком, щойно голуби вилетіли на свій прохацький промисел, їх розбудив стукіт у двері. Лев підскочив, схопився за складаний ніж у кишені. Вони з Адою мовчки встали й удвох пішли коридором.

Лев різко відчинив.

На порозі стояли двоє юнаків — приблизно ровесники Ади, високі, трохи сутулі, з рівно прилизаним чорним волоссям. Вони опустили руки вздовж тіла, дивились униз. Один кинув швидкий погляд на Аду, потому знову втупився в підлогу, наче зібрався говорити з порогом:

— Барух! Сет! — здивувалася Ада.

Ці близнюки вчились у школі в її матері. Ада познайомилася з ними, коли сім’я трохи раніше жила у єврейських кварталах.

Лев спитав Аду, що їм треба, і вона відказала:

— Впусти їх.

— Вони євреї, — сказав Лев.

— Я їх знаю, — відповіла Ада.

У квартирі хлопці так і лишилися ніяково стояти, доки їх буквально заштовхали до вітальні.

— Що сталося?

— Батька розстріляли. Мати зникла.

— У мене теж…

В очах у хлопців легко було прочитати недовіру.

Слухаючи про ґето для євреїв, Ада так до кінця й не збагнула, в чому сенс упередженості проти них. Вона не надто й розуміла, ким вони є, ті євреї. Знала, що вони не ходять до церкви, навіть не вірять у Христа, — проте, хоча її родина кілька разів святкувала Йом-Кіпур із Ґітельманами (чи, може, саме з цієї причини), щось у тому, як люди різняться між собою, було для неї геть незрозумілим. Юдей? Християнин? Мусульманин? Дві ноги, дві руки, два ока, трохи розуму в голові — та й то не обов’язково. А коли у батька за столом говорили про євреїв: інколи захоплено, інколи вороже, — серцем вона так і не розуміла того, що чули вуха.

— Вони вас уб’ють, якщо дізнаються, що ми були тут, — сказав Сет, який, схоже, виходячи з дому, доклав усіх зусиль, аби вдягтися якнайкраще: Ада помітила, як блищать його черевики.

— Але вони не дізнаються, — додав Барух.

— Не обов’язково, — промовив Сет.

— Ви їм скажете? — додав Барух.

Брати походжали кімнатою туди-сюди. Лев стояв біля вікна, дивився на вулицю. Нарешті мовив:

— Мені треба вийти. Ви надовго?

— Днів на два. У нас дядько за містом. Він нам допоможе.

— А як ви до нього доїдете?

Хлопці почули у Львовому голосі скептицизм.

— Знайдемо як, — обережно відказав Сет.

Барух кивнув. Лев подивився на Аду і сказав:

— Хай ніхто не виходить із дому. Якщо вас кілька днів не побачать, ніхто не дивуватиметься. У п’ятницю повернуся.

Він нахилився до Ади, наче хотів її поцілувати, — проте вона відсунулася. Лев знизав плечима й пішов до дверей. По стіні побігла стонога — і Лев прибив її рукою.

Сет, Барух і Ада мовчки сиділи у вітальні, доки зійшло сонце і стало чути, як малеча прокинулась у сусідній кімнаті.

— Що ти їм скажеш? — запитав Сет.

Аду здивувала власна відповідь, яка цілком пасувала до того, як тепер розгорталися події: що химерніша ситуація, то легше. Усе було геть не таким, як вона уявляла: і смерть обох батьків, і розуміння того, чим вона ризикує, залишивши у себе цих братів. Дійсність неначе гралася з нею, намагалася від’єднати її від виразних, але ілюзорних упереджень. Властиво, дійсність, хай яка жахлива, майже завжди виявляється кращою, ніж ті страхи, з якими намагаєшся її уникнути.

Цілком імовірно, вона перебувала в шоковому стані, її серце ховалося від лиха, яке передчувало.

— Ви мамині друзі. Та і їх я днів зо два не випускатиму з дому, — рішуче сказала Ада.

Барух спокійно дивився на неї.

— Слухай, ти бліда, як сметана. Тобі треба поспати.

До кімнати тихо зайшов Орко.

— Це хто?

— Я Барух, великий чарівник! — відказав Барух таким тоном, яким би промовив «Доброго ранку!».

Орко розвернувся і побіг назад до кімнати.

Сет і Барух прожили у них кілька днів. Покладаючись на якісь невідомі Аді зв'язки, хлопці планували втечу.

— Якщо після війни будемо живі, ми тобі поштівку надішлемо, — сказав Сет.

Ада всміхнулась. Усі ці пригоди інколи нагадували гру. Тільки тоді, коли комусь ставало боляче та погано, було видно, яка в цій грі висока ставка. А проте інколи це просто не вкладалось у голові — наприклад, у ті хвилини Ада не могла повірити, що вже ніколи не побачить батьків. Звичайно, вони з хвилини на хвилину зайдуть, розкинуть руки для обіймів…

За повсякденними клопотами в неї не лишалося багато місця для журби: тепер треба було дбати про братів і сестер. Може, тому, коли Лев обіймав її та цілував, вона вже не відштовхувала його.

І то була не єдина причина.

Лев, хоч і невисокий на зріст, був гарний із лиця, мав орлиний ніс і тривожні блакитні очі. Тримався він упевнено, як значно старший чоловік. У партизани він пішов у п’ятнадцять років, коли його батьків витягли з дому і розстріляли на їхньому власному подвір’ї. Відтоді він сам дбав про себе. При цьому він був великий романтик. Не знав нічого, крім війни, — і те, чого вимагала від нього дійсність війни, п’янило Львове серце. Кожна мить показувала йому, скільки він може дарувати іншим, — і опіка над Адою приносила йому задоволення.

Проте він не часто розкривав їй душу, так ніколи й не зізнався, що саме він улаштував убивство солдатів, котрі позбавили життя її батька. Власне, він ніколи й не ділився з нею подробицями різних своїх перемовин — і ця потайність проводила між них певний вододіл.

Війна тривала, і вони дедалі частіше заводили мову про втечу з міста. Не можна було залишатися: коли повернуться комуністи, їх, без сумніву, стратять. Німці — теж загроза.

Усе вирішив раптовий прихід поліцаїв одного ранку: вони шукали Льва. Того вечора родина зібрала все необхідне, склала у два рюкзаки і подалася до табору біженців на тій території, яку вже відвоювали.

5

Табори біженців започаткувала міжнародна благодійна організація CARE — й мільйони людей уперше за багато років опинились у стабільному становищі. У таборах народжували дітей, ховали покійників, голосували, проводили уроки, там шліфували й відкладали на майбутнє мрії. Було місце і для кохання у квапливо збудованих спорудах, які для багатьох їхніх мешканців назавжди з’ясували різницю між розкішшю та необхідністю.

Якось увечері в таборі, стоячи з олов’яною мискою в черзі по їжу, Ада помітила цигана з білою бородою, такою довгою, що він поділив її на дві половини й перекинув через плечі, як коси. Вона впізнала кримського візника, котрий доправляв її сім’ю на вокзал. Згадала навіть його розповідь про Чингісхана.

Ада помітила, якого молочного кольору стали його очі. Чоловік був сліпий. Він ходив із ціпком, бо не бачив дороги.

Ада любила печену бульбу і завжди вела малих у чергу рано, поки страва була гаряча, а казани — повні. Тримаючи лице над картопляною парою, вона відчувала, як розчиняється в жарі земного плоду. Занурювати в картоплю олов’яну виделку було як занурюватись у гарячий пісок на пляжі. Їжа обпікала язик — і Ада всміхалася від того, наскільки їй байдужий той опік. Може, це слід було сприймати як попередження: біль став приправою, без якої все здавалося надто прісним. На мить вона забувала про братів і сестер, про рай і пекло, про велетенські питання попереду. Якби то можна було так сидіти вічно! Тоді Ада почувалася б найщасливішою з-поміж жінок.

— Ви Адріана Січ?

Ада розплющила очі. Перед нею стояла руда жінка, чиє обличчя здавалося знайомим. Таке в таборах — не рідкість. Одягнута вона була у квітчасту сукню.

Ада кивнула.

— Я тільки хочу сказати: ваш батько був великий чоловік. Я маю дати вам оце.

Жінка простягла їй якийсь конверт і пішла геть.

Дивно. Ада провела поглядом руду, котра швидко вийшла з їдальні.

— Що це було? — спитав Орест.

Ада не відповіла. У конверті був золотий браслет — не надто важкий на руці, не надто елегантний. Тоді вона пригадала жінку: то була та сама оголена купальниця на Чорному морі. Ада стільки років про неї навіть не згадувала. І, не здивувавшись із того, що її батьки мають певну власну історію, власне минуле, Ада відчула укол смутку: вона так і не дізнається, ким вони були.

— Вибачте, можна вас на хвилинку? — шепеляво звернулася до неї англійською якась жінка.

Ада, яка курила надворі біля їдальні, очікуючи на Льва з футболу, побачила незнайомку в добре пошитому діловому костюмі брунатного кольору. У жінки в руках були блокнот і олівець, а на одному оці — зелена пов’язка.

Ада і Лев учили англійську мову, і вона зраділа, що зрозуміла питання, проте збентежилася.

— Вибачте, я не дуже добре говорю англійською. Що з вашим оком?

Тепер Ада мала трохи часу, щоби переглядати журнали на кшталт «Life» і читати не лише популярних письменників, як-от Стефана Цвейґа та Франца Верфеля, а й, наприклад, Орвелла, чию «Ферму тварин» один її друг переклав українською, хоча їй дужче подобався оригінал.

— Кон’юнктивіт, — відказала жінка.

Чомусь від її шепелявості й пов’язки Аді полегшало. Американці принаймні намагалися поводитися дружньо.

— Я пишу матеріал про життя в таборах… — Які рівні в неї зуби! — Чи не могли б ви розповісти нашим читачам, як це — бути біженцем?

Ада ще не встигла зжитися з таким статусом — але по-іншому їй справді було годі на себе дивитися.

Вона затяглася «лакі страйком» і трохи подумала. Потому сказала:

— Коли загинуло стільки людей, котрих ти знаєш, світ уже не той, що був. Живеш у геть інакшому місці.

— Яке ваше найбільше сподівання? — спитала журналістка.

Знов Ада спробувала всміхнутися.

— Розумієте, я багато чого залишила вдома, але то — неважливі речі… Бути біля своїх рідних. Так. Добре?

Гуляючи самотою в лісі біля табору, слухаючи птахів, які співали так самозречено, ніби світ іще зовсім молодий, Ада вирішила прийняти деякі важливі рішення. Вона чула в собі негучний, але лютий голос, який вимагав помсти, і намагалася його притлумити. Натомість силкувалася бути якомога відкритішою. Вона нікому не заздритиме. Хоч куди вона звідси піде, буде в несприятливому становищі: її оточуватимуть люди, пов’язані одні з одними павутинням минулих дій, що зветься історією.

— Дуже розумно, — промовив її батько.

Вона уявила, як він стоїть, зіпершись на великий камінь, у довгому чорному пальті й в елегантному фетровому капелюсі, поклавши підборіддя на ручку парасольки.

Чіткість видіння її вразила. Батько всміхнувся і сказав:

— Мені важко робитися видимим, тож не очікуй, що це буде дуже часто.

— Мама з тобою?

— Звичайно. Зараз вона, певно, до Ганнусі пішла. Чимало вас, бач. Хочеш, аби я її покликав?

— Чимало ще лишилося — ти хочеш сказати?

Батько докірливо примружився.

— Сердишся…

— Ти зарано пішов, тобі не здається? Ти вважаєш, що вже всього необхідного мене навчив?

— Щодо цього — певен. Ми з твоєю матір’ю дали тобі чудове вміння орієнтуватись у невидимому світі.

— Це ж де? Боюся, більшість наших поки що перебуває у видимому.

— Наприклад, заповіді… Не будь зарозуміла. Думаєш, Смерть — це просто? Послухай: Смерть у всьому така сама складна, як і Життя.

Ці уявні розмови їй допомагали. Від спілкування з рідними духами вона почувалася не такою розлюченою та самотньою, як без них.

Довкола красувалися клени в осінньому вбранні. Вона підняла листок і провела пальцями по його прожилках. Дерева теж утрачають усе щороку — а щовесни воно до них повертається.

Спускаючись із гори під бунтівними знаменами осені, Ада зустріла Антона, який радісно помахав їй.

Він відростив вуса та борідку і став од того трохи схожий на Леніна; як на Аду, то занадто схожий. Перетворився на вченого, котрий, щойно має чим присвітити, сидить уночі над книжками, читає вірші й вивчає містичні трактати Якоба Беме та Кабалу.

Антон легко сходився з людьми, і до його товариства належало кілька американських солдатів, серед них — молодий лейтенант Том О’Фланнаґан. Високий, навіть елегантний, із дуже коротко стриженим світло-рудим волоссям, до війни він викладав історію США в університеті. Його рідний батько, іммігрант із графства Корк, умовив його виконати свій обов’язок і піти добровольцем. Ветеран, котрий воював у Нормандії, він сказав Антонові, що з цим досвідом його чуття історії неймовірно посилилося, — жодне читання не дало б цього. І, сподіваючись затримати в серці засвоєні уроки на ціле життя, він усе-таки боявся, що невдовзі почне все забувати. Лейтенант О’Фланнаґан особливо радо ділився з майбутніми емігрантами своїми думками про те, чого їм варто очікувати в Америці. Він, Федько й Антон, якого лейтенант прозивав Достоєвським-молодшим, і ще деякі їхні товариші могли годинами сидіти в їдальні й розмовляти. Іноді разом із ними засиджувалась Ада. Ті розмови нагадували їй вечерю за батьківським столом.

— Але ж Америка — це не нація, — заявляв Федько. — Це — клуб. Я що хочу сказати: ось, приміром, ми. Якщо нам трохи пощастить — то й ми будемо американцями, хоча в Америці не народились.

О’Фланнаґан під’юджував його:

— Сам побачиш. Ми нація, хоча для громадянства не обов’язково народитись у нашій країні. Старі визначення переписано. Для того, щоби земля була твоя рідна, з неї не обов’язково вирости. Блакитній крові наливають не ліпшого пива, ніж червоній.

— Правда? — відказав Федько, переходячи в наступ. — Кажеш, у вас немає аристократії? От цікаво. А я кажу, що ваша революція від російської відрізняється тим, що у вас її проводили вищі класи — а не проти них. То можна сказати, тому вона й пішла на користь. Але в мене є до тебе питання.

— Питай.

— А де влада? Чия влада в Америці насправді?

Це питання сиділо в голові в кожного майбутнього іммігранта.

О’Фланнаґан витяг пачку «Лакі страйк» і пригостив усіх цигарками. І всі — зокрема й Ада — закурили. Лейтенантові подобалося володіти аудиторією, він відчував, що поступово з воїна знову стає громадянином.

— У чому влада? У цифрах. Керують цифри…

— Гроші. Знаю-знаю, — відказав Федько.

— Ну, в чомусь і так. Але не все так просто. Ще є громадська думка, люди.

— Я до Англії поїду, — сказав Антон. — Там, у Європі, все зрозуміліше.

— Зараз в Англії буде досить важко, — мовив Федько.

— То й добре. В Америці буде ще важче, — відповів Антон.

— Чому ти так кажеш? — не зрозумів О’Фланнаґан.

— Бо вона перемогла. Вона відкрила неймовірні силу та владу. А свобода з владою ніколи не ладнає. Про це й історія Христа, на мою думку. Христос уособлює повну духовну свободу, яка виявляється творчістю. Нагадуючи людям про майже нескінченну силу всередині них, ви показуєте межі зовнішньої влади. А це — загроза для її носіїв: незалежно від поширеності їхнього впливу, він такий обмежений, що покладається на силу примусу. Стережися людей настільки безсовісних, що вони втікають від дзеркала мистецтва з тієї причини, що воно загрожує ілюзіям їхнього самообману.

— Стережися митців, захоплених самообманом, — підколов його Федько.

О’Фланнаґан знов усміхнувся:

— Ну-ну, Достоєвський-молодший. Як я люблю, коли ви такі розмови починаєте. Але з мене годі. За хвилину кіно.

— Яке? — спитав Антон.

— «Мати чи не мати».

— Гемінґвей. Читав?

— Не скажу, що читав. Чув.

— Не найкраща його річ.

Антон постійно читає, подумала Ада, дивлячись, як той іде до неї, а руки в нього гойдаються обабіч тіла, як пружинки.

— Адо! Мене прийняли. Я їду!

— Хто, куди?

— Лондонський університет. Буду вчитися в Англії.

Ада розсміялася, дивлячись на його юнацький захват.

— Ти як гадаєш, Еліот іще живий? Уже понад рік жодного літературного журналу не бачив!

Ада похитала головою. Це хто?

— О, глянь, лисиця!

Ада озирнулась і помітила, як руда істота зникла в кущах.

Дівчина кинулась Антонові на шию і розцілувала його. По-дружньому, хоча ці поцілунки нагадали їй більш ніж дружні — зі Львом, який просив її руки. Вона здригнулась і різко відсахнулася від здивованого поета, чиє пристрасне захоплення Адою було очевидне так само, як обриси давніх дерев попереду над дорогою — голі, зруйновані хоральні зали, де колись лунали ніжні пташині голоси.

Ада знала, які почуття викликає в поета. У війну він утратив обох батьків і сестру. Він, як з’ясувалося, ціле життя марно чекав такої піднесеної миті. Того дня, коли він залишив свою країну, закрилися джерела його поезії. Усе не обов’язково могло бути так: емігранти завжди згадують Віктора Гюґо, який написав найкращі свої твори на засланні. Тільки Антон був не такий письменник. Він сентиментально вірив, що істинна поезія пишеться тією мовою, якою тебе любила бабуся, а цю мову тепер для нього втрачено. Решту життя він пояснював своє мовчання, кажучи собі, що коли б обійми Ади в той момент були не дружні, а пристрасні, то він би віднайшов свою музу. Натомість йому довелося перейти до літературної критики.

Десь тоді Ада влаштувалася на своє посольське місце: вона й далі дружила з померлими. Час від часу кожен із її покійних родичів поставав перед нею. Особливо близька вона була з Ніною, наймолодшою з дітей її матері, котра втекла з цього світу через кілька годин після народження. Швидкий перехід Ніни з матеріального світу в ефірний дав їй переваги над іншими померлими, і вона енергійно підтримувала сестру, коли Ада шукала собі місця в новому світі. Вона з’являлась Адріані летючим зеленим обрисом, шишкою, окресленою барвистим світлом.

6

Верхня половина Адиного тіла тремтіла, наче листяне дерево, на яке опустилася тисяча птахів. Жінка сиділа в ліжку, спершись на три подушки в рожевих наволочках десятирічної давнини. Спочатку дрож був легкий, потому посилився — і посипалося листя: вона розплакалася. Щойно вона прочитала історію власного життя. Вона була певна, що вже ніколи не зустріне людини, котра знає її минуле, що їй на роду написано жити у світі, де люди без спільного коріння показують одне одному лише поверхню, — це крихке почуття віднімало в життя його живлюще тепло. Цього разу вона не спиняла себе, не намагалася бути сильною та сміливою, заперечувати те, що в неї перед очима, все, що з нею сталося. Її тіло так довго тримало в собі біль, який вона зараз визнала, — це було так, наче хтось відімкнув водночас усі двері переповненої в’язниці. Кожна частина її єства тремтіла почуттями, вже не стримуваними. Бунтівні, звільнені в’язні танцювали під зливою сліз.

Опісля, коли в її стрункому тілі вже не лишилося сил плакати, Адріана просто лежала в ліжку, поклавши голову на подушку, і думала про те, що прочитала. Звісно, то не була повністю її історія: Антон дещо змінив — так було треба, та й не бачив він багато чого з тих подій. Її батька не поливали бензином і не спалювали на її очах; його разом із друзями заарештували і живцем скинули в яму, де залили вапном. Вона ніколи не бачила його тіла, не знала, де його поховано. Сета з Барухом теж не було — то були її колишні сусіди Едько й Олька. Вони писали їй із Ізраїлю, розповідали, що безпечно дісталися туди 1947 року, поки Ада ще сиділа в таборі біженців. Після того зв’язок із ними обірвався. Що ж до духів — то це правда, вона розмовляє з померлими більше, ніж готова визнати, але звідки про це знає Антон?

Поети…

Епізоди оповідання фрагментами сну зблискували в її голові. Образи з Антонового твору здавалися їй потужнішими за власні спогади. Раптово вона не змогла згадати, чи було таке, що Славу підхопив вихор, чи справді ходила вона з батьком до монастиря. Як це може бути, що плоди Антонової уяви могли замінити те, що було насправді? Вона подивилася на годинник: уже минула четверта. За дві години хлопців треба будити до школи — хоча, бачить Бог, вони б уже й самі впоралися. Вони виростали, відчужувалися від неї. Уже давно відмовилися розмовляти українською мовою — тільки англійською. Хоча вона й розуміла їхній вибір, але прийняти його не могла. Її покликання полягало в тому, щоби бути мостом між світами, тільки от рух відбувався в один бік.

Аж ось перед нею Антонове оповідання: що це, як не спроба повернути минуле? Раптом Адріана почулася дуже втомленою. Заплющила очі. Її спогади про матір змішалися з образом із оповідання, й мати — і з життя, і з тексту — неначе взяла її за руку та повела до моря. Уперше за багато років Ада міцно заснула.

7

Цілий тиждень Ада думала про те, що запропонував їй Антон. Прибирала порохотягом у квартирі — й уявляла, як поїде зі синами-безбатченками до Англії. Що насправді її тримає тут? Навіщо лишатися? Від громади вона віддалилася, їй там не раді. Хлопці дичавіють. Робота — нуднішої важко уявити. Краса зів’яне — і стане вона така сама невидима, як готельні меблі. Чому б не віддатися несподіваному роману?

Протягом наступних днів майбутнє прояснювалося, її невідступні духи в один голос казали: «Альбіон тебе врятує! Лети на Альбіон!». Яка вона була дурна, коли думала, що виживе в Америці, де гонитва — найзапекліша. Їй потрібне впорядковане суспільство, де все має своє місце, — в такій країні й для неї місце знайдеться. Над усе їй була потрібна допомога зі синами. Така людина, як умілий і цілеспрямований Антон, могла б дати хлопцям чуття традиції та прочинити їм хоч трохи браму в майбутнє.

Якось пізно ввечері вона сказала про таку можливість Вікторові. Той, на її подив, похитав головою:

— До Англії? Ти хоч уявляєш, за кого вони там тебе матимуть, Адо?

— В Антона гарна робота.

— Він зможе утримувати і тебе, і синів? А вони? Їхня школа, їхнє життя? Ти про них подумала? — нервово промовив Віктор, затягуючись цигаркою.

Вони сиділи в кухні за столом-ванною, над яким висіла хмара диму. Біля вже наполовину випитої пляшки горілки стояла миска редисок.

Зазвичай вона з Віктором не радилася. Він жив якимось своїм туманним життям, про яке Ада і зараз мало що знала, та й не намагалася дізнатися більше.

Так, Віктор-Дзиґа ускладнив ситуацію. Його присутність могла би, навпаки, все полегшити: він міг би надати Аді таку необхідну економічну та психологічну підтримку. Натомість їй доводилося витрачати свої сили й на нього.

На початку п’ятдесятих він потрапив під амністію на Перше травня і якимось чином зміг знайти сестру, — і це її глибоко вразило: раніше Віктор умів здебільшого вправно губитися. Спочатку він пішов по цукор — і зник на п’ятнадцять років. В Америці загубився, коли вперше сам пішов гуляти Нью-Йорком. Загубився в перший день роботи на броварні — довелося чекати, доки його знайде бригадир. Він утрачав роботу за роботою. Задихався всередині власних думок. Дивлячись у дзеркало, він бачив блакитні очі та обличчя з правильними рисами й білявим чубом, який, хоч як дивно, не посивів. Він губився у власному гніві, який не мав виразного об’єкта — крім, звичайно, ворога в його рідній країні. Усім він уже був байдужий, тож ці палючі почуття тримав при собі. Коли гнів ставав нестерпним, чоловік підводився і крутився на місці, а в його душі точилася кривава битва, де змахували шаблі, летіли навсібіч обрубані кінцівки…

Він раз у раз повертався до того ранку, який змінив ціле його життя: надворі було холодно та сіро; на столі в кухні сидів кіт, лизав лапу. Адріана читала, прихилившись до пічки. Він вийшов зустрітися зі своїм другом Владом. Вони зібралися разом перетнути кордон. Натомість, прибувши на призначене місце, побачив там трьох правоохоронців. Ті сказали йому, що Влад уже пішов, — і заарештували його. Опісля він про свого шкільного товариша вже не чув. Натомість жив у камері з павуками завбільшки з тенісний м’яч і так ніколи й не побачив батьків живими.

У в’язниці він зазнав більше проникнень, аніж подушка для голок, — і тепер відчував себе лише тоді, коли всередині в нього щось було — холодне, гаряче, велике, — йому подобався метал, дула пістолетів, але то була рідкісна річ (хоча знайти таке було приємно), тож хай інші люди й гадали, ніби він загубився, — Віктор насправді добре знав, куди йде. Тим, який тримав салон татуювання в порту, показав йому Ньюарк і Нью-Йорк, і невдовзі у Віктора скрізь з’явилися друзі. Вони були грайливі, несамовиті — й сама Смерть спостерігала за їхніми забавами, придивляючись, наскільки далеко вони зайдуть, і вони заходили далеко, їх тішили зойки.

Віктор неохоче доглядав сестриних дітей. Він розумів, що його погляд — нездоровий. Він зводив їх у Музей страхіть історії. Багато років він колекціонував фотографії. Деякі були з тих журналів, які лежали в нього під ліжком; інші — знімки з таборів смерті, одна-дві — з часів Голоду. На одній з останніх було голе тіло хлопчика з відрізаним пенісом — ця картина спливала Вікторові перед очима, коли він намагався заснути. Він і думав зняти це фото зі стіни — та потому вирішив, що пам’ятати — важливіше, ніж спати. Усе одно зі сном найкраще допомагав вісімдесятивідсотковий варіант — горілка.

Ада чекала, що він зцілиться. Сподівалася, що колись брат прокинеться — і знову буде собою, — та цього так і не сталось. У таборі під Воркутою йому зашивали розірваний зад, який уже не міг утримувати кал. Під час якогось допиту слідчий приніс відро очних яблук, витяг звідти жменю на стіл і подавив їх дулом пістолета, як яйця. Тоді згріб рукою рідину в посудину, потримав над бунзенівським пальником і почав із ложки годувати смаженими очима якогось в’язня — не його, слава Богу…

Вікторові подобалися діри відомого призначення у стінах громадських туалетів, підвали, зони відпочинку на трасі в нічний час. Йому не спадало на думку, що темрява не є необхідною.

Коли він почув, що Ада збирається до Англії, то запанікував.

Наступного ранку, коли він не прийшов снідати, Ада подалася до його кімнати поглянути, чи він спить, і побачила, що ліжко застелене, а Віктора немає вдома. Вона не надто стурбувалась, адже досить часто брат зникав на цілий день.

Коли він не з’явився і наступного ранку, вона почала хвилюватися. Зателефонувала моїй матері, а та — батькові до лікарні, — й він пообіцяв почати пошуки, якщо Віктор найближчим часом не повернеться сам.

Ада зазирнула до братової кімнати, подивилася на страшні фотографії на стінах, здригнулася. Дзвінок у двері повернув її до тями, і вона побігла відчиняти.

— Антоне!

За ранковими хвилюваннями вона геть-чисто забула, що він мав зайти до неї.

Його худорляве, пооране думками обличчя з надією дивилося на неї з-над дбайливо зав’язаної краватки.

— Заходь, — сказала вона.

Не встиг він переступити поріг, як вона почала:

— Як ти про художника чудово написав! Пам’ятаю його. І про оперу. Про матір, батька. Я просто їх відчувала.

Вони разом зайшли до кухні.

— Ти не їдеш… — зітхнув він і запхнув руки в кишені піджака, від чого трохи зсутулився.

— Я хочу їхати. Хочу! — сказала вона. — Кави?

Його серце калатало. Ада не бажала брати на себе рішення. Хотіла їхати, проте не уявляла, як почне все спочатку. Тут принаймні лихо вже відоме, шепотів їй страх.

— Ні. Треба їхати. Що тобі тут? Що тут?

— Річ у Вікторі, — вона починала сердитися. — Віктор кудись пішов. Зник. Не вперше, та коли його немає довше, як день, то в мене таке враження, ніби знову настав сорок другий рік.

Антон захвилювався.

— Я телефонувала Славі.

— Я переконаний, що з ним усе гаразд.

— Може, може — а от із моїми нервами зовсім не гаразд. Ну, чого він не міг обрати для цього інший час?

— Чи можу я допомогти? Тобі треба їхати, — промовив він, дивуючись із власного відчаю.

Яка користь від літератури, якщо вона не спонукає до дій?

Його худе тіло напружилося. Він буде стрілою. Протне їй серце.

Ада підійшла до нього й узяла за руку. У тому віці, коли в жінок виростає друге підборіддя, вона стала ще привабливішою, ніж раніше, мов остаточно прийшла у власне тіло, дивовижно не підкоряючись законам тяжіння. Зморщок майже не мала, а очі горіли непростим світлом.

— Як мало людей готові таке навіть промовити, — сказала вона.

— Мало хто.

— Я не можу. Зараз не можу. Коли ти їдеш?

З кожним словом її рішучість зростала. Навіть незважаючи на те, що Ада розуміла, що помиляється, зачиняє двері, які можуть вивести її на волю.

— Завтра. Та це не має значення. Ти можеш прилетіти пізніше.

— Можливо, — промовила Ада, думаючи собі: хтозна…

Вона схилилася над ним і поцілувала. Цілунок починався мляво, як просте прощання, та почав набирати сили.

Ада здавалася цілісною і зосередженою, проте внутрішньо вона ціла тремтіла, гойдаючись, немовби повітряний змій, на вітрі теперішньої миті. Антон тим часом неначе зник. Ада хотіла, щоби він торкнувся її, потягнув до себе, взяв — а він натомість відхилився і засмучено подивився на неї.

— Мені ні з ким поговорити, — сказав він. — Ніхто не розуміє того, що я бачив.

Вулиці та запахи сотні днів хмарою клубочилися навколо нього, й Ада дивилася на нього в сум’ятті, розуміючи, що чинить помилку, проте не в змозі вирватися з лещат моменту. Так само, як у дитинстві, вона відчула, що сім’я тримає її, наче пастка, що брат знову руйнує її життя, — так його попереднє зникнення почасти зламало їхню матір. Ми повторюємося, подумала вона, повторюємось. У цьому наша трагедія.

Коли Антон пішов, вона стояла в кухні й дивилась у вікно, а в голові мішалися картини з минулого та фантазії про майбутнє. Так само, як і під час війни, вона не мала часу замислитися. Мусила ходити на роботу, де красиво втрачала себе, виконуючи ті замовлення клієнтів, які могла виконати. Того вечора вона прийшла додому пізно і побачила синів перед телевізором. Віктора й надалі не було.

Минула ще одна страшна ніч. Неспроможна заснути, вона задрімала десь під ранок і, здригнувшись, прокинулася від дзвінка у двері.

Біля дверей уже стояв Алекс. Поряд із ним — усе ще п’яний Віктор, якого привели ми з батьком.

Батько часто брав мене до роботи та виконання доручення в дуже дивних районах — аби я спокійно почувався всюди.

Він кудись зателефонував і досить просто виявив, де перебуває Віктор. Зранку в суботу ми сіли у батьків зелений «фольксваґен-жук» і вирушили до Ньюарка.

За кілька років до того я — з очевидних причин — зацікавився російською революцією. Швидко виявив, що практично нічого про неї не знаю. Наприклад, можна стверджувати, що старт революції дав піп Гапон 1905 року. Священик селянського походження був переконаний, що Христове послання можна практично застосувати до робітників у Санкт-Петербурзі. Він якийсь час жив серед них, побачив на власні очі їхні злидні й поспішив їм на допомогу. Прірва між бідними та багатими була шалена. Одна гілка царської родини володіла понад двомастами кілометрів берегової лінії й мала моду дарувати на свята одне одному гори. Так само робили королева Вікторія та німецький кайзер, обмінюючись пагорбами в Африці. Тим часом робітники тулились у хижках без електрики та без меблів. У темному приміщенні, де взимку температура могла падати нижче від нуля, ночувало по восьмеро людей. Римляни зі своїми рабами поводилися краще, ніж отаке… Гапона це обурило. Він виголошував пристрасні промови. Робітники йому довіряли. На відміну від багатьох тогочасних попів, Гапон був худий і аскетичний, не шукав способу збагатитися коштом чужого поту. Таємна поліція теж любила його — за чесність — і підтримувала. Проте, попри його вимоги поліпшити умови праці, нічого не змінювалося, — тож робітники вирішили пройти маршем по Санкт-Петербургу; організовував ходу сам Гапон. Після кількох місяців страйків практично всіх служб у Петербурзі зникла електрика і припинив їздити громадський транспорт; було запроваджено комендантську годину.

У неділю перед світанком почали сходитися десятки тисяч робітників. Їм казали, що на деякі вулиці заходити не можна — щоби не турбувати багатих. Гапон на ці обмеження вирішив не зважати. Одна група вирушила до Зимового палацу царя — і там на робітників напали поліція та військові. Загинули сотні людей. Гапон утік із країни. Його автобіографію «Історія мого життя» видали у Сполучених Штатах 1907 року. Коли він повернувся до Росії, то його вбили, — зробив це чи то агент поліції, чи якийсь есер, котрого буцімто зустрів російський письменник-інтриган на прізвище Сирін у будинку заможного емігранта Фондамінського в Парижі 1936 року, звернувши увагу на червоне ластовиння на руках агента, котрий, імовірно, задушив священика. Хай там як, а російська революція почалась. І, звичайно, певною мірою саме російська революція призвела до В'єтнаму, до цих смертей і сліз. Через попа Гапона ми з батьком тепер їхали у «фольксваґені» нетрями Ньюарка, шукаючи будинок пана Енка.

У 1860-ті роки Ньюарк був лідером американської промисловості. До того його називали найкрасивішим містечком на континенті. Тут винайшли пластик. Через сто років, улітку 1967-го, після вбивства Мартіна Лютера Кінґа, тут почалися заколоти. До міста певний час завозили багато наркотиків. Батько одного мого товариша, котрий працював на техобслуговуванні в Айронбаунді — районі Ньюарка, — одного ранку їхав на роботу. На світлофорі до його машини підійшло п’ятеро, і не встиг він утекти, як його витягли з машини і почали бити. Він був міцний чоловік, у школі займався спортом — і взявся відбиватися, через що його били ще дужче. Могли б убити, якби поблизу не проїздила поліцейська машина зі сиреною. Злочинці покинули його й утекли. Побитого доправили до лікарні, наклали йому шви, після чого він пішов на роботу, відпрацював додаткову зміну і поїхав додому. Наступного дня в місті почалися пожежі — і станція техобслуговування згоріла. Роботу йому довелося шукати кілька місяців, — цілий той час вони з дружиною активно сварились і стосунки між ними непоправно зіпсувалися. Такі вони — американські війни.

Колись Ньюарк був і містом поетів. Там народився Стівен Крейн. Цими вулицями ходив Вітмен. Будинки були в поганому стані, та було й дещо нове, яке дарувало надію, що все може виправитися, якщо люди справді захочуть.

Над канавою нависала чорна споруда на трьох ногах. Поряд був двір, де неначе готували сюрреалістичний гаражний розпродаж: зелені стільці з прорваною оббивкою, ящики з порожніми бляшанками, вежі зі шин… Посеред того всього лежав «вольво», як перекинутий жук чи як пес, який чекає, щоби хтось почухав йому живіт.

Ми їхали до Волтера Енка. Волтер колись був диякон, а зараз, у середині шістдесятих, працював турагентом. Його пласка лиса голова нагадувала мені гриб. Очі він мав розкосі — татарська кров. От він з’явився біля дверей у помаранчевому спортивному костюмі.

Ми потисли один одному руки. Здається, він і засмутився, й відчув полегшу, побачивши нас. Батько про щось пожартував, аби його підбадьорити.

— Заходьте, будь ласка, — хрипко промовив пан Енко, — він нагорі.

Ми пішли за ним до під’їзду, рухаючись темними сходами з колодязем.

Фарба на стінах майже всюди облупилась, а голий тиньк укривали графіті. Пахло гнилим м’ясом, а перед якоюсь квартирою на другому поверсі ми помітили засохлий собачий послід.

Ми зайшли до вітальні, де на дивані лежав Віктор — притомний, але нерухомий, мов камінь.

На ньому були сірі вовняні штани і сорочка кремового кольору, заляпана чимось зеленим. Шкіра туго напнулася на кістках, вилиці стирчали тверді, мов зуби. Віктор важко дихав ротом і раз у раз облизувався, ніби собака, який хоче пити. Кліпав червоними очима — і важко було сказати, чи він нас упізнає. У його сивій бороді заплуталися крихти хліба та шматочки їжі.

— Він іще не зовсім отямився. Прийшов до мене вчора ввечері отак, — пан Енко показав на майже допиту пляшку горілки на брунатному килимі біля лакованого кавового столика.

— Пане Енку, допоможете нам знести його до машини? — спитав батько.

— Так, звичайно, та, може, спочатку кави вип’єте?

— Дякую, пане Енку.

— Будете?

— Та нам би його просто до машини — і додому.

— Я вас не засуджую. Розумієте, він так не вперше до мене приходить.

— Правда? А Ада знає?

— Ні, звісно, ні. Вона така, визначальниця.

— Хто?

— Ну, як начальниця: всім визначає, що робити і як, — таке діло. А якщо хтось не такий, як їй треба, то мусить змінитися.

— Що він тут робить?

— Може, кави? — благально подивився на нас пан Енко.

— Трохи води, — здався батько.

Ми пішли за Волтером до кухні. Стіни там були облуплені, стеля — як у печері. Де-не-де обсипався тиньк і було видно дранку. Раковина була повна брудного посуду з присохлими слідами жирної їжі та підгорілої картоплі. Стоси тарілок також стояли на столі. Я нарахував три відкриті бляшанки персиків і ще кілька — з горохом і кукурудзою. У мисці з молоком біля холодильника плавав тарган.

— Не дуже мені господарство ведеться…

— Та й мені.

Пан Енко витяг звідкілясь три чисті склянки.

Відкрутив кран.

— Колір, щоправда, та то нічого…

Вода мала світло-помаранчевий відтінок.

Батько випив її, ніби шампанське, прицмокуючи губами.

Коли ми повернулися до вітальні, Віктор уже сів. Дивився на мене каламутним поглядом.

Пан Енко тихо прошелестів:

— Знаєте, містере Пітере. Громада. Вони не зрозуміють. А от лікар… Ви ж людей знаєте.

Він ніяково всміхнувся до батька.

Я стояв на тому самому місці й дивився на тінь від фіранки на брудного кольору килимі.

— Тільки тут він може бути собою. Він веселий. Постійно щось смішне розказує. Іноді — про сестру.

Уявити Віктора веселим було дуже складно.

Ці двоє були коханцями — чи просто настільки близькими, наскільки могли. Я передчував це тоді — а тепер добре розумію. Віктор був там постійно. Волтер брехав нам, і брехав би далі, й це було нормально — вибору він особливого не мав, адже не міг так просто розповісти правду про своє життя: громаді б це не сподобалось. Іммігранти бажали демонструвати суспільству певне обличчя: при краватці, при дружині, зі вчасними виплатами за іпотекою, з дітьми-спортсменами. Вони не мали такої впевненості, щоби показати себе справжніх: їх жахало те, що видавалося їм власним темним боком.

Батько допоміг Вікторові спуститися сходами, а я відчиняв двері. Було тепло, радіо обіцяло дощ.

Іноді я забуваю, що це мені уявляється.

— Хочу додому, — сказала Адріана.

Нам довелося вкласти Віктора в ліжко і повернутися до кухні.

Алекс ховав очі.

— Я хочу додому, — промовила Ада, звертаючись до батька.

— Годі. Я їду назад. Щойно Віктор отямиться.

— Адріано!

Її очі заплющилися, ставши схожими на довгі дужки. Вона прихилилася до стіни, закинула біляву голову, подивилася на стелю, стисла руки в кулаки. Це було цілком вірогідно… Вона може забрати Віктора додому — чи, може, хай би він лишався жити в пана Енка…

Ми ніяково вийшли, і я пошкодував, що поїхав із батьком.

Алекс мені так просто цього не пробачить.

Уже пізно ввечері, їдучи затишними передмістями Форт-Гіллса, куди ми переїхали рік тому, я міркував про роздоріжжя людських доль. Заведено вважати, що невдачі — це школа для характеру. Та якщо поцікавитися, ким є ті, хто вважає за право спокійно робити такий висновок, то їхній досвід просто насмішить Аду, а авторитет поблідне перед тією мудрістю, що оселилась у тілах і серцях жертовних агнців, яким горло перерізали не до кінця…

8

Спогад: мене будить серед ночі якийсь звук. Виявляється, то бігає в колесі моя піщанка Плюша — та сама, яка незабаром утече з клітки і сховається за дверима, що їх я різко відчиню, шукаючи її (і Плюша сплющиться…). Але тієї ночі у Плюші все гаразд.

Заснути знову я не можу. Сідаю в ліжку. Перевалило за північ. Мене вабить темрява за вікном. Я тихо підходжу і визираю. Замість зірок бачу сусідські вікна — чорні прямокутники, освітлені ліхтарями; внизу поблискують машини, як панцирі скарабеїв. І вулицею й далі ходить П’єтро. Я не знаю, як він одягнений цього разу. Він крутить головою навсібіч — шукає, кого налякати, — проте на вулиці порожньо, тож він тримає своїх демонів при собі. Далі лежить сонне море будинків: одні нижчі, інші вищі. Цієї миті вони навіть схожі на хвилі. Мені нескінченно спокійно думати, що десь там хтось теж пізно не спить і думає про щось таке саме, як і я. Колись ми зустрінемося, підемо грати у футбол, їсти хот-доґи, кататися на велосипедах, подружимось. А може, це дівчинка, котра тремтить від неусвідомленого бажання: ми закохаємось одне в одного, у нас будуть діти. Я відвертаюся від вікна, певний, що в тій нічийній демократичній темряві живуть нові друзі, майбутнє, моя доля…

Рухаючись до холодильника, я проходжу повз спальню, чую, як за причиненими дверима похропує мати. На порозі кухні я спиняюся. Лампу над столом увімкнено. За високим стосом книжок схилився над паперами батько, спершись лобом на руку. У другій руці — ручка, якою він старанно переписує слова завдовжки з бронтозавра: ті слова простою латиною пояснюють, із чого ми складаємося. Я майже чую, як він шепоче: «Метатарзальна…» — що стосується судини, яка несе кров у нижню частину ноги, звідки кров витікає зі стигми (втім, він не думає про це, звісно), — а я вже не хлопчик, котрого розбудив гризун у колесі, а чоловік середніх літ, дивлюся крізь коридор пам’яті на один із мільйонів її образів. Одначе значущість цього спогаду про батька вражає зараз мене так само, як і тоді: самотній чоловік схиляється над світом знань, уміщеним у книжці. Те, що книжку колись давно наповнили знанням, що слова поставили на їхні місця шрифтом, який склали і розсипали багато років тому, частково пояснює джерело її авторитету. Якщо оце є у книжці — то воно важливе. Слова, які описують просто органи, м’язи та судини тіла. Його знання цих речей, яке виросло з уваги до книжки, поволі, майже непомітно, невидимо прокладало нам шлях — із цього району триповерхових будинків, де люди стурбовані та роздратовані, галасливі та плаксиві, до нового дому: з двором, обнесеним парканом, нарешті, зі собакою та з двома машинами, в передмісті Форт-Гіллс, населеному заможним людом зі середнього класу — дипломовані бухгалтери, лікарі, юристи й інші вмільці здерти шкуру з біднішого за себе.

Ми жили в добробуті. І, без сумніву, однією з причин переїзду було бажання відмежуватися від Круків.

Другим боком того, що мати, на перший погляд, успішно вписалась у нове життя дружини американського лікаря, стало її небажання говорити про минуле. Небажання бути занадто сильною, бо я би не сказав, що в шістнадцять років я надто цікавився її минулим. Кожному відведено його час — то один спільний дар. Чому ми маємо вимагати від когось щосили берегти те, чого не втримати в руках, як не втримати самого світла? У ті роки мої батьки сприймали буденні потреби, беручи на себе відповідальність: роботу, суспільне життя — так відчайдушно, що практично не помічали, як мало часу в нас залишалось одне для одного. У Рузвельті я ходив до католицької школи і на недільні заняття, на яких дізнавався про свою стару країну; у Форт-Гіллсі перейшов до середньої школи, де все було зосереджено на спорті й на приготуванні до вступу до коледжу, — а стара країна, яка й так здавалася доволі абстрактною, танула в повітрі, як Чеширський кіт, залишаючи тільки загадкову посмішку. Багато років ця похмура посмішка сиділа на полиці, майже непомітна, і не зникала.

З часом ми перестали ходити до нашої церкви — натомість перейшли до місцевої католицької, де постійною парафіянкою була тільки мати, а нас із батьком відносило в загалом не дуже зручне відступництво. Принаймні я почувався незручно — за батька не скажу. Він був чоловік практичний, і ми ніколи таких філософських питань не озвучували. Я мав сильне враження, ніби наш досвід уміщує дещо більше, ніж доступне нашому сприйняттю. Саме ця близькість дає мені те, що я розумію як надію.

Школа поглинула мене. Я почав грати в теніс. Але, можливо, тому, що батьки наполегливо працювали над асиміляцією, я спіймав себе на більш стриманому, ніж вони, ставленні до життя. Нових друзів заводив повільно. І при тому, що добре вчився, я нудьгував за галасом тих вулиць, де ми жили раніше, на яких завжди були люди, і дедалі більше сумував за Круками.

Алекс не хотів, аби я їхав. Він часто телефонував мені, та жодного разу не приїхав у гості, завжди в останній момент придумуючи якусь перешкоду. Натомість він кликав мене до себе, що було принадно та нескладно. Мене вабили почуття постійної кризи, дух анархії та запах болю в кімнатах старого району, химерна мова, лайка, незрозумілі погляди і задушливі, потужні запахи капусти й диму, килими на сходах, нездорові бажання, які розквітали під мигтінням неону на вивісках цілодобових їдалень, де хтось завжди був у скруті, а тиха присутність смерті по кутках звеличувала життя. Тут невідступна хмара минулого допомагала мені бачити свіжим оком сонячні дні.

9

Сталося так, що того самого тижня, коли Гетті, в якої був вовк, поїхала вчитися до коледжу (цю подорож вона відкладала цілий рік — працювала і збирала гроші), Пол рішуче захотів іти до армії й, сівши в автобус до Джорджії, поїхав на навчання. Дорогою від почав хвилюватися. Він сидів поряд із якимось хлопчаком із Річдейла, чий рот просто не закривався: він цілу дорогу балакав про те, що незабаром буде расова війна.

Пол гадав, чи побачить колись свою сім’ю. Він думав про зраду Гетті й почував, як у його серці ворушиться прощення. Після війни, коли вона закінчить коледж, якщо він буде живий, вони можуть почати все спочатку.

До Ади він ставився менш поблажливо. Останні кілька років вони щодня сварилися: йому були осоружні її намагання контролювати його; понад те він напівсвідомо винуватив її в тому, що пішов батько. Пол роздумував, чи радіє вона з його від’їзду — він-бо нагадував їй Льва. Пол жував цигарку і заплющував очі, цілим серцем бажаючи, щоби цей говіркий маніяк прикрутив звук.

Тим часом Адріана сиділа сама у спальні й плакала, а Ніна та решта померлих дивилися на неї.

— Тобі що, жити набридло? — сказав Алекс, коли Пол розповів йому про своє бажання йти на війну.

В’єтнам залишав дуже недобре враження — хай би там що казав хороший Ніксон. Подивившись на декого з них на в’їзді до Чикаґо, Пол відчув захват: хлопці, ледве старші за нього, діють у світі, який йому здається неймовірно далеким і закритим. Зі ставленням до гіпі він не визначився, та інстинктивно не довіряв поліції: поліцейські нагадували йому батька.

— Ну й нехай, — знизав плечима Пол. — Хай навчать мене чого-небудь, окрім будови двигуна. Заради Бога, мені ж уже дев’ятнадцять!

Алекс не знав, що на це сказати. Він прочитав у якомусь вірші: «Христос зійшов із хреста…». Алекс хотів із ким-небудь поговорити, але найближчим до ідеалу вчителя-співрозмовника був його вчитель малярства, з котрим він говорив лише про мистецтво, не наважуючись вийти за межі цієї теми, і, хоча це й допомагало Алексові розширити власні межі, він потребував більш життєвих настанов.

10

На конверті стояв штемпель Сіетла. Ада залишила конверт на комоді, де він і знайшов його, повернувшись зі школи. Уся пошта з В’єтнаму йшла через Сіетл.

Алекс розкрив конверт не відразу. Він іще ніколи не отримував листів — лише записки від дівчат у школі.

Тими днями Алекс був заклопотаний: учитель залучив його до участі в конкурсі, й хлопець годинами працював над акварельним малюнком із крилатим будинком. Алекс ходив районом і малював ескізи. Наскільки інакшим усе здається, коли сповільнити крок! Він бачив шорсткість цегли у візерунках світлотіні. Якщо просто дивитися на речі, вони у відповідь дивляться на тебе. Він придивлявся до взуття у вікнах «Kolber Sladkus», до манекенів у вікнах «Gimbels», до мавзолею ратуші. Настав квітень, дні були довгі, тож він ходив допізна. Кілька разів розмовляв телефоном із Гетті, яка повернулася до звичайної школи. В Індіані вона не почувалася щасливою, запитувала про Пола, та, як видавалося, не менше цікавилась Алексом.

І ось одного вечора він розкрив конверт від Пола. Сидів сам-один на ґанку і курив. Хоч у листі було всього кілька речень, кривулясте Полове письмо заповнило ними ледь не цілу сторінку:

Любий Алексе!

Тут спека. Ти в такій ніколи не бував — хіба що бував там, де я не знаю. Комарі тут здорові, як птахи. Кругом косоокі, і скоро буде час закинутися, розумієш? Я так за Рузвельтом скучив — віриш?

Якщо я загину — скажи Гетті, що я її кохаю. А якщо буду жити, нічо не кажи. І мамі теж. Жарт.

Окремі літери були великі та дитячі. Відколи брат поїхав, Алекс потрапив у компанію, де до війни ставилися негативно, і йому неприємно було уявляти, як Пол бігає джунглями з автоматом. Дотепер В’єтнам здавався Алексові чимось нереальним, лежав десь на такій самій уявній території, як те, що показували в «Острові Ґілліґана» чи в «Зоряному шляху»: таке бачиш на малому екрані, й реакції на нього, звісно, більше, ніж на інше, що показують по телевізору… Та все одно то були враження одного штибу. Полів лист цю картину ускладнив.

Коли Пол повернувся у відпустку в перший тиждень листопада, Адріана приготувала святковий обід. Відколи він поїхав, вона хвилювалася, що вигнала сина з дому, і щоночі молилася Пресвятій Діві, щоби він був живий і здоровий. Тепер вона хотіла йому догодити, тож до пізньої ночі місила тісто, товкла картоплю, варила вареники, різала буряк на борщ, наче готувала стіл до Різдва. Застелила стіл білою скатертиною, вийняла гарний посуд і срібні прибори. Коли вона закінчила приготування, була вже майже перша ночі. Ада налила собі келих вина й підійшла до вікна, подивилася на порожню вулицю під повнею — і згадала, як каталася на ставку на ковзанах…

Зв’язку зі сином установити не вдалося. Полова замкненість лише поглибилася. Зовні він здавався більш увічливим, аніж раніше, немовби його приборкала зелена форма, від якої Ада не могла відвести очей, — і почуття її були змішані. Форма її лякала, й упродовж обіду жінка раз у раз затягувалася цигаркою, почуваючи злість за ширмою його ввічливості, а в її душі спливали спогади про війну. По-своєму це було навіть гірше, бо тоді ні їй, ані будь-кому з близьких для неї людей не доводилося ходити в атаку. А тут вона почувала і страх, і сум’яття — і провину теж.

— У тебе стріляли? — спитала вона.

Чи варто говорити про це? Він, здається, цього не хотів. Та і що він скаже? Чи справді вона хоче це знати?

Він знизав плечима. Борщ кривавив йому губи. Лице його було засмагле — й він раптово нагадав Аді актора Віктора Метьюра.

Її брат Віктор, який замкнувся ще більше, ніж до останнього зникнення додому, дивився у свою чарку так, наче то — кришталева куля. За обідом усі палили: на краях попільнички лежало чотири цигарки.

Алекс не міг стриматися, коли Пол намагався щось сказати, — обізвав його фашистом.

— Усі ви нацисти сучі, — буркнув Алекс.

Він очікував, що брат розпустить руки, і почувся зрадженим, коли Пол не вдарив його, а похитав головою, причому лице вояка затремтіло, наче він стримував сльози. Алекс ніколи не бачив, аби брат плакав, відколи батько пішов зі сім'ї, а Гетті залишила Пола, і не знав, що брат на таке здатний. Але свого бачення Алекс змінити не міг.

У тиші, коли було чути лише гудіння холодильника, Алекс іще сильніше розійшовся. Він із викликом подивився на брата.

На Алексів подив, Пол не сперечався:

— Ти не розумієш, — тільки і промовив він…

Адріана нарізала пиріг із варенням зловісним ножем, і далі всі вже їли мовчки.

Після їжі Алекс сказав, що погано почувається, і вийшов із-за столу. Опинившись у кімнаті на самоті, ввіткнув навушники в радіоприймач і налаштував його на хвилю WBAI[11] — дурман розмитих мелодій будив в уяві химерний світ блідих худеньких дівчат у поплямованій шовковій білизні та їхні повільні рухи; чорних хлопаків, на чиїх головах шалені афро нагадували підпалену фольгу пачки, в якій пекли попкорн; чоловіків у самих трусах і зі слідами уколів на внутрішніх боках стегон. То був світ, сповнений пригод, які вабили його залишити ґето — позбавлене принад місце, що кишіло нездійсненими бажаннями. П’єтро, Семмі Кошон, Віктор-Дзиґа… Він хотів утекти звідси, й він залишить це місце. Його била лихоманка, голе тіло зрошувало постіль потом. Алекс шкодував, що не розуміє брата, і йому снилося, що він у В’єтнамі й у нього стріляють, адже він відрізав комусь голову, — а пальма співала пісню Біллі Голідей…

З наближенням ранку лихоманка вгамувалася, сили повернулися.

Наступними днями Пол не наполягав на розмовах. Він зависав в Алексовій кімнаті, курив «Camel». Пол змінився: у нього з’явилася темна енергія людини, котра опинилась у просторі, що відповідає її психозу та живить його. Коротко стрижене волосся надавало йому подібності до в’язня, а при тому він, очевидно, хотів відновити зв’язок із братом. Алекс передчував: Пол хоче йому щось сказати. Від часу братового від’їзду в домі стало якось до клаустрофобії тісно, а тепер хоч куди піди — всюди стирчали кути.

Іноді вечорами Алекс телефонував мені. Напевно, ми говорили так не менше, ніж подружки-старшокласниці.

У суботу Пол запросив Алекса проїхатися до моря.

Дорогою туди в машині, позиченій у Полового друга, брати лише мовчали, крім того, як зупинилися випити кави. Вони сіли за столик навпроти чотирьох чирлідерок у костюмах, і Пол нахилився до Алекса й уголос сказав:

— Дивись уважно — і наблизишся!

Потому тридцять кілометрів вони знову мовчали.

Коли завертали на трасу, перед ними вискочила вантажівка, і Пол мусив мало не з’їхати з дороги, щоби не налетіти на неї.

Від різкого руху щось у нього всередині розтислось, і він почав гарячково говорити:

— Тут нічого не вдієш: це природа системи. Ти в ній грузнеш, можеш зачинити двері, але їх виб’ють, навіть якщо ти ховатимешся чи будинок запалає, тебе завжди щонайменше двоє — і ти долаєш свої фашистські імпульси, а вони тебе розривають…

— Атож, — сказав Алекс, не бажаючи сперечатися.

Вони їхали заболоченими місцями, вода поблискувала у прохолодному світлі, й тієї хвилини Алекс подумав, як гарно бути чаплею, що пропливає в повітрі над ними, — тож він уявно перетворився на птаха й кілька миль кружляв над машиною.

— Вибач, — сказав Пол.

Полудень був ясний, але тепер почало хмаритись, і морські бризки підсолювали повітря. Вони швидко проїхали місток і зупинилися перед тим, як заселитись у готель. Пол показав Алексові конференц-зал, де він колись побував зі залізничною командою, а вітер ганяв чайок похмурим небом. Одна птаха відбилася від зграї й сіла на поруччя. Її погук перейшов у квиління, коли поряд виплив на поверхню цілий атол загублених кросівок — напевно, десь команда спортсменів підскакує на одній нозі, наче таємна спільнота.

Вони зістрибнули з містків на пісок, де Пол знайшов мушлю і з жартівливим поклоном вручив її братові.

— Ось тобі дарунок із найдавнішої країни світу!

У готелі було повно дешевих дрібничок, велика панорамна веранда, купа білих плетених меблів, хоч у містечку ще траплялися забиті дошками вікна. Алекс уперше мав ночувати в готелі — й на порозі незвичайної для нього церемонії йому паморочилася голова. Їхня кімната зі світло-зеленими стінами мала два вікна: одне виходило на вентиляцію, друге — у провулок. На ліжку лежало бежеве шенілове покривало. Пол сказав, що його треба перевірити, чи немає вошей.

Він вийшов із душу голий і спитав Алекса, який лежав у ліжку й дивився телевізор:

— Ти ще незайманий?

Алекс нічого на це не сказав. Він налив у чарки на два пальці «Джонні вокера». На дев’ятому каналі у програмі «Ніч жахів» ішов фільм «Заборонена планета». Раптом Алекса охопила страшенна радість, що брат повернувся і що вони вибрались у цю подорож. Як давно вони нікуди не ходили вдвох!

— Вимкни оце та ходімо. І пляшку бери, — сказав Пол.

Унизу біля обертових дверей літній чоловік кричав на значно молодшу за себе жінку з пофарбованим пасмами білявим волоссям і махав на неї сигарою, а якийсь малюк повзав по підлозі за черепашкою.

Хлопці потягували віскі, сівши в засмальцьовані сині крісла, над якими висіла підсліпувата люстра. Пол, який і далі був у сонячних окулярах, зізнався, що найкорисніша річ, якої його навчила армія, — це як прибити прикладом таргана. Показати цю штуку він пообіцяв згодом. Система, старий, система нам мізки вивихує. Не дай себе засмоктати.

Після потоку десь отаких млявих тверджень брати пішли кататися на веселих гірках, як колись на Коні-Айленді. Невдовзі вони сиділи на дошках, обнімаючи стовпи і слухаючи, як вітер жене хвилі. Перш ніж іти спати, Пол скинув одну кросівку і пожбурив її в море.

Додому вони повернулися наступного дня після обіду, з вітерцем промчали жвавою дорогою під свинцевим небом. На розі своєї вулиці побачили П’єтро з розп’яттям на спині.

Ада вже пішла на роботу. Алексові боліла голова: такого похмілля в нього ще не бувало, — тож коли Пол запропонував йому косяк, він трохи покурив, пішов до своєї кімнати, впав і заснув. Алексові наснився вовк. Вовком був він сам, і він сам був мисливцем, котрий жене вовка на червоні прапорці. Коли вовк приготувався стрибнути і схопити мисливця за горло, мисливець вистрілив — і Алекс прокинувся, побачивши, що Пол знайшов пістолет, а Адріана кричить. Алекс сонно вийшов до вітальні — й побачив братове тіло, яке спливало кров’ю на підлозі.

Похорон минув як у тумані: наче всі прийшли з похмілля — що про нас, цілком імовірно, можна було сказати. Кілька Полових друзів зі школи та з майстерні стояли в церкві під самими дверима, й пізніше я помітив, як ті друзі тихцем вискочили до бару, перш ніж їхати на цвинтар.

Ми з Алексом говорили про Пола, йдучи понад залізницею. Минуло тільки зо два роки, відколи ми фантазували, як утечемо на Кіс через Ньюпорт-Ньюс, а скільки всього змінилося. Тепер я мешкаю в іншому районі; Алекс, здається, дуже гостро переживав різницю між умовами нашого з ним життя, і хоча він ніколи нічого не казав про моїх батьків, але про себе говорив так, що було зрозуміло: ми вже не в одній команді, яка долає ті самі бар’єри. Він почувався загнаним у кут, я це бачив, — а позбутися такого почуття, коли воно з’являється, складно. Відбиваєшся, а воно повертається.

Розповівши про подорож до Атлантик-Ситі, він пояснив:

— Пол мав кудись піти від Ади. І я — теж. Вона хоче від нас чогось, чого ми не можемо їй дати.

— І чого ж саме?

— Важко сказати.

Він мав материні очі, батьків ніс і власну крихку статуру. Відпустив своє бронзове волосся до плечей. Алекс носив водолазку, замшевий піджак і моряцьку шапочку, наслідуючи поета Ферлінґетті, чию книжку він знайшов у букіністиці на Ліберті-стрит і купив завдяки назві: «Коні-Айленд розуму», — бо бував у цьому парку розваг. Алексові також подобався «Ловець у житі», й він часто розводився про те, скільки на світі фальшу, хоча, гадаю, Ґолден Колфілд йому здавався неправдоподібно чистим. Його хлоп’ячі дивацтва й одержимості на той час еволюціонували і залишали симпатичне враження: Алекс мав значно більший, аніж я, досвід грубих сторін життя, а отже, як видавалося, самої дійсності! Я не сумнівався, що він уже спав із дівчатами, хоча ніколи мені про таке не казав. Попри все, що він бачив у житті, й те, що почував до матері, Алекс, здається, не сумнівався, що врятувати його може тільки дівчина.

Водночас я помічав дещо іще. Хоч Алекс умів жартувати і веселитися, його нарікання на суспільство часто набували грубої форми, ніби він знає значно більше за інших і має право вчити нас, що у світі негаразд. Алекс мав схильність до завищеної самовпевненості. Віктор прищепив йому смак до алкоголю, а напившись, Алекс ставав схильним до нападів гніву, як і Пол, — і мало що його тішило більше, ніж говорити про життя п’яними вустами.

Алекс перетворювався на богемну особу з робітничого класу, ставав частиною маленької, проте помітної групи, члени якої намагалися культивувати тонкі почуття в такому середовищі, де й надалі панували важкий кулак і лайлива пелька. У шістнадцять років він уже встиг рік попрацювати на складі місцевого супермаркету; мені батько влаштуватися на роботу не дозволяв. Однак Алекс і надалі читав і малював із більшим запалом, аніж той, який я почував будь до чого, і хоча й не переміг у тому конкурсі, до участі в якому його запросив учитель, але почувався цілком упевненим у своєму таланті й говорив про себе як про художника. Мистецтво було далеке від життя більшості емігрантів і мешканців Рузвельта — і, навіть просто називаючи себе митцем, Алекс і віддалявся від безпосереднього оточення, і створював навколо себе захисну ауру, яку інші поважали.

Адріана відчайдушно тужила за своїми друзями по той бік океану. Вона пішла з однієї їдальні, звільнилася з другої через те, що переплутала замовлення. Іноді телефонувала вночі моїй мамі. Мама казала, що Адріана ніколи не скаржилася, натомість багато говорила про стару країну, згадувала в деталях, як вони гралися разом, пригадувала вулиці, на яких гралися… Мама терпляче її вислуховувала, та не бажала глибоко занурюватися в Адине життя.

На кілька тижнів у проміжку між різними роботами Ада опинялась удома з братом, котрий цілими днями пив і дивився телевізор. Вона почала зав'язувати собі життя. Помешкання Круків стало фортецею самотності: кожен із мешканців дедалі глибше занурювався у світ власних фантазій та ілюзій. Ада настільки усунулася від усього, стверджував Алекс, що дзеркала образились і перестали її відбивати.

Він помітив це, коли зайшов до її кімнати і сказав матері, що виходить із дому. Вона лежала, згорнувшись на подвійному ліжку, звідки багато днів не вставала, її очі не мали виразу, губи були бліді.

— Мамо, — сказав молодий чоловік із волоссям до плечей. — Я незабаром піду.

Вона лежала, ледве дихаючи, порожніми очима дивилась у стелю. Виходячи, він поглянув у дзеркало і побачив, що в ньому на ліжку нікого немає.

— Мамо, встань і поїж!

Вона не поворухнулася. Що ж робити?

— Мамо, припини!

Він хотів піти з дому: розумів, що якщо цього не зробить, то скінчить так само, як Пол.

Вона хотіла, щоби він лишився.

— Облиш мене, — сказала вона.

Наляканий, Алекс тихо вийшов і знайшов дядька Віктора, який сидів у своїй кімнаті, дивлячись старий чорно-білий телевізор.

— Вип'ємо? — спитав Віктор.

— Ага, — сказав Алекс.

Віктор налив йому горілки і приготувався слухати. Алекс говорив — а в якийсь момент Віктор підвівся і закружляв на місці. Він крутився і крутився, аж Алексові почало паморочитись у голові, й гнів його змінився здивуванням.

11

Пізно вранці в суботу — у квітні того року, як я пішов у сьомий клас, — я попросив батька підвезти мене до Рузвельта: він саме їхав туди до колишнього пацієнта.

Я зайшов до Круків без попередження.

Мені відчинила Адріана з цигаркою в руці. Вона трохи закинула голову, показуючи обличчя з найбільш вигідного боку. Навколо її очей темніли кола, наче їх, ніби правильні номери відповідей, обвів у тесті схвильований учень.

Побачивши мене, вона всміхнулася.

— Його немає, — сказала Ада, — але заходь.

Вона посадила мене на твердий стілець у вітальні. Усі штори було опущено. Я чув, як у сусідній кімнаті кашляє Віктор. У квартирі було душно і накурено. Так я вперше побачив шпалери зі сценами полювання, наклеєні на честь Антона. Дивлячись на неї, я насилу впізнавав ту красуню, котру, підстрибнувши, поцілував кілька років тому. Проте її присутність наповнювала кімнату. Фіранки бриніли нею, стілець послужливо ставав навшпиньки. Хоча вона ще не промовила і слова, її очі — такі схожі на Алексові — засяяли, наче вона почула мої думки.

— Ти нагадуєш мені Антона, — сказала вона, дихнувши винним запахом.

— Поета?

Здавалося, ми обоє стерли той невдалий виступ із пам’яті.

Я знизав плечима. Мене не надто тішило порівняння з поетом. Ліпше б із рок-зіркою, з космонавтом…

— Мати, певно, тобою пишається, — ні з того ні з сього сказала вона.

Я знітився й відвів погляд.

— Алекс — гарний художник, — сказав я, не даючи тиші, яка чигала на зелених шпалерах, ковтнути нас.

Ада подивилася на мене, мовби я — це дослід, який її дещо напружує.

— Мене колись прозивали жирафою, — тихо розсміявшись, промовила вона.

Вона простягла руку і погладила мене по голові. Я був із батьком у перукарні, де мене підстригли під їжачка. Мені раптом захотілося мати таке довге волосся, як в Алекса. Від дотику Адиної руки до осоружної щетини мене пересмикнуло.

Віктор знову закашляв. У помешканні внизу хтось поставив платівку з «Травіатою» (мама дуже любила оперу, постійно брала платівки у бібліотеці, тож я часто слухав музику разом із нею).

— Ти як поет, — повторила вона, опустивши повіки над палахкими очима.

Повітря було вологе, і я відчув, як у грудях і в руках поколює. Ада закурила.

Її обличчя було дуже близько до мого. Я майже відчував запах диму та їдальняного жиру, що пробивався крізь запах мила.

Вона взяла мене за руку, погладила пальці, приклала до чола, до носа, торкнулася ними губ, підборіддя. Урешті піднесла мою руку собі до грудей, і ми обоє тихо ахнули.

Вона приклала мою руку до грудей…

Це тривало всього кілька годин — хоч би що це означало: час гнучкий, і не виміряти його ні хвилинами, ні піщинами, ні водою в клепсидрі. У якомусь сенсі кінця тому не було.

Нас охопили те піднесення і та гострота відчуттів, які супроводжують перехід будь-якої межі. Ми знали: те, що ми бачили в житті, що робили, змінити неможливо, і, певно, саме цього й хотіли — іншого, зміненого світу.

Вона поклала мою руку собі на груди. Адріана мала на собі блакитну сукню, просту, як небо. Чи моя рука, чи її тіло спітніло: я пам’ятаю вологість і трохи липку тканину, напнуту соском. Це не були перші жіночі груди в моєму житті. Перші належали Долорес Ґарсії, яка дозволила мені трохи познайомитися з цією частиною тіла минулого місяця на горищі свого будинку. Та ці груди були більші, розлогіші — зовсім інакші. Її зелені очі не витримали, спрямувавши погляд на мене. Відбулося щось химерне: вони раптово розплющились — і я провалився в них, як парашутист у вільному падінні. Її витримка відмовила. Я продовжив.

Невдовзі сукні на ній уже не було — і я дивився на бліду веснянкувату шкіру сорокарічної жінки. Може, десь плоть обвисла чи взялася складкою — але то було видовище, яке можна порівняти хіба що з Атлантидою, з місцем поза часами. Решта її одягу розчинилася, ніби цукор у воді. Вона була обгородженим садом, де росли гранати, камфора та нард. Нард і шафран, пальми та цинамон, ладан, джерело живої води, потоки ліванські. І я збирав миро і споживав молоко та мед.

Вона цілувала мої повіки, гладила моє волосся ніжно, як кішка вилизує новонароджене кошеня.

Від притискання тіла до тіла, язика до язика мені запаморочилася голова. Найважливіше було те, що, коли ми лежали поруч, вона відразу ж здогадувалася, про що я думаю, а я знав її думки, як власні. Я побачив, як кохання розширює розум, як воно освітлює все — й нічого з того, що опиняється перед ним, не залишається темним. То був великий урок.

Але потім уже ми ні про що не говорили: я просто знаходив приводи не приходити щоразу, коли Алекс кликав мене. Домашні завдання. Баскетбол. Нова дівчина. Невдовзі я хотів залишити позаду не тільки цю історію з Адою, а й сам Рузвельт. Усі старі світи мене втомлювали.

Чи страждав Алекс без мене? Чи почував, що я його зрадив? Чи дізнався, як саме?

Одного ранку дорогою до портового управління у Нью-Йорку, куди я ходив на автобус до Форт-Гіллса, я раз у раз згадував події того дня, роздивлявся їх через збільшувальне скло пам’яті. Її груди, живіт, коліна… Брунатні панчохи на комоді з мореного дерева. Оголене відображення в дзеркалі. Розсіяне сонячне світло, в якому літають цятки-порошинки. Уривчасті видива, які збираються, ніби нічні метелики біля лампи. Я почав збуджуватись і мусив затулитися руками. Та п’яниця, котрий сопів біля мене на лавці, ледве чи щось помітив. Я все думав про останню годину, яку ми провели вдвох. Спальня. Темний червоний килим. І те, що вона розповіла між тим, після першого разу. Вона починала з відблисків моря, з батьків, з монастиря у Криму, з цигана. Потому дала мені прочитати Антонове оповідання — і я гадав, скільки в тому, що вона розповіла, правди, а скільки — вигадки. Її очі вчитувались у стелю, голос був тихий, мовби дитячий, неначе вона не хотіла бачити того, що ось-ось сама розкаже. Вона розповідала і розповідала: про війну, про перебування в тітки, про катання на ковзанах на замерзлому ставку. Далі — про солдата, котрий її зґвалтував. Мене сп’янила ця мить життєвого жаху, моє серце калатало, і дивне, жорстоке збудження наростало в мені.

— Дурна я була… Так давно… — закінчила вона.

Потому перевернулася на живіт і зібрала піт, який виступив у мене на обличчі та на руках, язиком.

— Скільки тобі років? П’ятнадцять?

Я нічого не сказав, сподіваючись мовчанням додати трохи років до моєї очевидної недосвідченості.

Вона сіла, загорнувшись ковдрою під важкими грудьми, і заговорила. Ада любила розмовляти, тільки було нікому її слухати. Її самота була тією бідою, до якої ми всі так чи так просуваємось. Адріана розповіла мені про своїх батьків. Згадувала про братів і сестер, — дехто з них був живий, але вона багато років про них нічого не чула. Навіть розповіла мені про Ніну.

Алекса не було вдома до вечора. Якщо десь і з'являвся Віктор, я його не помічав. Коли ми скінчили — а я скінчив швидко, двічі — Адріана мовчки вдяглась, а я дивився на неї з ліжка, підтягнувши ковдру до підборіддя, не здатний поворухнутися від здивування. Потому вона заговорила до мене.

Її голос був суворий і владний — радше батьківський, аніж материнський. То було дуже химерно з огляду на те, що кілька хвилин тому наші губи навпомацки досліджували нову країну.

— Послухай, Ніколасе: ти вже ніколи сюди не прийдеш. Іноді двері відчиняються. Потаємні двері. Ті, про які ніхто не знає. І ніхто не має знати. І не дізнається ніколи. Те, що сталося, — неповторне. Воно залишиться з тобою назавжди. Хай воно тебе тішить, — усміхнулася вона.

Грайливо, та, як мені здалося, трохи жорстоко.

Я не сказав нічого. На лобі в мене проступив піт. Я торкнувся її потрісканих губ, помада із яких обтерлась об моє тіло, й нічого не сказав. Моє серце шалено билося.

Пізніше вона дивилася, як я вдягаюся, — так само уважно, як я дивився на неї — ніби прощалась очима. Не лише зі мною — з чимось більшим.

Я інколи бачив її краєм ока, коли ми приїздили до Рузвельта на свята. Після богослужіння ми з Алексом говорили надворі, планували щось, чого потому так і не здійснювали. І я жодного разу не розмовляв із Адріаною аж до смерті моїх батьків.

Звичайно, річ була не в тому. Наш дует серед білого дня став моєю стійкою фантазією на багато місяців. Років! Я вважав, що закоханий у неї. Моє серце боліло. Та я її послухався. Вона сказала мені не наближатись, і я так і робив. Поступово цей образ у моїй уяві стерся, і, коли Долорес Ґарсія опинялась у центрі моєї уваги, я міг поринати у відповідні моєму віку пригоди.

Але те, що розповіла мені Ада, вмостилось у глибині моєї пам’яті, наче фрагменти мого власного сну. Ці спогади здавалися нереально химерними, і я ніколи не міг позбутися потреби зібрати їх разом, долучити до небес такої історії, з якої може вирости майбутнє — менш гірке, ніж доля Ади та її синів.

Жінка, котра перемогла Сталіна

1

Я вступив до коледжу в Бостоні. Невдовзі після приїзду мені зателефонував Алекс, який сказав, що сам переїжджає на північ.

Круко нікуди не вступав. Він бажав студіювати малювання, та сам перший визнавав, що не має належної дисципліни, а Аді бракує зосередженості, щоби його спрямовувати. Їдучи за мною, він хотів спробувати нове життя.

Я сказав, аби він зателефонував мені по приїзді; коли ж він зателефонував, я не мав часу побачитися з ним.

Він залишив позаду Рузвельт, Віктора, матір з її релігійними маніями. Винайняв кімнату в гуртожитку YMCA[12] на Гантінґтон-авеню, прожив там місяць. Уночі лежав у ліжку й дивився, як його бажання пробігають над ним, наче павуки по стелі. Настав його особливий час на землі, й Алекса опанувало шаленство, непідвладне йому самому.

Та що він міг, окрім як здатися на його ласку? Алекс так і зробив, а тим часом Ада вирушила йому навздогін у листах, які він носив зі собою по кілька тижнів, не наважуючись розкривати.

Бажаючи до когось приєднатися, він долучився до Інституту творчого життя — групи, яку організував такий собі Серж. Розташовано цей заклад було у старому районі Квін-Енн у Сомервілі, який донедавна був робітничим містом, що його населяли здебільшого італійці й ірландці, де-не-де гаїтяни, — його можна було б назвати космополітичним, якби це слово не натякало на блиск, ніколи не притаманний тому місцю. Уявіть Париж без ліхтарів, без мистецтва, без оригінальної та цікавої архітектури. Триповерхівки, хащі антен, кімнати, прикрашені морськими мушлями. Будинки, ніби розбиті кораблі й острови загублених душ. У Сомервілі немає острівців блиску та розкоші на кшталт Бреттл-стрит у Кембриджі, паризької Рю-Вожирар, нью-йоркської П’ятої авеню, римської Віа-Венето. У сорокових роках то було третє у світі місто за густотою населення. Біля кожного будинку з одного та з іншого боку — заправка чи ремонт глушників, усюди гаражі, СТО, автомийки, крамниці автозапчастин. Лагідні мадонни у блакитних сукнях прикрашають подвір’я літніх мешканців району, а різдвяні гірлянди, причеплені понад дахами, день і ніч натякають на цукеркову естетику гри «Candyland»[13]. Місцеві працювали на СТО, на тутешніх фабриках, набивали подушки, розставляли товар на полицях крамниць, торгували газетами, друкували на машинці, розносили страви у забігайлівках, мили посуд після макаронів, — Алексові здавалося, що він усюди бачить матір. Вони були хороші люди, стерпно ощадливі (хоч і жили у борг); працьовиті (хоч і примудрялися по сім годин на день дивитися телевізор) та загалом добрі, їм навіть подобалася власна справа.

За це Серж їх ненавидів. Саме на спинах цих людей зріс середній клас. Вони дозволяють собі бути вугіллям і мазутом у жарких печах багатіїв. Серж хотів, аби вони стали динамітом. Він склав прокламацію, яку роздрукував на ротапринті й розвісив у пральнях-автоматах і на телефонних стовпах по цілому місту:

У нашому Інституті знають, що головного в житті людина вчиться поза класом чи аудиторією. Ми знайшли спосіб навчити вас того, про що ви не дізнаєтеся за партою. У нас навчають мистецтв зради, шантажу, бійки, шахрайства, інцесту, брехні, сексизму, злодійства у структурованому середовищі. Ми навчаємо честолюбства, жадібності, хоті, ревнощів і гніву, доводячи людей до цих станів так, аби вони згодом могли їх контролювати. З певних причин ми, американці, потребуємо сьогодні такої освіти як ніколи. Війна навчила молодь, що багатьом речам настає кінець, а при тому напівтаємний досвід не дійшов до свідомості широких верств населення, так що тільки обрані розуміють, на що здатна людина.

Ми в нашому Інституті рішуче налаштовані зірвати запону з людської природи.

Алекс був приголомшений, коли довідався, що є люди, котрі бачать світ так, як і він. Я припустив, що вони психи, та він сприйняв ці нісенітниці серйозно. Можливо, навіть занадто серйозно. Алекс потребував структури, яка допомогла б людині, котра пережила хворобу зникомості. Він почувався самотнім човником у бурю, а світ нависав над ним подібно до велетенського айсберга — й Алекс цілим серцем жадав порятунку, не бажав бути розчавленим. Імовірно, Адина одержимість спогадами про її колишнє суспільне становище лютила його, й він зреагував на це, рухаючись у бік американської версії тієї політичної течії, яка поламала життя його батькам і їхнім родинам. Ада дедалі більше замикалась у собі, в ідеалізованому минулому, а її син тим часом гордо крокував до утопічного майбутнього.

Побачитися з ним я зміг лише через кілька місяців. Урешті-решт Алекс запросив мене на зустріч в Інституті, і я прийшов.

Це сталося щойно після Дня подяки: того ранку випав перший сніг, і, виходячи, я позичив у сусіда шарф.

Він зустрів мене біля дверей старого вікторіанського будинку. У місті богемний стиль Алекса став іще яскравішим: тепер він ходив не в рукавичках і у водолазці, а в куртці з торочками й у ковбойських чобітках, оздоблених червоним. Ефект його вбрання був то більш промовистий, що чимало наших цивільних однолітків одягались у військову форму, немовби змагаючись зі солдатами. Його тонке чорне волосся було довге, а решта обличчя лишалася ретельно поголена, кутаста, незмінно бліда: на вигляд йому було років шістнадцять. Він розкинув руки і по-братськи мене обійняв. Алекс так радів, побачивши мене, аж я пошкодував, що не зустрівся з ним раніше.

У будинку ми слухали Сержеву проповідь про науку. Ми сиділи кружкома в темній вітальні в оточенні портретів Мао, Леніна та Че, а сухорлявий чоловік із вузьким обличчям виголошував промову. Людський вид мутує, казав він. Я не міг відвести очей від його вух, які мені нагадували бейсбольні рукавиці. Пристосуванням до чого вони є?

Руйнівні події першої половини століття, продовжував Серж: війни, потому повстання шістдесятих і початку сімдесятих років — вимагають від нас змін. Гасло майбутнього: «Або об’єднайся, або будь сам-один». Починається щось нове. Суспільство еволюціонує. Серж закликав громадян, як він називав своїх послідовників, скласти список ворогів. Чому ворогом має бути лише президент?

Опісля він гнівно виступив проти нещодавньої антиядерної демонстрації в Центральному парку:

— Екологи недороблені! Вони можуть мати справу з Матінкою-Землею. З морськими котиками, совами. Та їм пофіг, чи ви бідні. Повірте мені: вони наймають на роботу людей лише свого класу. Якщо вони зроблять виняток і пустять вас до себе, то постійно шукатимуть доказів, що ви чогось не можете. Вони вважають, що гроші заробляють гідні люди, розумієте? Гідні — а не ті, хто просто має привілей!

П’ятеро чи шестеро поодиноких людей на стільцях у кімнаті, здається, були різного віку: від шістнадцяти до понад п’ятдесяти. Вони уважно стежили за обличчям свого кумира, сопіли та кивали, а на підвіконні спала плямиста кішка.

Обігрівач засичав, і я зняв шарф, намотавши його на кулак під поглядами нових і старих революціонерів.

Після промови було беззубе обговорення, а потому ми з Алексом пішли по снігу до «Плуга» — ірландського пабу біля типографії, де Алекс знайшов роботу.

У світлому барі було дуже людно, нас час від часу штурхали ліктями попід ребра, а сирий дим бурими хмарами збирався між балками високої стелі. Повітря від пивного духу було аж кисле. Усі тут були ірландці, навіть жінки: біляві, руді, чорняві. У школі гордість ірландців мене зворушувала: навіть який-небудь накачаний спортсмен міг запевняти тебе, що чудово знайомий із творчістю Єйтса та Джойса. У музичному автоматі пригравали голвейські скрипалі, в кухлях мерехтів «ґіннесс». Надворі Чарлз-Ривер[14] раптом починала впадати в Ліффі[15]. Здавалося, що бути ірландцем — це щось дивовижне й захопливе, і я почувався самотнім українцем.

— Ти що, цю хрінь серйозно сприймаєш? — спитав я про Сержа, тримаючи в руці важкий кухоль.

Алекс знизав плечима.

— Хай там як, а я туди не полізу, мафіозо. Можна, звісно, боротися, тільки ти ж розумієш: із цього нічого не вийде. Вони занадто сильні. «Христос спустився…»

— А вчитися будеш?

— А платити хто буде?

Я сказав, що є стипендії, й запропонував допомогу, та нам було тільки по вісімнадцять і всі наші рішення були тимчасові й щодня підлягали перегляду: присягатися було безглуздо, бо життя наше було немовби птах-рибалочка: пірне в річку — та й вилетить із якоюсь здобиччю в дзьобі. Таємниці так і ширяли довкола. Навколо був гамірливий натовп.

— Слухай, Ніку, я щось придумаю. У мене є ідеї. Я малюватиму, облаштую галерею. На бакси з продажів куплю крамничку. Може, програму на радіо вестиму вночі.

— Клас!

У місті йому паморочилася голова від того, скільки можна зробити. Раптово в Алекса з’явилися честолюбні наміри.

Він запустив пальці у своє довге волосся і нервово відкинув голову.

— Погода мучить бідних, — засміявся він. — Помічав? Стоянки трейлерів — перші жертви торнадо.

Я спитав його про дім.

Він почухав вухо.

— Ноги моєї там не буде. Я люблю Аду, та вона мене вбиває. Розумієш?

— Треба бути самому по собі, — погодився я, гадаючи, як би я жив без навчальної дисципліни. — А як малюється?

— Супер. Про Ґойю чув?

Я брехливо кивнув.

— От хто молодець! Як він війну показує… Заціни.

— Атож.

Ми випили.

— Про Ай чув? — запитав він за якийсь час.

Ай була однією з дівчат-Флорентин — сестра Гетті.

— Вагітна. Додому поїхала. Гетті — теж.

— Жартуєш!

— Усі вертаються. Не можуть цього уникнути, братухо. Усі, крім тебе.

— І тебе, — відказав я, і він підморгнув.

— Он-о, глянь, — він кивнув на блондинку біля дверей.

Йому хотілося гратися, наче ми досі були дітьми на канікулах у Кетскіллс. Невдовзі Алекса затягло у світ таких пригод, які мені в університеті не випадали, — у нас хіба що рідкісна демонстрація давала відпочинок від науки. На заняттях я був стриманий, із Алексом — опинявся на волі.

Алекс був одержимий. Вільний від материнської опіки, він почував, що світ готовий дати йому те, чого він жадає. Алекс не вирізнявся красою, проте аж бринів від ледве стримуваної енергії — так і світився нею, виблискував, наче фольга на сонці. Він опинився там, де все було невкорінене, невагоме, — і йому було легко перелітати від однієї жінки до іншої. Чи до матері? Чи так? Жодної з його дівчат я зблизька не бачив. Вони були ніби вода, в якій він раз у раз знаходив власне наморщене лице.

Іноді, випивши, він говорив химерне: казав, що речі з ним спілкуються, ножі просять, аби ними скористалися, ліжка благають поспати в них, одяг не бажає одягатися. Проте він завжди був схильний до фантазій, жертва хвороби зникомості, любитель вільних віршів, — і я ставився до цих дивацтв поблажливо.

Якось увечері я зустрів його у «Плузі» в похмурому гуморі. Він майже не підвів на мене очей, дивився в підлогу, ховався під ковбойським капелюхом.

Напевно, тоді були вихідні, бо в барі стояв гамір. Перехиливши кілька чарок, він запхав руку до кишені куртки з торочками, витяг синій папірець і простягнув мені. Я нахилився — мене штовхала юрба, я і сам був напівп’яний — і у тьмяному світлі прочитав:

Любий Алексе,

Я знаю, ти дуже запрацьований. Ми з Віктором живі, слава Христу. Беатриче возить мене до торгового центру, де працює Гетті. Пам’ятай: ми одна душа. Це — таємниця. Я хочу тебе відвідати, проте знаю, що ти важко працюєш. Не забувай своїх молитов. Найважливіше в житті.

Учора телефонний дзвінок сказав мені, що твій батько помер тиждень тому.

Попри не дуже доладну англійську, лист було написано акуратним, виразним почерком. Я здивувався, чому вона написала листа англійською, та подумав, що вона по-своєму хоче наблизитися до нього.

Я поклав руку йому на плече. Він скинув її, знизавши плечима.

— Бля!

Він замовив іще, потому поглянув, чи я платитиму.

— Слава Батьківщині, братухо, — сказав він.

Скрипки з музичного автомата гойдали залу, мчали, наче змилені коні, які прямують додому. Сусід у синьому хокейному светрі, певно, штовхнув Алекса під лікоть, бо той упустив кухоль на підлогу, — кухоль розбився. Мій друг різко розвернувся і вилаявся:

— Ах ти, суко, чмо ірландське!

Вийшла та сама пам’ятна сцена в парку Вариненко — тільки без рятівної появи офіцера Майка. Над моїм особистим простором із Алексового боку нависнув, роззявивши рота, стрижений бичара в синьому светрі.

Не встиг я стримати його, як Алекс стрибнув на того здоровила, обхопивши йому шию тонкими руками.

Родео тривало кілька секунд — і Алекс опинився на підлозі, а ми обоє відтак за дверима, і розчервоніла юрба рохкала та вигукувала нам услід глузливі вказівки, куди йти. Алексів капелюх лишився заручником.

Я потяг Алекса по грязюці геть. Ліхтарі в тому кварталі не працювали, і можна було виразно розгледіти темні, як вени, прожилки на ясному місяці. Алексові текла з носа кров, один зуб розхитався. Коли ми відійшли так, що нас не було видно з бару, він набрав жменю снігу й занурив у нього обличчя, а я стояв поряд, сторожко озираючись.

Невдовзі після того, як отримав листа про батька, він усе-таки наважився поїхати до Ади. Потому він описував мені ту поїздку болісно і детально. Вона вийшла до дверей у червоному халаті. Побачивши його, закліпала, наче не до кінця була певна, хто перед нею. Опустила погляд, поправила окуляри. Раптово вона постарішала. Пов’язала хустку — Алекс такою її ще не бачив. Помаду було розмазано, ніби вона щойно спала.

Він зупинився на порозі й по-собачому принюхався. У помешканні пахло смаженою їжею та цигарками.

— Заходь поїж, — за кілька секунд промовила вона.

— Я не голодний.

Алекс зайшов.

— Де Віктор?

— Я тільки дещо на стіл поставлю, — сказала вона і вийшла до кухні, а Алекс побрів коридором.

Він давно не чув материного голосу, її мови.

Штовхнув двері до колишньої своєї кімнати. Вони з братом тут виросли. Шафа й досі стояла, напхана їхнім одягом.

Навпроти ліжка на стіні висіла приблизно метрової висоти шовкографія з батьковим портретом, яку Алекс намалював із фото. Суворість погляду з-під важких брів урівноважували коміксові кольори, які використав художник: неонові рожеві та помаранчеві відтінки. Портрет нагадав Алексові плакати в Інституті. Є дещо спільне між родинними фото і плакатами з обличчями диктаторів, подумав він, віддихуючись.

Пошукав у кишені пляшку валіуму, про яку він домовився з лікарем, аби той йому це прописав.

По другий бік коридору була кімната Віктора. Колишній Музей страхіть історії. Тепер над вузьким ліжком, застеленим бежевим шеніловим покривалом, висів великий дерев’яний хрест. Навпроти ліжка стояли письмовий стіл і книжкові полиці на шлакоблоках, наповнені томами різними мовами, а також рядом чорних загальних зошитів із мармуровими обкладинками: там Віктор робив щоденникові записи, писав вірші, оповідання. Вечорами, коли брати дивилися телевізор, Віктор сидів у кріслі зі склянкою в руці й писав. На Алексове питання, про що він пише, Віктор сказав:

— Спогади, люба дитино.

Алекс узяв один зошит із полиці й поволі розгорнув його на середині. В око йому впав епіграф із Паскаля: «І головна мета письма — доброчинство». Алекс поставив зошит на місце.

Поклацавши вимикачем у коридорі, він пішов і сів за стіл у їдальні, де Ада вже розклала святкові серветки, поставила гарний порцеляновий посуд, навіть дістала столове срібло. На кожній стіні висіло або розп’яття, або ікона з Ісусом.

— Навіщо ти вмикаєш світло?

Вона подивилася на нього поверх рожевої оправи окулярів.

— Мамо, темно.

Ада похитала головою і сіла.

У кімнаті було тепло, наче відкрили духовку.

— Мені було п’ятнадцять, коли померла моя мати, — почала вона, ставлячи перед ним тарілку.

Курячий бульйон із локшиною. Алекс поклав собі добавки.

— Людей заарештовували, коли хотіли. Іноді стріляли в них на вулиці. Ліквідували ґето. Ти знаєш, що це означає? Ми мешкали навпроти поліції. Іноді я зранку йшла до школи і мусила переступати через труп на тротуарі. Я навіть не знаю, як звали тих, хто вбив мого батька. Почуваюся дуже близькою до них. Щовечора думаю про них.

Алекс не розумів, чому йому так стискається серце, чому болить у грудях, чому наростає велетенська паніка, переходячи у гнів — який він придушив. Боже, це ж мати! Ну, чому, коли він її бачить, йому пітніють долоні й темні пристрасті вирують у душі?

— Про материних батьків я пам'ятаю мало. Ми їздили до них у село, вони мали найбільше господарство. Твій прадід вирощував троянди. Він був письменний. Вважав Толстого ідіотом. Сперечався з мамою, котрій подобалися росіяни. Та мати говорила мало. А коли розкривала рот, то зазвичай для того, щоби сказати, наскільки ти помиляєшся. Хочеш пирога? З яблуками. Гарячий.

— Потому.

— Заночуєш? Я тобі все в кімнаті приготую.

Вона хотіла, щоби він лишився, так само пристрасно, як він хотів піти.

Коли він похитав головою, вона засмутилася. Відсунулася від столу і розкричалася, її голос ставав дедалі вищим, доки Алекс уявив, як мати перетворюється на рипучий кран:

— Ти! Та я на тебе дивлюсь і нікого не бачу! Мені шкода це казати. Я тебе породила — а ти ніщо. Як так можна забувати матір? Ти хіба не знаєш, чому люди народжують дітей? Я привела тебе на світ не просто так. Передавачі. Нам потрібні передавачі. Сліпе, ненормальне дитя. Чорт із тобою. Іди до нього — і до своїх шльондр!

Вона змовкла. Підняла руки до хустки, зірвала її з голови — і по плечах розсипалося золотаве зі сріблом волосся, повисло, обрамлюючи її все ще сильне обличчя.

Уже спокійно вона промовила:

— Отець Мирон учора налякав мене своїм казанням про Нагірну проповідь. Я побачила, як він вислизнув зі свого маленького тіла й піднявся кудись над нами. «Горе тим із вас, хто ситий, — сказав він. — Бо вам слід бути голодними». Тоді я була сита й озирнулася на інших парафіянок, — ті були так само ситі. А колись голодували. Ми всі колись були голодні й ніколи цього не забудемо. Я відчула плоть на грудях, на стегнах. Мозолі, вени, біль у колінах — це все тримає мене тут, не дає здійнятися. Я була голодна, а тепер сита — і це означає, що колись я знову буду голодна…

Вона говорила, як маленька, благаючи розради, якої він дати не міг. Він дивився, як її обличчя сповнюється образи.

— Чому ти слухаєш? — запитала вона.

— Що?

— Ти тут заради історій. Свої власні маєш?

— Маю, — захищався Алекс. — Багато. Але не можу розказати.

— Чому ж?

— То не історії, які син розповідає матері. Навіть не ті, які син розповідає батькові. Та й усе. Радше це те, що грішник розповідає священикові. Тільки я не маю знайомих священиків…

— Та можна подумати…

Вона відкинулася на стільці, знесилена, і заплющила очі. Алексові здалося, що вона заснула. Повіки її мляво піднялись, очі за окулярами здавалися побільшеними:

— А я знаю чому. Бо ці — кращі. Мої історії кращі за твої.

Вона запхала руку в кишеню його светра і витягла цигарку, підпалила важкою срібною запальничкою, що лежала на столі.

Він стерпів цю образу мовчки, зробив паузу і завдав удару у відповідь:

— Невже так-таки й усі кращі? Кожного разу в нас та сама фігня! Набридло. Ненавиджу старий світ!

— Я знаю, — відказала вона, випускаючи кучерик диму. — А коли вже йтимеш, не забудь вимкнути світло!

В автобусі до Бостона він сів позаду і закурив. У грудях угніздився гострий біль, пульсував перед очима. Він натиснув двома пальцями на повіки, та це не допомогло, потекли сльози. Ті задоволення, за якими він гнався, не могли змити горя, від якого він утікав. Він бачив материне лице так само виразно, ніби вона сиділа поряд, наклеювала в буклети зелені акційні купони, розмовляла з Ніною та з іншими братами і сестрами. Думка про втрачених дядьків — одних живих, інших мертвих — викликала в нього сум’яття. Він згадував Полові балачки про систему — систему, яка стоїть за всім. Так багато іммігрантів добре прижилися в Америці. Пасинки нового світу. Повз вікна пролітали фари. Які ми самотні тут. Алекс витяг із кишені фляжку з м’ятним шнапсом і зробив ковток. Згадав про ковзани при місяці — спогад, який берегли його батьки, — про Пола в червоній шапці за кілька метрів попереду. Ну, от що сталося з усіма?

~ ~ ~

Потому він закохався, і я не бачив його майже півроку. Він кілька разів телефонував і казав мені про неї, та ми не зустрічалися. Я тільки знав, що її звати Гелен і що вони працювали разом. Що вони робили, куди ходили, залишалося загадкою. Зрештою, мені було не дуже й цікаво, бо того року я вирішив учитися на медика і тяжко працював над курсовою, яка мене тішила, проте не захоплювала; мені було приємно взятися за те, що я вважав родинною справою, та не міг зрозуміти, звідки в мене така відчуженість — наче я на кораблі й дивлюся на море.

В Алекса з Гелен усе скінчилося погано. Якось уночі він мені зателефонував і сказав, що вона пішла. Вочевидь, п’яний, він повідомив, що повернувся до Інституту, — а я і не знав, що він звідтіля пішов. Тепер можна було бачитися знову.

~ ~ ~

Не знаю, коли Алекс знюхався з кримінальними елементами, та якось увечері він повів мене на вечірку з екзотичною танцівницею, котру звали Бутс, і з двома її друзями, а також із чоловіком, про котрого мені сказали, що він гангстер, і з його дівчиною (теж танцівницею) до одного будинку у Фрамінгемі. Це місце кипіло, нагадуючи сільський заїзд, господар якого — Каліґула. З колонок гримів Джимі Гендрікс — один із тогочасних почесних покійників, — неначе намагався викричати себе з могили. Там я бачив таке, в існування чого поза екраном би не повірив. У глибині тієї діри, біля тріскучого каміна, якась жінка влаштувала закрите шоу для гостей, котрі тіснилися на червоному шкіряному дивані. Танцюючи перед каміном такої висоти, що в нього можна було зайти (він жарко горів, попри те, що надворі вже буйно квітла форзиція), вона стягнула зі себе сині джинси, розстебнула синю джинсову ковбойську сорочку…

У кухні я знайшов Бутс: вона прихилилася до стіни, заплющила очі й жадібно затягувалася косяком. Вона мала вузькі очі та сильно витягнуте обличчя. Я попросив її поділитися, ми розговорилися. Я закохався біля кухонної раковини. Залицяння було коротке, медовий місяць — блискавичний. Розлучення теж відбулося раптово й моментально. Як і коли я дістався додому — не пам’ятаю.

Тривалий час після того я не відповідав на Алексові дзвінки. Я не міг триматися з ним: його життя було довгою кораблетрощею, нескінченним розривом особистості та «я».

~ ~ ~

Алкоголь, наркотики, жінки: у віці крайнощів Алекс поводився відповідно — й урешті поплатився.

Як і Аді, йому було важко втриматися на роботі. Роботу він підпорядковував особистому життю. Суперечки з начальством здавалися його другою натурою, а спізнення — правом. Після сварки зі Сержем він пішов з Інституту й повернувся до YMCA. Приблизно тоді само він почав читати містиків: Беме, Екгарта, Вайля, — неабияк популярних у богемному середовищі.

Якось увечері влітку після мого першого року навчання на медика Алекс зателефонував мені й сказав, що лежить у лікарні в Джамайка-Плейн[16], і наступного дня я сів у трамвай і поїхав його провідати.

Від липневої спеки вікна запітніли. Чоловік із подвійним підборіддям і з рідкуватими сірими патлами прихилився до металевої стіни, сподіваючись охолодитись, а ми тим часом торохтіли повз Музей мистецтв, де на картині Далліна індіанець верхи на коні звертається до Великого Духа. Тільки старенькій кореянці в зеленому сарафані спека, здається, зовсім не докучала: вона сиділа й мугикала мелодію з телефільму.

Позірний медичний спокій палат психіатричної лікарні: проходячи повз її пацієнтів, зовні надзвичайно стриманих, я аж захотів заспівати на ціле горло пісню з фільму «Співаючи під дощем»[17] і в кульмінаційний момент викинути у вікно який-небудь стілець. Лікарня нагадувала мені школу, тільки замість парт лежали матраци й у повітрі стояв дух спирту для зовнішнього застосування.

Алекс сидів на ліжку й уважно розглядав якісь кольорові ксерокопії. Щоки його округлилися, він відростив вуса.

— Тобі личить, — сказав я про них.

Я показав на папери в руках Алекса.

— Ґойя. «Третє травня», — пояснив він.

Алекс дав мені аркуш: чоловік у білій сорочці й у штанях гірчичного кольору стоїть перед розстрільним загоном, заклично та злякано здійнявши руки.

Сім катів без облич ціляться йому в груди, наставивши довгі дула.

— Ґойя бачив, як просто під вікнами його дому солдати Наполеона розстрілювали людей, — сказав Алекс.

Я кивнув, віддав йому аркуш, гадаючи, звідки Алекс це знає, з яких джерел він збирав окрушини знання — історичні й усякі інші.

— Я беру їх за взірець, — пояснив він, даючи мені пачку помальованих паперів.

Я погортав: начерки різних частин тіла, виконані пером.

— Назву це «Російська революція».

— Важливо не припиняти роботи, — зазначив я.

Він кивнув. Потому знизав плечима і показав на бежеві стіни.

— Ну, тут принаймні нарешті чисто, світло ітеде, — сказав. — Закурити є?

Я дав йому куплений по дорозі блок «Мальборо».

— Ходімо в люди.

У почекальні на вікні сиділа самотою жінка в рожевому халаті й зі сіткою для волосся на голові. Побачивши нас, вона спохмурніла.

— Дивися, тарантул висмоктує мізки негрові! — закричала вона, показуючи на мене.

— Привіт, Сал, — лагідно сказав їй Алекс.

Вона встала, піднесла обидві руки до рота і зробила такий рух, ніби щось розгризає. Тоді, голосно тупочучи, вийшла.

— Це Саллі. Сідай, — Алекс показав на вініловий стілець кольору морської хвилі.

Здавалось, Алекс перебуває під дією заспокійливих, але не зовсім в апатії.

Я спитав його, як він почувається. Він сказав, що радий із відпочинку. Вийшовши з лікарні, він збирався знайти роботу і присвячувати якнайбільше часу мистецтву.

Він запитав, як справи у мене, я розповів про навчання. Пам’ятаю, що згадав про одну дівчину — високу, жваву, чорняву, котра, здається, трималася на безпечній відстані від решти групи і з котрою я ще не розмовляв. Вона була, вочевидь, обдарована і подобалася викладачам. Тоді я навіть гадки не мав, що розказую про Шеллі, яка через багато років стане моєю дружиною.

— От погодься, — зажадав він. — Ти ж завжди розумів, що я тут скінчу.

— Ти ще нічого не скінчив.

— Гаразд. Перепочинок. Я сам казав.

Його зрив почався з видіння. Алекс сказав, що пояснити його не може, та воно його змінило. Ніщо не було реальним — цілий світ був ілюзією. Це не таємниця — її знають мільйони людей.

У його голосі не було фанатичного надриву, хоча він і дивився не на мене, а кудись поза моє ліве плече.

— Можна, я тобі розповім? Ти не проти? Мені то нічого, але треба ж комусь розповісти.

— Звичайно, розкажи.

— Я бачив у вікні напіводягнену жінку. На мене ззаду кинулася змія, а потому відсахнулася. Так, змія, — повторив він. — І чорний чоловік із валізою виходить із поїзда на якійсь глухій станції. Отаке…

— І все?

— Таке я бачив. А потому прийшов у таке місце всередині мене, де суцільне світло. Тобто вибухи. Екстаз, крутизна. А звідти я вийшов із трьома речами: Бог — усюди, та про Нього нічого не можна дізнатись, а хто каже, що може, той брехун; і, знаєш, оте, що завжди, про кохання. А решта? Політика. Просто, їбать, політика.

Він розійшовся.

— Не треба мені було про це говорити, — додав він.

— Чому?

— Нічого казати, — раптово знеохотившись, знизав плечима Алекс, і я перестав його про це запитувати.

А тоді:

— Ти віриш у Бога?

— Не знаю, — відказав я.

Мені захотілося курити.

— Почитай містиків.

— А чим вони тобі допомагають?

У сусідній кімнаті пролунав крик: «Убий верблюдів на хуй!»

— Оцього в Інституті бракувало.

Я захотів сказати, що не лише цього, а й, приміром, здорового глузду.

— Серж лише про політику говорить. Неначе, крім влади і стосунків із нею, немає нічого важливого.

Він казав це в цілком повсякденній манері. Достоєвський-молодший.

Урешті-решт я спитав:

— Ти з Адою говорив, пезано?

Він опустив погляд.

— Не казав про це, так?

— Ніку, я її вже понад рік не бачив. Вона мені листи пише. Іноді я їх навіть не читаю. Коли повертаюся додому, мені там лише хріново стає. Я нічого ніколи не міг придумати, що для них із Віктором зробити. Крім дітей. Я знаю, що їй би це сподобалося. Тільки не певен, що сам до того готовий, — він змусив себе посміхнутися.

— Хочеш, я їй зателефоную?

Алекс замислився. Вечірнє світло просочувалося крізь запилюжені пластикові жалюзі. Надворі місто просто палало. У лікарні в кондиціонованій тиші все поступово застигало. Ми були наче харчі в холодильнику, наш природний розклад стримувався, сповільнювався.

— Ні, — вирішив Алекс. — Я розумію, ти подумаєш, що я до неї погано ставлюся…

— Я такого ніколи не казав.

— Ти не знаєш. Просто не уявляєш, як це. Тут після Ґроув-стрит просто «Середземноморський клуб»[18]. Я знаю, тобі її шкода. Вона тобі теж дала ту дурнувату історію від Антона почитати, правда? Вона всім її дає. А хто знає, правда там чи ні? Я точно не знаю. А ти? Фашисти. Ти ці штуки знаєш. Усі ці українські заморочки. Вони всіх трахали, всі їх трахали, а тепер нас трахають їхні спогади!

У його очах палала самозненависть. Я розумів, що він має на увазі: «українські заморочки» — річ така заплутана, важко відокремити правду від вигадки і вирішити, в чию правду вірити. Найліпше вже повністю забути.

Сал знову запливла до почекальні.

Я встав.

— Телефонуй, — сказав я і пішов коридором до ліфта, залишаючи Алекса самого в лісі спроб самогубства та лютих сновид.

Алекс міг виписатися за тиждень. А що далі? Як він себе утримуватиме? Яке життя собі влаштує?

Я не мав часу гадати, а він не клопотався тим, аби зі мною сконтактуватися.

Минули роки, доки я знову почув його голос. Пам’ятаю, це сталося, коли я щойно повернувся з конференції, на якій усе-таки почав зустрічатися з Шеллі, й цей процес виявився значно бурхливішим, аніж я міг собі уявити. Попри всі складнощі, я відчував піднесення: мене немовби підхопив висхідний потік, як це інколи буває в житті, — за бажання можна здатися на його волю і чекати, куди тебе принесе.

В Алекса знову стався нервовий зрив. Цього разу він був у Вермонті, на приватній фермі у Барнеті під Сент-Джонсбері, і я прийшов його провідати там якось після обіду наприкінці весни, коли на деревах зеленіли свіжі листочки.

Я побачив його здалеку: він чекав на мене біля ґанку великого синього вікторіанського будинку. День був чудовий, і здавалося, що дуби простягають гілки, обнімаючи повітря.

Стоячи під сходами, Алекс здавався меншим на зріст, аніж він був. Він горбився і тримав руки перед собою, наче богомол. Його обличчя, колись таке живе, тепер схудло і напружилося від тривоги. Вусів уже не було. Та, коли я підійшов, він радісно всміхнувся, розкинув руки і пригорнув мене. Я присягнув собі ніколи надалі про нього не забувати.

Лікування відбувалося за експериментальною програмою. Пацієнти спали в кімнатах без шибок — лишалися тільки жалюзі. До кімнати впускали кілька десятків в’юрків і папужок.

Алекс жив у пташнику.

Він запросив мене до себе. Я стояв біля нього і дивився, як повітря розтинають крикливі веселки.

З темним і самозаглибленим обличчям, він курив цигарку за цигаркою.

— Їм це нічого, — сказав він.

Я не питав, хто платить за лікування.

Якась пташка сіла на лампу у формі голуба, що стояла на кавовому столику, — біля неї лежало розсипане насіння. Інша купалась у чашці з водою, залишеній у раковині.

— Старий карибський спосіб лікування від доктора Волкотта, — пояснив Алекс. — Спочатку важко заснути. Хтось видасть звук — а вони як зашумлять, як розкричаться — моментально, наче хто газ підпалив. Але все одно вони класні.

Пташки щебетали і пурхали навколо, а ми з годину сиділи в кімнаті й розмовляли про Блек-Понд. Про Аду я не згадував. Алекс розпитував про Бостон, я переказував йому, як відбуваються праймеріз президентських виборів.

Після численних пауз я нарешті підвівся і пригорнув його знову, запевнивши, що він одужає і ми побачимось у місті.

Дорогою я зупинився біля реєстратури і залишив там для Алекса конверт із грошима. Я ще навчався, і сума була мізерна.

Алекс став тим другом, котрого ти радий чути, аж доки згадаєш, чого, власне, ви рідко бачитеся. Він зателефонував, коли померла моя мати, а на похорон так і не прийшов. Я надіслав йому листівку, коли одружувався. Він відписав, привітав нас. Приблизно рік тому він зателефонував у неділю вранці — й ми проговорили майже годину. Я розповів йому про Шеллі, про мою роботу. Він неначе був задоволений. Сказав, що живе в ребцентрі в Сомервіллі, миє посуд у дорогому ресторані. Не нарікав. Так жила і його мати. Ми поговорили про Аду, й він сказав, що намагається з нею подружитись, але процес просувається повільно: він приїжджає, вони сваряться — щоразу через одне й те саме (стара країна, відсутність дітей), Віктор сидить, курить і дивиться, як ці двоє кричать одне на одного, відчайдушно одне одного люблячи.

Ми вирішили разом піти на каву — але так і не вибралися.

2

Мої батьки померли з різницею півроку. Мати — від серцевого нападу в той момент, коли взяла до рук пробник парфумів на касі крамниці «Estee Lauder» у торговому центрі «Macy’s», батько — від інсульту невдовзі після того, — хоча я би поставив діагноз «смерть за великим бажанням», останній акт волі, здатний вписати смерть у програму організму. Коли їх не стало, я був убитий горем. Я геть не був готовий отак іти по линві без страхівки. У мене не було на них жодних типових скарг. Коли мої однолітки — той самий Алекс — починали повставати, я сидів осторонь, співчував їм, але водночас і дивувався, чого вони так шаленіють. Єдине, в чому я міг звинуватити батьків, — це хіба що в певній відсутності. Вони були заклопотані, і я був заклопотаний, ми всі були дуже заклопотані. Після якогось моменту вони не поглиблювали мого чуття минулого. Поки моя бабуся у старій країні була жива, минуле для них було важливе, а коли вона померла, а ми переїхали у Форт-Гіллс, відокремившись від громади, чуття єдності послабилося. Вона померла до того, як батько відчув себе на своєму місці, й після її смерті він нічого не бажав, окрім як зачинити двері в минуле. На той час, коли я ходив до старших класів, вони, здається, добре вкоренились у власній уяві й почувалися чудово, тільки от те, що вони собі уявляли, хай як воно починалося, швидко стало дуже буденне і дуже американське. Тоді моя мати вже так погладшала, що їй було важко втиснутися на переднє сидіння синього «олдсмобіля».

Перші дванадцять років свого життя я прожив у закритій громаді, яка надзвичайно різнилася від сусідів. З одного боку, це відмежовувало мене від однолітків, а з іншого — давало мету і чіткість уявлень, які після нашого переїзду до передмістя змінилися. На зміну тим традиціям прийшли вказівки, низки дедалі складніших практичних навичок, які дозволили мені легко пристосуватись.

Однак асиміляція ніколи не буває безпосередня чи безболісна — до певної міри розумове здоров’я та людське обличчя залежать від збереження віри в себе. Забувши своє дитинство, людина ризикує опинитись у країні Ульро, яку придумав поет Блейк і в якій люди сприймають одне одного суто зовнішньо.

Хай там як, а я здався на ласку світу, який безпосередньо мене оточував: роботи, стосунків — цим словом ми нейтралізуємо любов, зводимо її до хобі — й, коли був час, спорту. Узимку я катався на лижах, улітку осідав у рибальському селі під Ороно, штат Мен, де маяк уночі рухає тіні в моїй кімнаті й де хіба що випадкова зустріч з індіанцем місцевого племені пенобскотів у крамниці нагадує, що довкола мене — не просто рухомий образ вічності. Два тижні на рік я катаюся на човні зранку і граю в теніс після обіду. Злагодженість і розміреність життя запевняє мене, що кожного разу, коли я користуюся банкоматом, беру участь у ритуалі, давнішому за молитву, — так легко і без зусиль технічні зміни останніх десятиліть увійшли в моє життя.

І цього не досить.

З їхніх похоронів у мене зберігся колаж фотографій. Обидві панахиди проходили в церкві святої Бриґіти — геть ніякої сучасної будівлі, яка б ліпше пасувала для гри в лото, ніж для молитви, і проводив їх приємний отець Дьорджин, який ніколи не помічав мого батька і постійно називав мою матір не Славою, а Гелен. Коли батькову труну опустили в могилу, я почув, що хтось заграв «Чудову ласку» на волинці на іншій панахиді, за десять надгробків од нас.

На обох похоронах погода була тепла і сонячна, що здавалося якимось жестом поваги та щедрості стосовно них, хоча від яскравості сонця того дня, коли ховали батька, мене нудило і лихоманило. Отець Дьорджин ставився до мене по-доброму, та прохолодно і не бажав робити наші стосунки чимось більшим, аніж короткочасне прагматичне знайомство. Він прочитав молитви за упокій, висловив співчуття, потис мені руку й пішов.

Найгірше мені стало, коли я побачив, як мало людей прийшло попрощатися з моїми батьками. Я і не розумів, як замкнено вони жили. Я не мав ані братів, ані сестер, ані дядьків, ані тіток. Наскільки я знав, мої батьки братів чи сестер не мали. Батькова мати померла ще до того, як він спромігся зібрати стільки грошей, аби привезти її до нас. Батько був чоловік товариський, але ні з ким особливо близької дружби не підтримував, а мати, котра так захоплено й віддано діяла в парафіяльній організації, живучи в Рузвельті, у новій громаді загубилася. Тільки одна людина прийшла на обидві панахиди — Ада.

Обидва рази вона спізнювалася, трималася десь позаду й ішла заздалегідь, аби я не встигав подякувати їй, що вона прийшла.

Пізніше, опинившись самотою в батьковому домі, я почувся слугою, котрого поховали живцем разом із фараоном у піраміді — тільки фараон спочивав не тут. Будинок стояв наче наляканий, затамувавши подих, не знаючи, що робити далі, — немовби батькова смерть натякала будинкові на те, що і його корисність обмежена. У вітальні, під високою, наче в соборі, стелею та вікном на цілу стіну, що виходило на сосновий гай, висіла велика картина з бурхливим океаном — і я дивився на зелені, чорні й бузкові хвилі. Я навіть достеменно не знав, де народилися мої батьки: назви міст знав, а вулиць — ні.

З якої химерної країни вони втекли? Чому її доля така похмура, таке непевне її визначення? Зі мною вони говорили англійською, а з іншими і далі спілкувались українською, а я не почував потреби розпитувати їх про батьківщину — до сьогодні. Вряди-годи мати варила вареники — страву на кшталт равіолі, — які, вона казала, готувала для неї її мати, проте кухня мене не цікавила — як не цікавила й історія пшениці, й хімія сиру.

Я налив собі склянку червоного вина і відкинувся на дивані. На порожню годівницю сів птах кардинал, і я згадав, що забув купити насіння.

Я пригадав гру, в яку ми грали з Алексом, коли я, попри небажання моєї мами, ночував у Круків. Гра називалася «панахидка». У вузькому коридорчику біля Адиної спальні стояла здорова соснова скриня, в якій можна було вміститись одному з нас, — у ній родинні речі перепливали океан, а тепер там тримали одяг на інший сезон. Ми з Алексом по черзі грали роль покійника. То був час, коли він іще стверджував, що бачить Адиних привидів. Алекс підіймав жовте віко, і я тихо прослизав і лягав на м’яке ганчір’я, що пахло нафталіном. Алекс був розпорядник похорону та священик в одній особі й починав верзти довгу нісенітницю, відспівуючи «покійного». Тим часом я лежав у скрині, уявляючи, як воно — бути мертвим. Алекс не поспішав закінчувати своєї служби, пародіюючи печальні церковні обряди нашого дитинства. Я пам’ятаю, як глибоко я занурювався в себе й у темряві чув якесь шурхотіння на підлозі, уявляв, що бачу павуків завбільшки з кулак, із ногами-ходулями, вкритими щетиною, а на кінцях вони вигинаються й утворюють блискучі гаки з губами… Наді мною Алекс продовжував імпровізовану панахиду. Опісля він сідав на віко, і я не міг вилізти, він не відповідав, коли я кричав, і, намагаючись вибратися, я, пригадую, думав, що пекло — це таке місце, де ніхто не відповість на твій поклик.

Вікна у батьковому домі було відчинено, та вулиця в нашому просторому передмісті лежала тихіша, ніж цвинтар. Я довго був у своєму власному місті. У місті, яке тисне на людину так, що друзі змагаються між собою, а коханці поводяться, мов хижаки. Попри роки гри в теніс і всіляких тестів, я все ще ненавидів конкуренцію і гадав, як це світ потрапив у цю кабалу постійної боротьби та міряння силами. На третьому курсі медінституту я почувався на межі сил і, звичайно, був дуже вразливий. До пізньої ночі мене не покидали християнські думки, і я погано спав. Кілька разів за ніч уставав і випихав голову у вікно, дивився на незмигний місяць.

Тоді я і замислився про Аду. Ми з нею пов’язані. Ада приходила на обидва похорони. Вона не лише знала мене маленьким, вона й кохала мене юнаком. Я так довго її уникав через оте побачення вдень — і тепер вирішив зателефонувати. У найкращому разі я сподівався, що вона розповість мені щось про моїх батьків — те, що доповнить їхній образ у моїй уяві й утримає його там. А якщо вона не матиме чого додати до мого незнання, то я принаймні проведу кілька хвилин у товаристві людини, котра пам’ятає старе життя. Я не міг дочекатися ранку.

Аду, здається, не здивував мій дзвінок, і вона сказала, що буде рада бачити мене у будь-який час.

Я сів у батьків «лексус» — тепер мій — і поїхав до Рузвельта.

Світ, це дзеркало кімнати сміху, не дозволяв мені тихо пройти його видовищною поверхнею. Мені б сподобалося таке життя — тихо працювати і зникати, ніби ті хмари надвечір, і матеріалізуватися важкою масою, розпадатися на різні фігури, так як небо раптово заповнюють вівці, які просто на очах розчиняються у світлі, що поступово згасає.

За вісім років до того Ада була більше схожа на жінку, з котрою я переспав, аніж на позбавлену статі сивілу, яка тепер сиділа навпроти, а зір її здавався напрочуд гострим.

Про той день вона не згадувала.

— Хочеш знати про батьків? — промовила вона, коли ми вже сиділи в кухні. — Уже знаєш. Вони хороші батьки. Я твоїй матері заздрила. Ти був такий славний хлопчик. Що тобі ще треба?

Чи вона насміхалася з мене? Чи забула?

— Вони ніколи мені нічого не розповідали, — сказав я. — Майже ніколи не говорили про минуле. Ти знаєш, як вони жили. А я навіть б не зміг знайти, де вони колись мешкали.

— А тобі навіщо?

— Ну, це ж природно, хіба ні?

— Для тебе — можливо. А для Алекса — ні. Мій син ніколи не хотів слухати про мій світ.

Я б міг багато що сказати: що Алекс утікав од минулого з такою самою силою, з якою Ада намагалась у ньому жити, що йому важко було узгодити теперішній час із минулим без ускладнень для майбутнього.

— Я ніколи не могла зрозуміти, як воно так із тобою вийшло… — сказала вона.

— Що ти хочеш сказати?

— Твої батьки пройшли через те саме, що й ми, навіть гірше. Бідолашна твоя мама…

Пауза. Вона подивилася на мене — як мені здалося, хитро.

— Ще гірше?

— Кажуть, вона з'їла власну сестру.

Ці слова прозвучали якось химерно, гротескно — я подумав, що вона жартує. У її голосі були тінь, темний шепіт, якась жорстокість.

— Не знаю, чи це правда. То було в голод. Знаєш той голод? У тридцяті роки — мільйони людей загинули. Були різні випадки, — ти, напевно, чув. Хто знає, чи правда? Один із таких був у родині її матері. У селян забрали весь урожай і вивезли його до міст. У селян закінчилася їжа, тварин усіх поїли до єдиної: коней, курей, собак, котів… І взялись одне за одного. Молодша сестра твоєї матері померла, і твоя бабуся намагалася зберегти життя твоїй матері, як тільки могла. І їй вдалося. Вберегла…

Ці слова врізались у мою пам’ять, і згодом на самоті я прокручував їх у голові.

Моя мати була повна жінка з хорошим апетитом. У моїй пам’яті вона пече торт із лаймом у горах, розвішує прання в Рузвельті, прибирає порохотягом на сходах у Форт-Гіллсі, і з-під халата видно її масивні литки. Вона задихана, усміхається, має друге підборіддя.

— А батько?

Вона відказала:

— Петро — надзвичайний чоловік. Де в нього тільки сили бралися! Він постійно працював. Праця звільняє. У поті чола. І в юності теж працював. І на німців, коли доводилося. Я бачила його у формі. У коричневій сорочці. Вони просто до себе хлопців забирали, геть усіх. Він не з власної волі туди пішов. А який мав вибір? Міг у підпілля піти. Дехто йшов. Один із моїх братів, наприклад. Але йому ж і було тільки сімнадцять років. Не погодився би — розстріляли б. Це всім було зрозуміло…

Гадаю, до того часу я сприймав себе як загалом щасливу людину. Мені багато в чому пощастило. Дитинство минуло на Блек-Понді за футболом, із Алексом Круком і з Гетті Флорентиною, у Форт-Гіллсі — з тенісом. Грошей було не занадто багато, проте я не спізнав, якою працею їх здобувають. А головне — я почував, що мене люблять. Раптом виявилося, наскільки пласким було моє уявлення про світ.

А що, власне, сказала мені Ада? Що моя мати — канібал, а батько — фашист? Навіть промовити таке — якийсь абсурд, щось до смішного безглузде. Я раптово опинився у кривавому вирі війн середини століття. І де ж протиотрута від цього?

Коли я їхав у Форт-Гіллс, мені голова йшла обертом. Перед очима зринали картини з таборів смерті, гори трупів, висохлі, змарнілі обличчя. Я намагався згадати, чи казали мої батьки щось антисемітське, — не зміг. Уже це могло б викликати в мене підозри, подумав я. Батько себе карав. Від того й помер. Ми переїхали з міського ґето до передмістя, де мешкало багато євреїв. Більшість лікарів, котрі працювали в одній будівлі з моїм батьком, — це теж були євреї: Пінський, Епштейн, Кайсен, Апплфельд. У школі цього питання не виникало. Батьки змінили прізвище з «Верблюд» на «Блюд», і людина на ім’я Нік Блюд ні в кого питань не викликала. Питання про національність батьків привернуло мою увагу лише тоді, коли одного ливарника-українця заарештували і засудили в Пенсильванії за те, що він працював під час війни охоронцем у концтаборі.

Потому я подумав: а може, батько, переїжджаючи до Форт-Гіллса, замітав сліди? Чи переїхав із почуття провини, щоби спокутувати те зло, яке вчинив у старій країні? А може, за нами вже стежили? Може, він і прізвище змінив, аби не вирізнятись і без складнощів робити справу своєї мрії, — може, боявся викриття? Може, саме зараз мисливець на нацистів Симон Візенталь, який походить із України, вже напав на його слід: колись він прийде до мене, і я почую щось іще гірше, ніж чув… У мене братимуть інтерв’ю для новин: син убивці євреїв інкогніто живе у Бостоні! У журналі «People» будуть мої фото у скаутській формі, де мені дванадцять років: син лікаря-нациста хоче стати радіологом!

На щастя, тисяча дрібниць у домі не давала мені занадто глибоко поринати в такі думки.

3

Перш ніж їхати назад до Бостона, я вирішив знайти Гетті Флорентину. Мені було потрібно доторкнутися до якоїсь частини минулого, якої не було зруйновано вщент. Ада сказала мені, що Гетті працює у крамниці в одному з торгових центрів на Першому шосе.

Ну й розтягнута ж Америка, гадав я, їдучи потворною трасою. На вулицях було так людно, що кілька років тому я би навіть не уявив, що тут можна ще втулити що-небудь. Одначе хтось таки примудрився. З’явилися нові крамниці, які ломилися від комп’ютерів, стільникових телефонів і відеоігор.

— Гетті, — звернувся я до кругловидої жінки на касі серед парфумів, — пам’ятаєш мене?

Черги не було; інакше вона б лише відмахнулася.

— Чесно кажучи, ні.

— Я Нік, Гетті.

Її широке обличчя обрамлював шолом неживого, солом’яного волосся. Коли вона усміхнулася, я помітив, що вона курить.

— Нік Блюд.

Вона покрутила золотий хрестик на грудях.

— Знаєш, мені й подумалося, що я тебе звідкись знаю. Але тут часто таке здається. Бачиш когось із минулого, а часу нема, то нічого йому й не кажеш.

— А зараз маєш час?

— Незабаром перерва. Зажди хвилинку.

Вона озирнулась і щось сказала хлопцеві на касі навпроти.

Я подивився вглиб крамниці, на стіну, де працювали телевізори, налаштовані на шоу Опри. Одне й те саме обличчя на сотні безгучних екранів промовляло якісь важливі слова. Мені.

— Ходімо, — сказала Гетті, злегка торкнувши моє зап’ястя.

Я помітив, як під рожевою блузкою ворушиться плоть. Ми всілись у будочці «Friendly’s» біля крамниці й замовили каву.

Я розповів їй про Бостон. Вона жартувала про те, як воно — і далі жити в Нью-Джерсі. Потому я розповів їй, що в мене нещодавно помер батько, і вона взяла мене за руку. Як давно мене не торкались отак по-дружньому! За кілька хвилин мовчання я спитав, як справи в її матері.

Гетті всміхнулася:

— Голову мені морочить. Усе в неї трагедія. Це мені й життя полегшує.

І додала:

— А ти у старий район не приїжджав…

— Розумію. Про Пола згадуєш? — спитав я, подумавши про Алексового брата.

— Згадую іноді. Буває, просто як зблизька нас бачу, коли ми були дітьми. Утім, ми поводилися зовсім не як діти…

Вона знов усміхнулася.

— Вовка пам’ятаєш?

Гетті знизала плечима:

— Ми самі були тоді як вовки.

— Я колись на гаражному розпродажі натрапив на коробку з фотографіями, — зізнався я. — Погортав і знайшов пачку знімків, дуже схожих на портрети моїх дідусів і бабусь. Клянуся. Мало не купив — хотів принести мамі й запитати, чому вона родинні фото продає. Не міг повірити, що це не мої родичі. Як із глузду з'їхав. Наче постійно родину шукаю…

Гетті спохмурніла.

— Розумієш, у мене що далі, то сильніше таке враження, що ми всі родичі, — продовжив я.

Замість вимагати пояснити цей потік свідомості, Гетті спитала:

— Як там Алекс? Мама каже, що він там із тобою, в Бостоні.

Ті, хто лишився на місці, завжди знають, де ті, хто поїхав.

— Ми мало бачимося. Недобре. П'є. На реабілітації. Таке…

Гетті кивнула.

— Я нудьгую за Полом. Думаю, це я винна в тому, що він застрелився. Слухай, мені таке прилетіло за те, що я на його похорон не прийшла. Скажу — не повіриш.

Вона відвела очі. Навколо вилиць, які раніше були гострі, наросло м'яке тіло, з'явився маленький шрам над губою під лівою ніздрею.

— Я так і не закінчила коледжу. Пішла звідти, попрацювала в «Gimbels», зустріла там одного. Закохалася. Вийшла заміж. Ми спочатку жили у Фініксі, потім у Сарасоті…

Гетті всміхнулася, зробила ковток і продовжила:

— Мій чоловік був на три роки від мене молодший. Твій одноліток. Але схожий на Пола. Ніс, широкі плечі. Льотчиком був. Романтика! Я підвозила його до аеропорту, проводжала, іноді літала з ним. Де ми тільки не були: Європа, Гаваї!.. А потому він почав нюхати кокаїн. Багато. Іноді ми разом нюхали. Та він усе не припиняв. Працювати йому треба було багато. А коли він уже дійшов до краю, то це було майже те саме, як ніби він розбився в літаку. Перестав виходити з дому, втратив роботу, не відповідав на дзвінки, майже не говорив. Цілими днями лежав і дивився в стелю, не їв, ледве дихав. Якось я прийшла з роботи — а він лежить у ліжку в піжамі. Серцевий напад…

Говорила вона спокійно, мовби не про своє життя.

— Чи було колись таке покоління, яке б так, як ми, замислювалося про смерть? Дивно — от роззирнися. Хоч б і в цьому торговому центрі. Так багато. Розумієш?

— Розумію. Та хто придумав тут ТЦ поставити — той, сподіваюсь, уже в пеклі, — зазначив я. — Еге ж?

— Ага, ага.

— Слухай, їдьмо разом до заповідника, — запропонував я.

Вона зупинилася. Чи не забагато я хочу?

— Вочтунг? — усмішка.

Поблизький заповідник Вочтунг — це туди їздили закохані підлітки, щоби ніхто їх не турбував.

— Коли?

— А коли в тебе вихідний?

— Завтра, — сказала Гетті.

— Їдьмо.

— О’кей.

Наступного дня надвечір я приїхав по Гетті на Ґарвуд, де вона мешкала.

Тротуар біля її будинку було вистелено килимом опалого листя.

Ми їхали — і майже всі двадцять хвилин мовчали. Коли опинились у лісі, Гетті порушила тишу:

— Дивися, кардинал! — і вказала на сосну.

Під моє пальто влетів різкий вітер.

Я відчував збудження, багатство, тільки — на свою прикрість — не міг осягнути того, що лежало під поверхнею моїх думок.

Її очі дещо втратили блиск, на руках проступили блакитні вени, мовби коріння старих дерев. Ніс, раніше делікатний, тепер здавався приплюснутим, так ніби вона забагато заривалась обличчям у подушку. Проте, коли вона, ховаючи підборіддя в шарф, поглянула на мене, її губи виявилися такими самими повними, як колись.

Лісом розкочувалися відлуння, — в дитинстві ми ходили сюди пити «спанаду»[19], курити траву, уявляти своє майбутнє: сонне, легке, домашнє, що його, здається, ніхто з нас так і не отримав.

Безглуздо було сюди повертатися.

Коли вона поклала руку мені на плече, я швидко розвернувся, обхопив її — й розтанув, розчинився в ній. Підняв їй спідницю — і пальці рушили точно в центр, і виявилося, що вона не вдягла білизни. Ми лягли на строкату землю, де-не-де порослу кущиками трави, і кохалися серед калюж.

Коли я підвіз її додому — ми обоє знову мовчали, — в мене виникло враження, що все те мені наснилося. Що цього ніколи не було.

4

Повернувшись до Бостона, я провалився в депресію. На заняття себе витягти не міг. Почувався винним перед Гетті.

Засмучена моїм настроєм і сподіваючись мене розважити, моя тогочасна дівчина (ще одне джерело провини, бо я давно задивлявся на Шеллі) запросила мене до Іспанії. Її родина була в кавовому бізнесі, тримала плантації площею мільйон акрів. Сандра подорожувала так, як дехто п’є чи вживає наркотики.

Я погодився. Відпросився зі занять до осіннього семестру.

Під Мадридом ми подивилися кориду. Енергія тварини переливалася через край арени, розворушивши навіть якихось п’яниць за нашими спинами. Я подумав про Гемінґвея, про «Смерть після полудня» та її агресивну апологію цього особливого театру жорстокості, — про твір, у якому письменник віддав шану вагомості кривавого ритуалу. Ми дві години дивилися, як убивають чотирьох биків. Сандра задовольняла себе плинними гострими відчуттями; якби могла, вона б лизнула вбитого бика, перш ніж його схопили за ноги й потягли і на арені лишився кривавий слід. Бурґоський собор, що його порослі ніби мушлями шпилі протинали небо, і севільські фієсти наганяли на неї нудьгу. Я переконував себе, що кохаю в ній усе — від того, як вона чистить зуби, і до того, як випинаються в неї вилиці, ніби вона кидає виклик світу: що, наважишся вдарити у щелепу? — сильний ніс і лукаво примружене в усмішці око, запальний погляд у миттєвому захваті. Вона мала чимало здібностей і вмінь: танцювала чечітку, вміла показувати фокуси і розмовляти навспак. Сандра з легкістю могла повторити навспак будь-яку фразу. У ліжку після сексу я міг почути своє «God, you're hot!» химерним папужим відлунням: «Toh er'uoy dog». Сандра вигадувала слова. Нашим паролем було «запатенку». Фільми, які нам не подобалися, були запатенку, певні люди були запатенку. В Іспанії ми їздили всюди — від Барселони до Ґранади — трасою Велета, la mas alto via in todo Europa[20], де між нами пролітав ледве відчутний, ефірний, подих вітру, коли ми виходили з машини і стояли, дивлячись згори на фантастичний мерехтливий краєвид. Побували в Саламанці, де колись мешкав філософ Унамуно, який в часи війни був ректором університету. Коли фашисти підійшли до університетської брами, їх зупинив філософ в елегантному береті. Він звернувся до сотень озброєних людей: «Це — храм науки, і я його настоятель. Я забороняю вам заходити сюди». Вони заарештували його і зайшли — а де вони тепер?

А от мої батьки зникли так, наче їх ніколи й не було. І навіть тоді, коли перед моїми очима падали на пісок бики, я думав про батька у фашистській формі та про матір і її жахливий голод.

Через десять днів моя невдовзі колишня дівчина була готова повертатися додому. Я провів її до аеропорту в Мадриді, помахав її літаку. Та не встиг він зникнути у хмарах, як я вже зрозумів, що Сандри не побачу ніколи.

Усе ще не отямившись, я повернувся до міста, купив квиток на потяг і ще кілька днів мандрував Францією та узбережжям Італії. Так мандрують лишень у двадцять років, коли ви ще відкриті для світу і на все реагуєте душею, — чи принаймні так вам здається.

За інших обставин я побував би й у старій країні, пошукав би ті місця, які кинули тінь на моє життя за океаном. Одначе ситуація була ненормальна. Формально мої батьки та я лишалися громадянами Радянського Союзу, і, хоча ймовірність цього була невелика, в разі «повернення» туди, де я ніколи не бував, мене могли заарештувати. Адина розповідь, звичайно, не надихала рухатись у той бік, а бажання пізнавати важливі речі кликало на захід.

Після років продуманого життя я дозволив собі здатися на ласку долі. Мандрував манівцями, слухаючись власних імпульсів, і так кілька разів перетнув Європу з краю в край. Я запросто міг податися до Сицилії, а потому повернутися тим самим шляхом в Екс-ан-Прованс. Одначе мій шлях усе одно поставав для мене заздалегідь визначеним: у всьому я бачив зв’язок, різні місця наче передавали мене з рук у руки, мов естафетну паличку. Метою моїх блукань, якої я би тоді ніколи не визнав, була спокута, й у тому процесі брало участь чимало проникливих незнайомців. Добре вдягнений вірменин у потязі з Мадрида переконував мене помолитись у храмі на острові Егіна — я так і зробив. Там я закохався в милу південноафриканку на ім’я Мартина, яка так красиво оплакувала долю своєї країни в мене на плечі, що я певний час був готовий вирушити просто до Йоганнесбурґа. Ми мешкали в наметі на пляжі так довго, що потоваришували там із рибалками, котрі щоранку витягали з моря восьминогів і розм’якшували їх шістдесятьма ударами об камінь, після чого несли на рибний ринок, розташований у найближчих кварталах. Ми зневажали готелі й сміялися з німецьких туристок, чий штивно-чепурний одяг кумедно контрастував із простим убранням місцевого люду. Потому побували в Парижі, я напився і загубив окуляри, а наступного дня в Дуврі не побачив Мони Лізи. Зате пам’ятаю, як Мартина в хустці махала мені з балкона вошивого готелю, де ми півночі воювали з паразитами, а другі півночі кохалися і де я залишив її, продовживши мандрувати сам.

На півночі, в Нарвіку, я споглядав найпотужніші вири Європи; в Осло шукав лігво Кнута Гамсуна, улюбленого письменника моєї матері та — додав я — горезвісного фашиста; у Швейцарії я бачив Маттельгорн і подолав перевал Семпіоне, де два століття тому побував Вільям Вордсворт; у Флоренції бачив браму Пекла, сидів у сюрреалістичній атмосфері площі Синьйорії, гуляв у Ф’єзоле. В Ассизі хтось мені розповів, що в передмісті Рима є українська церква, і я записав її адресу.

У Римі я знайшов дешевий пансіон неподалік від вокзалу в ефіопському районі, де перезирнувся з якимось чоловіком, котрий заявив, що він чаклун і мене зурочив. Наступного дня я прочитав у «Tribune» про ефіопа, на котрого напала вулична банда і спалила його живцем.

Якось пізно ввечері у барі біля Пантеону я сидів біля худого, в коричневому вбранні ченця, схожого на кардинала Ришельє. Він помалу попивав кампарі-соду і дивився по телевізору футбол. Коли одна з команд забила, він вигукнув по-англійськи: «Молодці!». Почувши його акцент, я набрався сміливості й поцікавився, за кого він уболіває на Кубку світу.

— За італійців, звичайно. Та проти Аргентини в них шансів немає. Sono cativi, no?[21]

Чернець виявився українцем із Канади. Він дуже зрадів, що я теж українець, і розговорився. Це — доля, не інакше. Чи я знаю, що в Римі велика громада? О, так, так. Століттями жили! А чи не чув я, що Гоголь приїхав сюди помирати? Так, так, у наших людей міцні зв’язки, дуже міцні.

— Обов’язково заходь у гості! — сказав він, розкинувши руки.

— А куди?

— Монастир на пагорбах Ґроттоферрати. Приблизно тридцять кілометрів за містом. На озері Немі. Навпроти літньої вілли папи, — додав він так, ніби це мало бути особливою принадою.

Я, на свій подив, погодився. Наступного ранку я зустрів ченця перед монастирем неподалік від Колізею, і ми разом поїхали в бувалому червоному «фіаті» вузькими дорогами вгору, повз ятки з фруктами, селян із вилами на плечах і придорожніх кіз, які поглядали нам услід.

Олеандри обрамлювали палацо вісімнадцятого століття, росли там також фіґові дерева, далі овець пас монах, котрий наспівував мелодії Маріо Ланци. Пагорб поріс оливами — здавалося, на нього лізе ціле військо горбатих зелених скелетів, крізь яке на заході сонця пролітали ластівки. У кожній часточці того краєвиду бриніла рафінована зрілість, що приховувала здичавілість. Стиглість панувала над усім на світі, й усе навколо мене стояло достигле. Ось де могли розгулятись Адині привиди! Мені розказали, що за ясної погоди з моєї кімнати видно театр Цицерона.

Я його так і не знайшов, хоча, може, й тому, що замало часу проводив у кімнаті.

Натомість я невпинно гуляв територією, проходячи серед курей, повз гордовитого півня, повз вольєр із трьома дикими псами-гомосексуалами, вниз на пасіку, в поля, куди іноді вибирався з пляшкою вина та книжкою.

Я намагався щодня бувати бодай на одному зі сімох богослужінь, долучаючись до кількох монахів віком приблизно від двадцяти п’яти-тридцяти до шістдесяти років. Під час скромної обідньої трапези, що складалася з помідорів, цибулі, картоплі з маслом і вареної курятини, ми всі слухали, як хтось читав житія Padri del deserto[22], що цей текст я про себе швидко перейменував на «Падре, де десерт?»

Самі ченці були люди цікаві, здібні до різних речей і дружні, тож щоразу, коли могли, брали мене зі собою на цілий день, влаштовуючи екскурсію — здебільшого до сусідніх монастирів. У камадалузіанському монастирі в Тускулумі я чув, як сивочолий абат із дуже знайомим акцентом кричав селянинові за кермом трактора: «Газуй давай!» — і мені розповіли, що раніше він працював у нью-йоркській поліції у відділі боротьби з наркотиками.

Брат Георгій із тодішньої Югославії любив зброю, і бувало надвечір ми чули, як він стріляє на даху — буцімто лякаючи дітей, котрі, як він стверджував, намагалися підпалити монастир. Іноді він кликав мене сторожувати разом із ним.

Трохи далі коридором від мене жив помітний кардинал, чию історію оповили романтика і таємниці. Відразу після війни його заарештували комуністи — й він пробув сімнадцять років на засланні в Сибіру, а звільнив його лишень у шістдесятих роках президент Кеннеді. Той кардинал був огрядний повновидий чоловік із довгою білою бородою, мав грізний і неприступний вигляд. Про нього дбала худенька дев’ятнадцятирічна черниця з мигдалевими очима — також із Югославії. Єдиний раз на моїй пам’яті, коли я почув його голос поза службою Божою, був під час святкування його вісімдесятиріччя, коли він громовим голосом попросив іще торта.

Два місяці мого перебування там минули загалом дуже тихо та мирно, аж раптом одного дня мені сказали, що вечеряти прийде якась знайома мені людина. Її появі знову передували перешіптування та чутки, хоча того разу йшлося про те, що наш гість — витончений, але розумний містик, котрий щороку вирушає в паломницьку подорож Італією.

О пів на шосту я спустився в підвал палацо, де ми обідали курятиною з монастирського двору (курей різали та общипували монахині), медом із монастирської пасіки й вином із поблизького села Фраскаті. Кардинал їв окремо у своїй келії.

Решта монахів, коли я прийшов, уже юрмилися навколо крихкої фігурки посеред трапезної. Сідаючи за стіл, я впізнав Антона, поета.

Востаннє я бачив його приблизно десять років тому: він просторікував перед засмученою юрбою про Вітмена і про оновлений вільний вірш. І я читав його «Посла мертвих», який мені де в чому показав, чого зазнала Ада у старій країні. Тепер Антонові було за сімдесят, але, незважаючи на якесь напруження, помітне на його губах, він, на диво, не змінився. Його одяг викликав асоціації з богемою дев’ятнадцятого століття: він був убраний у вишиваний японський жилет і ходив із ціпком. Я назвався і розповів, хто мої батьки. Антон підняв важкі брови. Такий збіг його помітно потішив.

— Лікар! Я трохи знайомий із вашим батьком. Помер? Як шкода. І матір знав вашу. Трохи. Навіть у якомусь творі її згадав. Вона дружила з Адою Січ. І ви теж знайомі з Адою? Тепер вона Крук.

Я розповів, що нещодавно її бачив. Тільки тоді не зізнався, що Адина розповідь про моїх батьків і штовхнула мене мандрувати світом.

Після їжі він запропонував прогулятися. Призахідне сонце кидало бурштинові промені на сосни довкола озера.

— Тут починається «Золота гілка». Пам’ятаєте? Та, яка надихнула Еліота на «Спустошену землю». Ви не знаєте цієї історії? От уже не вгадаєш, чого зараз люди не знають. Одначе ви тут, просто посеред неї! Тому люди і приїздили раніше до Європи — бо вони чули такі історії й намагалися до них доторкнутися. Подивитися на власні очі. Повітря! — він поплескав себе по пласких грудях. — У такому місці можна жити. Десь там унизу, на озері, є гай Діани. За легендою, те місце охороняє жрець із оголеним мечем. Він чекає на свого наступника — ним стане той, хто його вб’є. Це місце присвятив Діані Орест, син Агамемнона. Троянська війна? Його батька вбила Клітемнестра? Електра — його сестра?..

Він поглянув на мене, щоби пересвідчитися, чи я розумію, про що він каже.

— Щось таке… — знизав плечима я.

— Він убив кримського царя, — в ті краї Ада їздила на літо, знаєте — Крим. Орест там викрав образ Діани і привіз його до Італії. І саме зі золотою гілкою з дерева, що росло в гаю Діани, Еней ходив у царство мертвих. Еней — той, що Рим заснував? — додав він, не довіряючи моїй американській освіті.

Довкола розлягалися тіні сосон — імовірно, далекої рідні тих дерев, про які вів мову Антон. Сонце закотилося за пагорби, проте в сутінковому повітрі ще стояв жар. На дорозі не було жодної машини. У тиші й прозорості я неначе виходив із власного тіла.

— Орест, Еней, Діана… То — старий світ, який швидко відходить. Тому ви тут. Ви шукаєте першопочатку. Вважайте себе щасливцем, що просто наважилися подивитися!

Тоді я переповів йому почуте від Ади про батьків. Антон слухав мовчки. Повз нас прокотилася стара вантажівка із сіном, і ми зупинилися подивитися, як на пагорбі косять траву, а поряд пасуться вівці.

— Таке могло бути. Ваша мати могла таке зробити. Звичайно, говорити про це вона б не стала. Її сестра була жертвою… принесеною заради вас.

Моє серце закалатало.

— Звичайно, саме заради вас: адже що це, як не інстинкт життя? Іноді те, що роблять люди, впливає на наступне покоління протилежним чином. А батько… Ні. Не може бути. Я його трохи знав. Пригадую його остарбайтером — на примусових роботах. Він, пам’ятаю, працював на фермі, де розводили курей. Нацисти так багатьох змушували працювати. Проте солдатом він не був. Ада помиляється.

Він замовк і уважно, але по-доброму придивився до мене.

— Навіть гірше. Таке враження, наче вона збрехала. Навіщо їй треба було робити вам боляче? Я знаю людей, котрі служили в німецьких підрозділах. Тисячі служили. На наших руках кров, без сумніву. Без сумніву. Вам слід про це дізнатися. Не ховайтеся. Дехто став монстром. Але не ваш батько. Скількох людей війна спотворила! Та вони були до того готові, чекали, що їх хтось чи щось спотворить. Лев, чоловік Ади. Я пам’ятаю його вдома — думав, він цілісна людина, а він таке зробив…

Новини ще як слід не вклались у моїй голові.

— Що ж мені робити?

— А нічого. Гріхи батьків. Стара історія. У Біблії сказано, що вони розвіюються через три покоління. Що я можу знати? Для померлих ми вже нічого не можемо зробити, крім молитви, якщо ви віруєте. Я не кажу: не цікавтеся, що зробив ваш батько. Цікавтеся, звісно. Та живіть власне життя. Не потрапляйте в пастку минулого. Минуле може стати відмовкою, легким способом усунутися від того, що відбувається навколо… Розкажіть про Аду.

Коли ми обійшли озеро, вже стемніло. Усміхнений брат Георгій із рушницею привітав нас біля воріт.

Тієї ночі ми потрапили під важкий купол потужної спеки, і я не міг заснути. Я вставав, відчиняв віконниці та вікно, потому зачиняв, коли навколо починали дзижчати комарі. Згадував, як лічив світляків на Блек-Понді, чекаючи, коли повернеться Віктор.

Я вирішив подихати повітрям і спустився у двір, вийшов за браму, перетнув дорогу й подався до лісу, де невидимо горіли запашні сосни. Я пришвидшив ходу, наче кудись прямував. Відтак побіг.

Цвіркуни несли ніч на крилах, хтось трусив зорі в озеро, хоча, може, то діти бавилися феєрверками. Я не знав, куди біжу; немовби якесь бажання гнало мене в гай Діани, де я битимуся зі жерцем, зірву гілку, яка пропустить мене до царства мертвих. Чи повірив я Антонові? Чи Аді? Навіщо чи йому, чи їй брехати? Невдовзі я спітнів, подряпався і зрозумів, що заблукав. Чи отак воно і є — бути американцем: постійна невпевненість, постійне озирання через плече, а там нічого — милі, століття, й нічого в них не видно — і не знати, що далі? Пітьма була настільки глибока, наскільки ясним був день. Утомлений, я вирішив повертатися. Мені треба стати обличчям до теперішнього. Минуле — розбите і розбитим залишиться. Воно мене не задовольнить, не потішить, і виправити його я не в змозі. Щось удіяти я можу здебільшого в моїх справах.

Поволі, навпомацки, пробираючись лісистим пагорбом, я побачив багаття віддалік. Пішов у той бік. Моє серце тривожно билося. Хто там? Цигани? Жрець Діани?

Наблизившись, я побачив три постаті: вони сиділи півколом, спинами до мене. Один чоловік, здається, почув мене, бо підскочив, розвернувся і крикнув:

— Хто тут?

Акцент у нього, здалося, був англійський.

— Усе гаразд! — крикнув я йому, підходячи близько.

Решта двоє теж підвелись і подивилися на мене. Вони були в шортах — через те виглядали значно менш загрозливими, ніж спочатку.

То були чоловіки приблизно мого віку, й, увійшовши у світляне коло їхнього багаття, я помітив прихилені до дерев рюкзаки.

— Стій, не роби цього, — сказав мені перший.

— Вибачте, — сказав я і пояснив, хто я і що тут роблю.

Незнайомці виявилися трьома австралійцями, котрі мандрували по Європі автостопом. Вони пригостили мене дешевим вином, і я зробив великий ковток — а потому сказав, що маю повернутися до монастиря. Повзучи схилом догори, я раптово відчув себе дуже стомленим і старим.

Уранці брат Георгій сказав мені, що Антон поїхав на світанку.

Через тиждень я вирішив, що хай яке корисне монастирське життя — проте воно не для мене. Надто за багатьма речами я заскучив із тих, які бувають лишень у Римах цього світу, і вогні нічного міста дражнили й вабили мене, коли я поночі ходив дахом палацо разом із братом Георгієм і його залізною улюбленицею. Особливо я заскучив за жінками. Я дивився на світ тілесним оком і не знав нічого приємнішого за гру живого тіла. Моє серце є серцем еросу та земного праху, тож якщо колись його вірність постане перед судом, нехай усе буде чітко і зрозуміло.

Так урешті-решт я полишив пагорби і повернувся на римський вокзал, сів у потяг до Парижа, а звідти — з аеропорту Орлі — подався додому до Нью-Йорка.

У Форт-Гіллсі я засів за батьківські папери з уважністю податкового інспектора. За кілька днів роздивився сотні фотографій, паспортів, паперів на громадянство й табелів різними мовами: румунською, польською, українською, німецькою. Нічого кримінального я не виявив. Чи справді з ними сталось оте у старій країні? Я подумав, як мати відводила мене до школи, грала зі мною в «монополію». Згадав, як батько возив нас у гори, на Кейп-Мей, як ми їздили містом у пошуках Віктора. Згадав, як уперше побачив новий будинок, із яким захватом батьки казали мені, що ми переселяємося з Рузвельта. І як на це може вплинути будь-яка з подій до мого народження? Легких відповідей я не знаходив, важких — також. Моїх батьків уже немає на світі, а я тут, сам, успадкував невідь-що. Хай там скільки є правди з того, що розповідали мені Ада й Антон, але моє чуття минулого змінилося. Доведеться жити зі сумнівами. Я не дозволю бажанню сентиментального спрощення закрити тінисті лабіринти невидимого світу.

Більшу частину своїх знахідок я повикидав, дещо зберіг — хтозна-навіщо. Може, для дітей. Зберіг батькові інструменти, взяв собі його стетоскоп. Виставив будинок на продаж, а продавши, купив невелику квартиру в Бостоні. Восени я повернувся до навчання і вчасно закінчив університет.

5

Вогонь запальнички повернув мене в теперішній момент, у Рузвельт.

— Досі куриш? — по-дурному спитав я, дивлячись, як Ада запалює цигарку «Benson and Hedges».

Ці груди я тримав у руках, із цим язиком сплітав свій…

Машини надворі шурхотіли по снігу, наче кінні екіпажі, і я дозволив собі уявити, що ми прокинулися від страшного сну й повернулись у дев’ятнадцяте століття.

— Шокований?

— Це дуже шкідливо.

— Дурниці. Подумай про славних старих китайців, котрі курять по сімдесят років. По чотири пачки на день. Без фільтру. Здоров’я — річ складна. Ні паління, ні дієти з ним не пов’язані. Їж добре — будеш щасливіший.

— Ти казала, що я товстий.

— Правда? Нехай, я все одно не бачу. Це я так, здогадалася.

— Адріано…

— Ти нудний. Колись, — почала вона, гасячи цигарку, — на уроці закону Божого ми говорили про чини серафимів, і отець Мирон сказав, що хоч які ці ангели сильні, та вони завжди дивуються Богові. І людям. Люди Самого Бога здивувати можуть. Майже. Не знаю, чи розумів отець Мирон, про що казав. У війну було вбито стільки священиків, що з тих, котрі вижили, дивуєшся. Не обов’язково вижили найкращі. Ти ж знаєш, у війну ми мали ангела-охоронця? Я його тоді весь час бачила. З червоними крилами. Я його Вікторові показувала. Він не бачив. Він бачив інше. Колись Віктор розповів мені про ліс із деревами-людожерами…

Вона відкинулася на стільці.

— Чому ти не ходиш до церкви? У старій країні це забороняли — та ми знаходили спосіб. А тут тобі вільно — а не ходиш. Це не для того, щоби тобі поліпшало. Просто подякувати. Іноді я шкодую, що мене не розстріляли комуністи. Я багато років ходила до церкви, не розуміючи, що співають на службі. До Другого Ватиканського собору не розуміла і зараз не розумію. Що вони там роблять? Я кажу собі: це неважливо, я сюди прийшла до Бога. А чим це допомогло? Війни не спинило, матері не врятувало…

Адріана підвелась і пішла до комода в кутку, де вправно висунула шухляду й витягла з конверта складений учетверо аркуш. Подала його мені, сказавши, що це прислав Антон, — цей вірш переклав хтось на прізвище Руденко.

— Колись Віктор читав його мені, — знизала плечима Ада. — То тепер ти почитай, — і сіла.

Вірш називався не надто багатообіцяльно — «Весна»:

Не радію рослинній буйності

По ярах і зелених схилах.

Не обдуриш — навчився в юності,

Як дерева ростуть в могилах.

В землю падали ми зеленими,

Та катів не благали в болях.

Юнаки проростали кленами,

Шелестіли юнки в тополях.

Не радію пагінню буйному, —

Знаю, чим поживилось коріння.

Накажу соловейку чуйному

Шанувати мої боління.

Хай ковтає світанки росяні,

Переробить їх в горлі в пісню, —

І усе, що пройшло по осені,

Переграє на молодість пізню.[23]

— Дуже мило. І що ж мені з ним робити?

— З віршем? Це він щось із тобою зробить… У юності, — додала Адріана, і її довгі пальці утворили щось ніби ґрати перед серцем, — я очікувала, що виросту європейкою. Ти не знаєш, як це. Ім’я Стефан Цвейґ нічого тобі не говорить?

— Ні.

— Погано. Бо я і знаю його творчість, і можу заспівати «It’s a Long Way to Tipperary»[24]. Ти майже нічого не знаєш про свою культуру, про свій народ. Їж більше. Ти хочеш стати американцем. Але що значить — американець? Усі звідкись прибули. І століття опісля вони все ще люди звідкись. Багато хто пам’ятає. Ірландці пам’ятають. Англійці. Африканці пам’ятають. Корейці. Євреї. І тобі теж пасує. Якась частина тебе для мене завжди буде чужою. І я ніколи не зрозумію твоєї Америки.

Вона постукала пальцями по бильцю стільця.

— Що це означає?

— Є імена. Традиції. Франц Верфель. Нам слід повернутися до нашої старої країни й відібрати те, що вони в нас украли.

— Не в мене.

— Звісно. Ти свій світ успадкував од нас, — буркнула вона.

— Дещо я зробив сам.

— А що таке «я»? — зітхнула вона.

Певно, так вона розмовляла і з Алексом.

Давнє гнітюче почуття огорнуло нас — особлива слов’янська суміш безнадії, ваги минулого, яке спускається кудись углиб невидимими мережами, падає з неба м’якими, липкими сітями, які зв’язують, душать, залишають із певністю неспроможності діяти. Мати колись казала мені про те, як зустріла Аду біля церкви: «Я розсердилася на неї. Вона стояла там і розмовляла з тією своєю Ніною. Я їй кажу: „Годі привидів. Облиш її, Ніно. Іди додому! Годі“. Ада вариться у власних переживаннях і не бачить світу за ними. Це мене лютить. Коли ми жили в тому районі, вона нічого не дізналася про життя людей навколо, крім місіс Флорентини, якої не могла уникнути. І ці чоловіки… Вона занурилась у себе і змарнувала свій шанс. Вона мала шанс. Бог дає його всім. Вона могла б забрати своє життя назад. По сусідству чоловік помирав од хвороби Ґоше, він був би радий, якби хтось його навідував. За рогом жила дівчина з лейкемією, а її мати потрапила в аварію і лишилася паралізованою. Вона могла б допомогти сліпому Романові чи Теті Ернандес. Стільки людей потребували допомоги, а вона чула тільки Ніну!» — «Ну, Славо, — втихомирював її батько. — Їй було важче, ніж нам!»

Вона закашлялась у пожовклий носовичок.

— Годі. А що з Алексом?

— Хвилинку, — хрипко сказала вона. — Повір мені, поспішати нікуди. І ти сам це розумієш. Оця вся гонитва за грошима, коханням, дітьми, думки про обов'язок — і що? Допомогло? Моїм дітям від того поліпшало? Ні, слухай: не поспішай. І зараз. І взагалі.

— Я хочу поговорити, — продовжила вона. — Розкажи про себе. Про дружину. Вона єврейка, так?

Я дивився на цю невиліковно химерну жінку.

— Мені Алекс розказував. Ніколи її не бачив, але каже, що ви щасливі разом.

— Так і є.

— Це добре. Тільки, знаєш, дивна пара — єврейка й українець…

— І моя дружина так каже.

— Дивно, правда? Вона має рацію. Знає твою історію?

Здається, Ада стримала сміх.

— Якщо ти маєш на увазі те, що розповідала мені ти, то так.

— Це — добре. Таємницям у шлюбі не місце.

6

Я зустрів Шеллі в медуніверситеті, проте вперше по-справжньому ми поговорили тільки через кілька років у Вашингтоні, в «Holiday Inn» біля станції метро «Дюпон-Сьоркль» під час конференції з організації медичного забезпечення.

Я звернув увагу на неї давно, ще в Бостоні. Її обличчя мало щось чисте і свіже, якусь точність — його немовби дуже гарно зробили: від чорного волосся з рівним чубчиком через лоб до сильного підборіддя, — бувають підборіддя, які просто спадають із обличчя, не завершуючи його, а це було чітке, немов абзац.

Я бачив її в аудиторіях, у коридорах, на вулиці. Щоразу намагався спланувати зустріч, але не встигав навіть почати втілювати свій задум — і її або мене зносило до якогось іншого обов’язку.

Так тривало роками, доки вона стала дивним постійним образом у моїх фантазіях, послабленим від того, що ми часто бачилися, — ніби прекрасний сад, повз який проходиш щодня дорогою на роботу, зупиняєшся на мить і мрієш, що колись його господар вийде до тебе й запросить у гості.

Наші кар’єри розвивалися паралельно досить довго, доки ми зустрілись у Вашингтоні. Того дня ми волею випадку всілися на сусідні зелені плюшеві крісла у вестибюлі готелю, щоби, перш ніж пірнути у вир конференції, зібратися з думками над горнятком кави.

Шеллі мала блакитний кашеміровий светр і світлу помаду.

Я привітався. Вона кивнула, не підводячи очей. Потому вона розповідала мені, що намагалася не дивитися мені в очі, та я був занадто сонний, аби це помітити. Проте я інстинктивно відчув якийсь виклик і продовжив підкидати фрази в її бік.

— Нудна конференція.

— Правда? А по-моєму, сьогодні будуть чудові круглі столи, — заперечила вона.

— Які це? — спитав я.

Вона відвела очі. Коли вона подивилась у бік реєстрації, де жінка з двома доньками жваво розмовляла з адміністратором, я знову помилувався її профілем.

Коли вона поглянула на мене, я раптово збагнув, що вона не лише знає, хто я, але й має щось мені сказати.

Вона кілька секунд дивилася мені в очі.

Урешті, урвавши погляд, усміхнулась і відказала:

— Слухай. Просто дозволь мені дещо сказати тобі.

— Звичайно.

— Твої батьки вбивали моїх у старій країні.

— Що?

Я подивився на жінку, котра відходила від реєстрації, ведучи за собою дівчаток.

— Ти ж українець, правда?

Ось на цій сюрреалістичній ноті й розпочалося наше знайомство: майбутня дружина автоматично звинуватила мене в антисемітизмі. Виявилося, що вона всі ці роки мене уникала. Не пам’ятаю, що я сказав на своє виправдання, та ще до кінця конференції я взяв із неї обіцянку, що нашу розмову буде продовжено.

Потім, увечері в барі готелю, вона розповіла мені, звідки так із цим обізнана.

— У моєї матері двоюрідні загинули в Аушвіці, — пояснила.

Її палкість нагадала мені характер Круків.

— Ти була в Польщі?

— Я й не певна, що хочу. Я стільки років бажала, щоби мати асимілювалася (мій батько — італієць із Брукліна), — та потому подумала: а як жили німецькі євреї? Сім’я моєї матері мешкала в Німеччині, відколи родину вигнали з Іспанії. Усі стали німцями. Майже. А потім уже й не знали, хто вони. А яка різниця? Для німців вони ніколи не були німцями.

— Ти ортодоксальна? — спитав я.

— Ти, мабуть, не надто і знаєш, як це? Більшість ґоїв майже нічого не знає про євреїв, окрім того, що показують по телевізору. Та й ніхто в цьому не винен. Кожен поспішає своїм шляхом, і ніхто не зупиняється придивитися до мапи. Ми живемо в ґето. Зі скількома чорними ти знайомий?

— З одним. А що ти чула про мій народ?

— Погроми. Нацисти. Як завжди. А ти? — спитала Шеллі.

— Лихварі. Комуністи. З газет, із телевізора, — відказав я.

— Найважче. Завжди кажи про найважче, — мовила вона мені.

— Добре. А як так, що про Голокост чути на кожному кроці, а про наш голод — ні?

— То йди і розкажи світові!

— Громада вважає, що цю інформацію приховують, — сказав я.

Я ще ні з ким про це не розмовляв. Власне, я й не усвідомлював, як багато старих істин засвоїв сам просто з газет.

— Стільки років люди не вірили, що у світі є країна, звідки походять мої батьки. У газетах її називають «Росія». Це так, якби ти з Бостона приїхала до Європи, а там усі вважали би, що ти з Канади, бо там також розмовляють по-англійськи. Це людей лютить.

— Ти йдеш цим шляхом, і хто знає, куди він веде? — мовила вона.

— Ну, гаразд. Зупинімося. Ми американці, — примирливо погодився я.

— Точно. Це — цікаво. Я чула, що ви найгірші!

Я теж таке чув.

— І що кожен американець тримає рабів.

— Річ у тому, що багато євреїв вважають слов’ян антисемітами.

— А євреї в комуністичній партії? Їх було більше, ніж колаборантів.

— Це тобі таке твоя матінка розповідала? Дуже цікаво.

— Мене мати такого не вчила. Проте читав я ось що: євреї прийшли до Східної Європи, коли їх вигнали зі Західної. Росіяни, котрі контролювали країну моїх батьків, створили пояс осілості, де дозволили селитися євреям. І підлаштували такі умови, що ті ніби утискали інтереси місцевого населення, — тобто сварили людей між собою, щоби ті й не здогадувалися, хто з того має вигоду. Ці фокуси були ще в Римській імперії. Та і що таке, власне, Росія? Хто її царі? У Романових практично немає нічого російського. Вони стільки наодружувалися з особами королівської крові, що є радше німцями та данцями, ніж росіянами. Династія Ґотторпів-Гольштайнів, — сказав я.

— Ти сприймаєш євреїв як людей, котрі прийшли, не як місцевих. Стосовно твого народу це — «вони», не «наші». Оце я і маю на увазі. При тому, що стільки часу минуло. Це — антисемітизм.

— А що я можу сказати на це? Мій народ? Для мене це теж «вони». Для мене «ми» — це американці, — сказав я.

— Ми живемо не у вакуумі. Ми маємо коріння. Навіть зараз ти не готовий визнати свою співучасть? Хоча б зараз, один раз?

— Мою співучасть? Співучасть? Та я, бля, у Нью-Джерсі виріс! — я почував лють і сум’яття.

Урешті я порушив тишу.

— То ти з реформістів?

— Не намагайся змінити теми! — в її голосі бринів гнів.

Ми люто перезирнулися.

— Чому тобі так важко це сказати?

— Бо я хочу вважати себе кращим, аніж я є, — відказав я.

— Розумієш, — уже дещо поступливо промовила вона. — На мою думку, після Голокосту все змінилося. Для всіх. Забудь про свій голод. Я так це сприймаю. Голокост і Хіросіма закінчили століття. Тисячоліття. Ми вже в цілком новій ері. Ти хіба не розумієш? Щось у цьому є дивне. Європа стає єдиним племенем, у нас оця всіляка електроніка з’явилася. Річ не в науці — сталася велика зміна.

— А як це пов’язане з тим, про що ми говоримо?

— Старі цінності не мають ваги. Усі починають спочатку.

З реєстрації лунали нервові голоси: пожилець скаржився на сусіда-музиканта, котрий репетирував.

Шеллі змінила тон.

— Слухай, хотіла спитати. Ти почуваєшся інакшим через те, що сталося з твоїми батьками?

— Ти жартуєш?

— Те, що турбує інших людей, ніколи не бентежить мене. Я стільки років намагалася зрозуміти оцю постійну конкуренцію. Батьки невпинно підштовхували. Та вони розповідали мені про те, як усе могло моментально змінитися. З таким минулим, як у нас, більша частина того, чим переймаються інші люди, здається безглуздям.

Під час тієї конференції ми багато спілкувались особисто. Я неначе знайшов ту людину, з котрою, сам того не знаючи, розмовляв цілий той час, і, хоча розмови не завжди були веселі та приємні, я був одержимий ними, немовби хотів щось завершити, мовби ті нитки життя, які заплуталися до мого народження, нарешті почали розплутуватися.

Шеллі здивувала і себе, й мене, погодившись зустрітися по приїзді до Бостона. Після майже року побачень вона повела мене знайомитися з її матір’ю.

— Не кажи їй, що ти українець, — попередила вона.

— А що казати?

— Просто скажи, що ти лікар із Нью-Джерсі.

— Це допоможе?

— Ні.

Ну, звичайно ж, ні. Життя з новими родичами стало для мене новою подорожжю, та історії нашого притирання одне до одного не місце в цій книжці. Я згадую тут цей епізод лише тому, що поштовх тим подіям дала Ада, і до Ади до Рузвельта нам іще потрібно повернутися.

Невидимий світ

1

— …і вони стрибнули з літака разом, але його парашут не розкрився.

— Адо!

Я заходився чхати.

Запала мовчанка. Під нами жахливим голосом завив собака, заторохтів радіатор, а крізь розсохлі віконні рами знай віяло холодом.

— Іноді я відчуваю, що життя, в якому ми рухаємося, — як вітер. І думаю: я буду тут завжди, — сказала вона, знову закурюючи. — Інші люди приходять і йдуть, а я тут назавжди.

Її видовжене обличчя в сутінках наче стало сумним.

— А я не назавжди, — сказав я й підвівся. — Або ми зараз побачимо Алекса, або я піду, а ти візьмеш те, чого хочеш, від когось іншого.

Здається, вона зрозуміла.

— Допоможи, — нарешті промовила вона, намагаючись підвестись, і я нахилився, підхопив її за лікоть, задихаючись від запаху парфумів, які вдобрювали димний ґрунт.

Під поглядами коней і хортів, тоді вниз у коридор, де над головою громадилися купи телефонних довідників і «жовтих сторінок».

— Що це таке?

— Книжки? Це Віктор їх збирав.

Її ліва рука намацувала шлях, ніби комашиний вусик.

Вона відчинила спальню, і я, як і тоді, ввійшов туди за нею. Ті самі зеленкуваті шпалери з квітами, потьмянілі, у плямах від диму та часу. На високих затінених вікнах — важкі штори. Повітря навіть іще густіше, ніж у вітальні. Наче у банку напхали зелених плодів, пелюсток, фотографій, шматочків кори — й усе те роками пліснявіло в теплиці: розтоплений віск, який поволі застигає, грудка смоли, в якій зав’язли комахи й окремі частини їхніх тіл. Комод, облицьований горіховою деревиною, на якому досі лежать усіляка косметика, щіточки, олівці, зім’яті серветки та крабова клешня, прихилена до стіни, — а над комодом дзеркало. Навіть сліпі фарбуються.

Ліжко стояло збоку від дверей, тож у дзеркалі я побачив його: він лежав на покривалах повністю вдягнений. Той самий лис, за яким гналися собаки. Спітніле пом’яте обличчя. Потерті джинси та біла сорочка з плямами кольору гнилої полуниці. Я згадав, як торкнувся крові на його руці, коли Алекса покусали змії, й підійшов швидко, схилився і поклав руку йому на чоло. Тепле. А мені здалося, що він мертвий.

Я подивився на Аду: вона стояла у дверях, чекаючи на вказівки. Атмосфера в кімнаті була наелектризована: мертве повітря бриніло — наче від крику невидимого птаха.

— Що?

Я схилився і розірвав на ньому сорочку. Біла, ніби збиране молоко, шкіра. На животі приблизно на п’ятнадцять сантиметрів нижче від сосків зяяла рвана рана, схожа на губи, — немовби його хтось укусив чи, ймовірніше, потягнув ножем-пилкою.

— Адо!

Моє серце вискакувало, я стискав Алексове зап’ястя, прикладав долоню до його грудей.

Він помер. Зовсім нещодавно. Незріле обличчя напухло. Волосся — брудне. Очі — заплющені. На зеленому покривалі — червонясті плями.

Хлопець, на котрого на відпочинку напали змії. Круко, готовий стати до бою зі світом у парку Вариненко, який біжить вулицями Рузвельта, наражається на бійку в «Плузі».

— Адо!

Вона так і стояла, завмерши біля дверей, обличчям до вікна навпроти, біля дзеркала. Її сережки задзвеніли.

— Учора вночі. Навіть під ранок. Розбудив нас, подзвонив, — розказувала вона. — П’яний, бурмотів щось нерозбірливе. Бійка. Якісь дурниці. Ти ж уявляєш, як воно було. Лікарні. Реабілітаційні будинки… Боже. Боже мій, — вона говорила повільно, тихо, якось по-філософськи. — Що я могла вдіяти? Він був у Бостоні. Телефонував двічі на місяць. Потому пані Купчак казала, що бачила його в Рузвельті. Я спитала отця Мирона, та він не знав. Що я могла вдіяти? Послати Віктора? Чекала. Він прийшов. Бог знає, звідки, де він ночував. З ким. І ось прийшов. Не міг до ладу слова мовити. Щось белькотів. Віктор допоміг йому піднятися сюди. Не бачила. Кров під одягом. Не помітила…

Вона показала на підлогу в ногах ліжка. Я і далі лишався на тому самому місці біля Алекса, слухаючи та вбираючи запахи поту, диму і калу.

— Він плакав. Я гладила його по волоссю. Довгому, спітнілому, брудному. Хвороба зникомості. Чому мені ніхто не сказав?! Я не знала, що діяти. Не було страшно. Я міцно взяла його за руку — а він підніс її до рота і почав смоктати мої пальці.

— Треба було зателефонувати до поліції. До лікарні.

— Не могла. Мій син прийшов додому помирати. Чому я мала віддавати його чужим? Він зневажав мене. Так я вирішила. Знала. Нескладно здогадатися. Я сказала, щоби Віктор знайшов валіум, який прописав Гліб і якого я ніколи не п’ю. Він — отам. Я розмішала всі таблетки у воді…

Я підвівся і почав ходити туди-сюди по фіолетовому килиму.

Вона відступила до ліжка.

— Коли я прийшов, він був іще живий, — сказав я.

Я дивився на неї, на її чорну сукню, на светр із перламутровими ґудзиками: губи — бліді, обличчя — сухе та схоже на розтріскану серпневу землю. Проте все ще сповнене гідності й прекрасне.

— Тому я тебе й не впустила. Хто ж дає живому довідку про смерть? Я не думала, що це триватиме так довго. Що буде чути, як він дихає. Я досі чую…

Я дивився крізь морозне вікно на знайомі фасади і розумів, що сніг ущухає.

Трохи помовчавши, вона додала:

— Не будь сентиментальним, Ніколасе. Ти знаєш людей.

Голос без виразу.

Через тривалий час я розплющив очі.

Ада сиділа біля Алекса, поклавши руку йому на чоло. Незрячі очі розплющено, на губах вираз покори. Продовження Різдва…

Причовгав Віктор.

— Вона міцна, як той Трумен, — сказав він. — Вип’ємо?

~ ~ ~

То ось чому Ада мене викликала. Вона знала, що я так зроблю. Як я можу цього не зробити? Я зателефонував до лікарні Святої Марії. До поліції. Переконав лейтенанта Майка Кронського (того самого крутого поліцейського, котрий урятував нас із Алексом від банди хуліганів у парку; тепер, обвислий і майже на пенсії, зі сигарою в зубах, він пам’ятав Пола, а не Алекса), що я гостював у районі, коли Алекс ледь живий прийшов до Ади. Я сказав, що швидко його оглянув, що він помер у мене на очах, і все настільки в порядку, наскільки може бути в такій ситуації. Алекс іще до того, як прийшов, напився таблеток — і невдовзі помер.

Звичайно, мав бути розтин — адже йшлося про вбивство. Та ніхто не збирався розслідувати цієї справи: Круки — люди незрозумілі, з незрозумілої країни, і життя їхнє так само темне та загадкове. Від цього було не дуже добре — та, направду, мало б бути гірше. Я не хотів бачити, як Аду буде ще й покарано. Алекс сплив кров’ю — валіум тільки зняв біль.

Що таке мати? Джерело життя, гніздечко любові, тепла піч, перша вчителька серця і свята покровителька почуттів? Можливо. Мати — це Єва, Сара, Церера, Марія, Земля-матінка — море, місяць і понад те. Значно більше. Медея. Менада. Канібал. Мати як убивця — пожирачка дітей.

Смерть, як колись зазначив один письменник, — це другий, темний бік дзеркала, який потрібний, аби ми щось у ньому розгледіли. Мені подобається уявляти Алекса в далекому сьомому класі перед новою мапою старого світу, і знову чую вчительський голос, голос людини, навченої поважати почуття інших, котра намагається вимовити його прізвище.

~ ~ ~

Коли я вийшов, снігопад уже припинився. Тротуарів іще не розчистили, й іти треба було обережно. Під ліхтарем навколо якихось коробок бігав і нюшив скунс — дзеркало чорно-білої ночі. Пролітали машини, ворушачи повільними щітками. Було холодно. На вікнах світилися різдвяні гірлянди. Через кілька кварталів починалися крамниці. Я пам'ятаю, як біг тією вулицею, втікаючи від Алекса, повз «Kolber Sladkus», перукарні, стрип-бари. Того всього вже немає. Я зупинився перед індійською відеокрамницею і задивився на старого працівника, котрий ставив коробки на полиці: про що він мріє цього зимового вечора?

Не думаю, що Ада відтоді мала бодай хвилину спокою — хоч і знаходила способи тікати від хвилин, платячи за відтермінування десятиліттями сорому. Сором Круків і їхня боротьба були моїми більшою мірою, ніж мені здавалось, — у мирному світі ми носили у своїх тілах пам’ять про війну.

2

Мені розповіла Шеллі: містики стверджують, що, коли Мойсей зустрів Бога на горі Синай, йому показали Тору, написану чорним вогнем по білому вогню. З гори він приніс переклад мерехтливих чорних літер, який ми сьогодні знаємо як Десять заповідей; але справжня Тора, істинний закон, який Бог відкрив Мойсеєві й тільки йому, власне, було написано білим під тими чорними літерами. Чорний вогонь — це те, що було сказано, білий вогонь — це те, що сказаним не є, що кожен має розгледіти для себе, ціле життя щосили намагаючись прочитати трохи далі, розпізнати майбутнє як єдиний відкритий шлях, яким можна наблизитися до минулого.

Можливо, Алексова смерть корениться в материнській любові Ади. Її тілесність і бурхливе життя у світі фантазій, яке психіатр міг б описати як функціональну шизофренію, нічим би тут не зарадили. Та що лікар може зрозуміти в тій історії, яка стоїть за історією сім'ї Круків? Зростаючи без батька, Алекс так і не навчився виходити за межі туману спадкових образів.

Ну, а Адріана — постать багато в чому героїчна. Вона бачила, як її місто майже стирали з лиця землі бомбами. Тільки герої ціле життя відмовляються забути чи зрадити рідний дім. Чи хто-небудь завдав собі клопоту вистежити тих, хто зруйнував її світ? Одначе не мені заходити в царину, де мої колеги знають більше за мене. Її дії мають психологічне пояснення і, певно, можуть мати пояснення й історичне.

Отже, Ада Крук, з дому — Січ, народжена в місті Воскресіння на ріці Пам'ять, знову повертається з родиною до Чорного моря. Небо хмарне, хвилі зі силою б'ють у берег. Цього разу Ада не знімає червоної хустки. Вона озирається на білий будинок, що нависає над піщаною косою: з високим дахом, в оточенні розлогих дубів. Чи, може, високих тополь? У примарному світлі сонця, вибіленого та сліпучого, вона бачить батьків, котрі схиляються над трояндами, що плетуться обвітреним парканом. Вітер зриває з батькової голови капелюха. Батько біжить навздогін, мати — теж, але вітер котить і котить капелюха далі, доки вони зникають за рогом будинку.

Пан Мічо, пасічників кіт, стрибає на Адин білий сандалик, але не встигає вона спіймати пустуна, як той біжить геть, до пасма сухих водоростей, що ворушиться в повітрі, ніби летючий змій. Її брати і сестри біжать одне за одним піщаною косою.

Ада в дитячому тілі, та вона не дитина. Вона дивиться на світ прадавніми очима, як сивіла, котра читає на обличчях важку мапу доль, до останньої розірваної судини, зсунутого диска, ослабленої артерії. Пляж — то чарівний театр, піщана сцена. Ада намагається помітити кожний подув вітру, записати його, усвідомлюючи, що ця мить уже тримає в кулаку наступну — то стискаючи, то розтискаючи пальці: навколо неї мільйони рук стуляються й розтуляються, неначе роти, і скидають шматочки майбутнього на пісок.

Оголена руда жінка плаває в морі на батьковому матраці. Ада похмурніє. Хоче крикнути: «Шльондра!» Ні — навіщо? Навіщо додавати свого гніву до похмурих хмар угорі? Вона не помітила їх сімдесят років тому. Її батько мав коханку, то й що? Може, він не знав іншого способу попросити того, чого потребував. Це знання, певна річ, завдавало болю матері, та історія перемогла хатній затишок, і безліч приватних життів так і не знайшли природного кінця. Тож Ада носила в серці батькові зради — і не лише батькові. Були солдати, котрі ґвалтували, вбивали, були ті, хто віддавав їм накази. І, здається, їх обминула кара — тих, хто катував її десятиліттями. Брехун-циган — син Чингісхана. А яка їм винагорода? Лише поета Антона помилував її напівсвідомий суд. Антона, який водив її на «Богему», подарував їй власну печальну історію, над якою здуру важко працював, так що й не чув, як світ сміється з його бід. Вона згадувала, як спала поряд із тітчиними собаками і стояла, позуючи для портрета.

Їй спадає на думку, що це вона винна в усьому — у стражданнях навколо неї все визначала вона. Брати і сестри, батьки, сини. Якби вона прийшла на світ деінде, в іншому тілі, то життя, може, було б таким даром, як дехто каже. Вона — це Медея, Медуза, зграя менад: хто потрапить у їхнє коло, того вони розірвуть, той вибухне через розщеплення атома зла, потенційно наявного чи не в усіх речах. Їй судилося випустити його на волю, неначе вона спричиняла розпад ізотопів, ланцюгову реакцію.

Коли вона бачить, що до неї наближається Слава — худенька, з косичками королівна вітрів, — Ада хоче крикнути: «Ні! Стій!».

З рота її подруги крапає кров. Ні! Розвернись! Іди назад! Я прокляття!

Неначе вона зібрала раду чи бенкет у своєму посольстві — посольстві мертвих. Усі повертаються: втрачені брати і сестри, син Пол, злий чоловік. Сонце торкається кожної постаті, коли та сходить на гребінь дюни, й купає її у промінні: Ада шукає на Половому обличчі слід від кулі — й не знаходить. Відновилось. Усе відновилось.

А Алекс? Як же Алекс? Де він?

То от що вона тримала в руках, над цим проливала сльози й від цього тікала в обійми Христа, який зцілював її. Ні, цього сприйняти не можна. Ні. Опівночі Бог згадує.

Душею вона була на засланні — щоби зрозуміти це покликання, потрібні століття і століття. На щастя, вона стала американкою і вже не має сприймати даність як щось остаточне. Усе існує лишень у чернетковому вигляді й потому раз у раз підлягає перегляду. Вона могла як завгодно заново впорядкувати своє минуле. Могла змінити його. Усе ще можна виправити.

Усе, крім Алекса. Сина, котрий так часто її підводив. Він не став тим рятівником, котрого вона потребувала, тим, на кого вона й інші люди її покоління — з такими самими скорботами, як її, — сподівалися. Він закінчив погано — став марною працею, образою, ганьбою. Вона мала йому показати, який він неправий, що так поводився.

Тож я уявляю, як вона сперечається зі собою, і її душа — кривава хустка, що прилипає до тисячі відкритих ран. І ми в наш освічений вік у серці імперії кричущих привілеїв сказали б їй звернутися до лікаря чи до психотерапевта — хоча, звісно, вона б відповіла, що таке розв’язання проблеми є нехристиянським, і чи надто б помилилася? Так я собі уявляю, та навіть уява має межі.

Опівночі Бог згадує про кістки лані, які лежать серед праху, — і не лише про її кістки. Опівночі Бог чує кожен зойк, який розтинає повітря, звернений до Нього в страху, що Він відвернувся чи зник. Опівночі Бог згадує кожну волосину, яка впала з голови наляканої дитини. Опівночі Бог шкодує про своє мовчання і зронює дві сльози, що перетворюються на вогні й зависають у хмарах високо над землею. Чотириста світів здригаються перед лицем Господнього відчаю. І Господь Бог схиляється до свого творіння й шепоче. І праведники прокидаються і співають: «Слухайте глас над водами! Благословен будь, Ти, Хто відкриваєш свої таємниці тим, хто боїться Тебе, тайнознавче!» Й ангели з’являються у видіннях праведників світу, пояснюючи їм, що Боже мовчання не треба плутати з байдужістю. От і Ада чує слова і знає, що її втрати мали якийсь сенс, хоча тільки їй випадає з’ясувати значення своєї скорботи — і так покласти їй край.

Інформація видавця

УДК 821(73)

М48

AMBASSADOR OF THE DEAD

Copyright © 2001, Askold Melnyczuk

All rights reserved

Аскольд Мельничук

M48 Посол мертвих [Текст]: роман / Аскольд Мельничук; переклад з англ. Ганни Яновської. — Львів: Видавництво Старого Лева, 2018. — 304 с.

ISBN 978-617-679-557-5

УДК 821(44)

© Аскольд Мельничук, текст, 2001

© Ганна Яновська, переклад, 2018

© Оксана Йориш, дизайн обкладинки, 2018

© Видавництво Старого Лева, українське видання, 2018

ISBN 978-617-679-557-5 (укр)

ISBN 9780983976332 (англ.)

Усі права застережено

Зміст

Родина Круків • 9

Посол мертвих • 125

Жінка, котра перемогла Сталіна • 213

Невидимий світ • 283

Літературно-художнє видання

Аскольд Мельничук

ПОСОЛ МЕРТВИХ

Переклад з англійської Ганни Яновської

Головний редактор Мар’яна Савка

Відповідальний редактор Ольга Горба

Літературний редактор Назар Федорак

Дизайн обкладинки Оксана Йориш

Макетування Альона Олійник

Коректор Святослав Горба

Підписано до друку 31.01.2018. Формат 84x108/32

Гарнітура «PermianSerif». Друк офсетний. Умовн. друк. арк. 15,96

Наклад 2000 прим. Зам. № 18-424.

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру видавців ДК № 4708 від 09.04.2014 р.

Адреса для листування: а/с 879, м. Львів, 79008

Львівський офіс:

вул. Старознесенська, 24–26

Київський офіс:

М Контрактова площа

вул. Нижній Вал, 3-7

Книжки «Видавництва Старого Лева» Ви можете замовити на сайті www.starylev.com.ua

тел. 0(800) 501

e-mail spilnota@starlev.com.ua

Партнер видавництва

Віддруковано на ПрАТ «Білоцерківська книжкова фабрика»,

09117, м. Біла Церква, вул. Леся Курбаса, 4.

Свідоцтво серія ДК N«5454 від 14.08.2017 р.

Впроваджена система управління якістю згідно з міжнародним стандартом DIN EN ISO 9001:2000

Аскольд Мельничук — американський письменник українського походження, науковець, перекладач, засновник легендарного літературного журналу AGNI. Твори та переклади Мельничука друкують у багатьох англомовних журналах, серед яких The New York Times, The Boston Globe, Glimmer Train, The Antioch Review та інші. 1992 року отримав нагороду McGinnis Prize for Fiction. Працював викладачем у Массачусетському, Бостонському та Гарвардському університетах. У своїх творах Аскольд Мельничук розповідає про любов, честь, історію, жахи війни та життя українських емігрантів в Америці.

«Тішуся, що “Посол мертвих” нарешті дійде до українського читача! Не думаю, щоб хтось після Хвильового наважувався так глибоко влізати в темні сторони української душі, — тут вам і “травма біженства/бездомности/втрати ідентичности/її силуваної консервації”, і “кармічні” “гріхи батьків, що падають на дітей”, і той образ Америки як країни “посланців горя” — нащадків тих, хто втікав через океан не від хорошого життя, — якого в нас досі ніхто не розгледів…»

— Оксана Забужко

«Мельничук не уникає труднощів, пов’язаних з українською історією…

Це прекрасний твір».

— Джеффрі Євгенідіс, The New York Times Book Review

«Однією з рідкісних властивостей інтелектуального, чудово написаного другого роману Мельничука є його здатність поєднувати тематичну серйозність з наративною безпосередністю».

— Туве Рейх, The New Leader

Примітки

1

Відома авіакомпанія США, чиї літаки обслуговують короткі маршрути (тут і далі — прим. перекл.).

2

Препарат, яким лікували синдром дефіциту уваги в дітей.

3

В італійській кухні страва, яку подають перед пастою, — різновид закуски.

4

Paesanos (італ.) — земляки.

5

Teamster — член спілки International Brotherhood of Teamsters (Міжнародне братство далекобійників), яка діє у США й Канаді з 1903 року. На той час до неї вже належали не тільки водії вантажівок, а й представники інших робітничих професій.

6

Великий (1 м заввишки) дзвін — історична пам’ятка США. Його відлили в Лондоні 1752 року для будинку Законодавчих зборів штату Пенсильванія (тепер — Індепенденс-Гол). Дзвін скликав мешканців Філадельфії, коли 8 липня 1776 року Другий Континентальний конгрес проголошував Декларацію незалежності. Офіційна назва — Дзвін Свободи — з’явилась 1837 року, дзвін став символом руху аболіціоністів.

7

Найбільший острів архіпелагу Флорида-Кіс.

8

Антон, який у цьому тексті змішує українські й американські реалії, має на увазі гру на кшталт традиційної американської, де треба зі зав’язаними очима причепити хвіст до зображення ослика.

9

Нескінченність — кабалістичний термін, синонім Бога.

10

Десять стадій еманацій, які походять від Ейн Соф і є царством вияву Бога. До них належать згадані далі Кетер — вінець, Хокма — мудрість, Біна — розуміння, Ґвура — суд, суворість, Тиферет — краса.

11

Некомерційна радіостанція, яка відіграла велику роль у становленні контркультури 1960-70-х років.

12

Молодіжна християнська асоціація — всесвітня організація, що діє з 1844 року.

13

Популярна дитяча гра-ходилка.

14

Велика ріка у США, на якій стоїть Бостон.

15

Річка в Ірландії.

16

Район Бостона.

17

Комедія-мюзикл 1952 року.

18

Міжнародний туристичний оператор, володіє мережею курортів.

19

Spanada — марка дешевого вина.

20

Найвищою дорогою в цілій Європі (ісп.).

21

Погані, чи не так? (італ.)

22

Отців-пустельників (італ.) — сукупна назва християнських монахів-аскетів IV–V століть, переважно єгипетських.

23

Насправді автором цього вірша є Микола Руденко. Аскольд Мельничук використав у своєму творі цей текст, переклавши його англійською мовою.

24

«Шлях далекий до Тіпперері» — пісня, яку любили американські солдати в часи Першої світової війни.

Content

Аскольд Мельничук
Посол мертвих

Родина Круків

1

2

3

Хвороба зникомості

1

2

3

4

5

6

Посол мертвих

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Жінка, котра перемогла Сталіна

1

2

3

4

5

6

Невидимий світ

1

2

Інформація видавця

Примітки