Денис Кожухов

Гумовий Київ рожевих мрій

Перший крок Долі…

Я їхав на мотоциклі по сусідньому селу. Там була рівненька і довга дорога. Вітер шмагав мене невидимими нагайками, — але не надто дошкуляв, тому що герметичний шолом і щільна куртка сховали моє тіло від його колючого, пронизливого потоку. Була зима, однак мені, схибнутому, це не заважало досі їздити, тим паче, що погода цього дня випала дуже тепла: сонце пригрівало немов навесні, й, здавалось, що от-от на гілочках дерев з'являться бруньки. Їзда на металевому коні завжди асоціювалась мені з абсолютною, нічим не розбавленою, свободою. Така витримана й неконцентрована воля поглинала цілком, без права на повернення, і я, сам собі всміхаючись, а часом голосно сміючись, їхав кудись далеко-далеко, назустріч сонцю вдень та місяцю і зорям уночі. Шлях мій і мого коника ніколи не закінчувався гаражем — я (сподіваюсь, що й він) продовжував його в ліжку під час сну, а особливо в момент засипання, коли дивишся в спину самому собі, бачиш, як він, тобто я, вирушає в довгу мандрівку зі старенького батьківського подвір'я, і його береже Господь під час цікавої подорожі, аж заздриш йому, тобто самому ж собі, і задаєш питання перед тим, як вимкнутись — «Яке падло вигадало сон?».

Відлагоджений, наче швейцарський годинник, мотор вдоволено буркотів і пройшов би ще не одну сотню кілометрів, але мені потрібно було лише сорок. Їхав я до містечка Шпола, що на Черкащині, у важливих справах. Сьогодні повинна бути репетиція в шполянському Будинку культури, в якій я братиму безпосередню участь — як вокаліст рок-колективу «РЕЗОНАНС». Я дуже тішуся з того і свою справу люблю, хоча й працюю не за покликом серця. Хлібозавод міста Ватутіно прихистив мене як оператора виробничої печі цеху бубликів Так, пекти бублики для країни було моєю основною справою, і я вважав це досить пристойним для себе заняттям: все-таки хліб, не абищо. Наша бригада була шалена в роботі, і в гонитві змагань із іншими бригадами частенько перемагала, що означало премії (зовсім як в радянські часи), від чого, чесно кажучи (хоча радянські часи мені не подобались), було дуже радісно, й хотілось працювати ще і ще, крокувати нога в ногу, підійнявши прапор догори. Ура!

Я минув три села, і, коли до Шполи залишалось усього кілька кілометрів, завібрував телефон і, негайно зупинивши свій транспорт на узбіччі, я поліз в кишеню за слухавкою. Зовсім не тому, що дотримувався правил дорожнього руху, які передбачають зупинення транспортного засобу в таких випадках, коли водієві треба побалакати. Просто, коли їдеш на мотоциклі, розмовляти по телефону неможливо через гарчання мотора, та й зчеплення теж комусь потрібно натискати. Телефонував мій товариш Максим, що уже майже рік працює в Києві, але, на жаль, я на перший дзвінок спізнився. Оскільки за бензин довелося віддати останні гроші, самому телефонувати не було за що. Тому я вирішив перекурити і почекати повторного дзвіночка.

Макс був близькою для мене людиною, тому чекав я з нетерпінням. Ми з ним навчалися у школі в одному класі й були добрими друзями, та й після того концтабору, в якому я відсидів за партою біля вікна дев'ять років, на відміну від Макса, який парився там всі одинадцять, дуже тривалий час підтримували стосунки, але чомусь періодами. Наприклад, рік нам цікаво одне з одним, а через кілька місяців — ми знаходимо нових друзів за інтересами, ніби відпочиваємо один від одного. Потім цикл повторюється. Ми вже до цього звикли. Якось, здається, у восьмому класі, ми з Максом, прихопивши з собою гебрея Сергія, пішли прогулювати уроки, доволі звична для нас річ. З’явитись додому раніше ми не ризикнули, але й недовго замислювались, що будемо робити.

Сергій, що мав репутацію збоченця, запропонував піти до нашої однокласниці Ані Зайчикової, позаяк та мешкала біля самої школи, і насцяти їй під двері. Не знаю чому, але звучало воно весело, і ми, як Сергійко, теж були збоченцями, отож, погодилися на запропоноване. Упевнені в безкарності майбутньої витівки, ми попрямували до шкільної огорожі. Перетнувши її, наша трійця опинилась в Аниному дворі. Аня мешкала з мамою і бабцею в двоповерховому будинку, і ми, пригадавши, в якому під'їзді живуть наші жертви, змовницьки переглядаючись, рушили на діло, яке в нашій історії мало назву «Мокруха». Швиденько вирішили, що хто буде робити: Сергій сцить, Макс натискає на кнопку дзвінка, а я стою поруч з Максом, щоби всі були причетні до злочину. Ми ж — братство, назви якого, правда, вже й не згадати. Сергійко, перелякано озираючись на всі боки розстебнув ширинку і прийнявся за справу, а ми стояли тим часом на шухері — «Усе чисто, Сірьога. Давай-давай». Після припинення дзюрчання, яке відлунювало у під'їзді наче водограй, через що ми боялись, аби хтось не вийшов, утім, обійшлося, — настала наша з Максимом пора. Ми, урочисто вдвох, підійшли до дзвінка, і навіть, що не передбачалось сценарієм, одночасно на нього натиснули. Пролунало жахливе харчання електродзвінка за Ганчиними дверима. Далі двері миттєво відчинилися, і в них просунулася страшна пика Ганчиної мами (ми одразу збагнули, чому її батьки живуть окремо), яка одразу ж помітила калюжу і, звісно, ж нас, похололих і отетерілих. Не встигла вона й слова вимовити, як ми чкурнули аж за дві вулиці від місця пригоди. Наступного дня до нас у кабінет зайшов директор і трохи не за вухо витяг Сергійка з класу — Ганчина мама впізнала тільки його і, вивергаючи нестерпний галюциногенний аромат ротом (насправді він був у неї чорним, як ніч), зізналася в цьому директорові. Через дві хвилини така сама доля чекала й на нас — здав Сергій співучасників.

А тепер Макс — у Києві. Він сидить там вже довго й не збирається приїздити — не має змоги. Я нудьгую за товаришем і охоче б його почув, а тим більше — побачив. Лунає другий дзвінок, я вмикаю зв'язок і радісно кажу:

— Ало! Здорово, брате! Як ти?

— Усе добре, — відповідає Максим. — Невдовзі приїду.

— Надовго чи, як минулого разу, на день? — питаю.

— Цього разу на місяць. Я вже в Києві не буду працювати — поїду до Москви, — каже він гордовито.

— Ти що, здурів? На чорта вона тобі потрібна? Там побудеш, і знову додому захочеться, а в Києві, дивись, вже й квартиру проґавив, знаєш сам, що хату в столиці знайти не так вже легко, — накинувся я на Макса.

Атой за своє:

— Так, знаю, але в мене є перспектива, і я її не хотів би втратити. Краще спитай у когось із друзів, чи хто не збирається їхати до Києва працювати, бо я можу їм залишити квартиру.

— Гаразд, — відповів я, — а які умови?

— Шістсот тридцять гривень щомісяця за кімнату в комуналці. Будинок дуже старий, зате в центрі міста, біля метро «Республіканський стадіон».

— Добре… — і раптом я затнувся. — СТОП! А якщо я приїду туди? Якщо домовлюсь з чуваками, з якими граю в одній банді, і приїду до Києва та будемо там займатися музикою, так же можна?

— А скільки чуваків? — діловито поцікавився Макс.

— Шість, разом зі мною, — видихнув я.

— Багато, — розтягуючи голосні літери, проспівав Максим чорне слово.

— І ніяк не можна? — все ще сподіваючись, поцікавився я.

— Ну, добре, щось вигадаю. Давай, готуй там своїх бійців, а я спробую домовитися. І ще, приїхати треба не пізніше п'ятнадцятого лютого, бо туди швидко когось заселять.

— Добре. Дякую, друже. Тримайся там — скоро буду.

Ми попрощалися, і, приголомшений таким розвитком подій, я помчав хуткіш до Шполи.

Під'їхав до БК, облишив свій «Дніпро» біля входу й кинувся до приміщення — там ще нікого не було. Страх, чого коштувало моїм легеням це очікування — я викурив півпачки цигарок за двадцять хвилин і скурив би більше, якби не почув знайомий гомін друзів-музикантів, що наближалися до музичної кімнати. Я терпляче їх дочекався і, потиснувши кожному руку, запропонував усім вийти до коридору на перекур. Сам, поглянувши на цигарку, заштовхнув її назад до пачки — не варто.

Я повідомив друзям про те, що їду до Києва. На мене чекає велике майбутнє: листівки від фанаток, виступи в концертних залах столиці, слава, пристойні гроші, а не жалюгідні подачки, і автографи, автографи, автографи… Моя розповідь була розкішною і щедро прикрашеною. Так, і все мною сказане йшло від серця — я вірив, і вірю у те, що говорив, й ні на крок не відступлюся.

— Друзі мої! Сьогодні, мабуть, найурочистіший день в моєму житті — я відчуваю шкірою, що у нас з'явився реальний шанс звідси видряпатися. Я розумію, що деякі з вас ще навчаються, але то ваші проблеми. Я кидаю в цьому, вже минулому житті, все: батьків, родичів, жінку, — УСІХ. Я не можу більше жити в цьому лайні, в цій клятій битовусі, коли тебе не розуміє навіть піввідсотка населення міста, в якому ти живеш. Люди, котрі сміються, коли я їм кажу, що пишу книжку, не можуть жити зі мною на одній території — я залишаю їх для того, щоб знайти інших людей. Якщо і там на мене чекає бидляцька натура, то мені не залишається нічого іншого, як піти до лісу, чи пустелі і жити там на самоті, бо це все мене вже так дістало, що через п'ять років сивина в моєму волоссі буде помітніша, а ще через п'ять по мене приїде машина з червоними смугами на борту, але не для того, щоб лікувати, а щоб констатувати…

Мене заводило дедалі дужче. Обличчя розчервонілось, тон голосу підіймався до максимальної висоти. Я знав, що від моєї відвертості, красномовства і переконливості залежить вся кампанія. Почувався, щонайменше, Леніним на броневику і, завзято жестикулюючи руками, продовжував:

— Це шанс, лотерейний квиток, який нам вручила, я впевнений в цьому, вища сила. Сама Доля протегує нам.

Я згоден терпіти злидні, я буду вести життя, гідне мешканця Спарти, і кажу, що це мене не похитне і не оплавить, а тільки загартує. Скажу лишень, що коли ми не скористаємось цим шансом, іншого в нас просто не буде. Коли дивлюсь в майбутнє, так, потайки заглядаю, то бачу старого діда, якому усього сорок років, у якого є лише мотоцикл, гітара і геморой зі збільшеною простатою. Це всё, звісно, не так уже й зле, але річ у тім, що там не має того, чого я хочу побачити. Я хочу бачити ІНШЕ. Не знаю, як вас, хлопці, але мене таке майбутнє зовсім не влаштовує.

Я хочу бачити ІНШЕ. Я хочу залишити після себе не купку жалюгідних спогадів, які розвіються з часом і помруть разом з тими, хто їх зберігав, або, навпаки, не міг їх позбутися. Я хочу пам'яті. Ні, не вічної пам'яті, хоча не буду казати, що не претендую на неї також. Так, може, це й хвороба, психічний розлад нервової системи, такий собі маніакально-депресивний психоз, викликаний надмірно завищеною самооцінкою, чи ще щось… Але я не відступлюся від свого. Це життя дано моїй свідомості лише один раз, і свідомість моя, розриваючись, кричить. Я чую, як від напруги лускає шкіра на її обличчі, як розходяться шви від відчаю і потреби. Я відчуваю її потребу. Боротися або вмирати. Серед загиблих бути не бажаю, — відрізав я і глянув на слухачів: Славко, за звичкою, відкопиливши нижню губу, дивився на мене, кліпаючи, блакитними велетенськими дзеркалами своєї, по-дитячому світлої і наївної, душі. Юрко, насупивши брови, замислено дивився на колонку. Барабанщик Мирон, сидів на колонці, в котру втиснув свій погляд Юрко і стукав по ній паличками. Мене підтримав лише Симон. Симон, серце нашого колективу, яке неодмінно стукає в такт — я впевнений, найкращій музиці світу — музиці життя.

Я розповів про умови і перспективи життя в комуналці, правда, сам бачив їх дуже невиразно, хоча й не мав сумніву в одному — буде нелегко. Юрко, Мирон, Славко, ті, хто навчався, відповіли, сумно трусячи гривами, відмовою. Симон не вчився ніде. У нього, як і в мене, в житті була єдина улюблена справа — музика, і справу цю він любив, поважав і дуже добре вмів грати. Але Симон не міг одразу їхати зі мною — у нього була дуже страшна хвороба, що називалася цукровий діабет. Це справді важко, однак він погодився. Начхав Симон на старе життя і приєднався до мого спецзагону мисливців за щастям. Йому потрібно було через місяць лягати в лікарню, а потім він обіцяв приїхати, і я, звісно, був цьому надзвичайно радий, але їхати було потрібно реально зараз, а грошей в мене не було зовсім. Сказавши, що репетирувати не буду, і позичивши у Мирона грошей, я поповнив рахунок і почав телефонувати друзям, які, з ймовірністю бодай на два відсотки, захотіли б зі мною поїхати. Я вже витратив майже усі гроші на рахунку й почав надсилати повідомлення — так дешевше. На мій поклик відгукнувся Сашко Брагар, мій товариш, з яким я любив покурити та часом випити чогось міцного. Взагалі, дуже веселий хлопець. Він зізнався потім, що отримав від мене листа, коли сидів у туалеті. З часом я зрозумів, що друга, оголена на той час, половина його тіла, власне, й змусила Сашка піти «подумати» й була йому радником в тій ситуації. Та попри все, Саня мене дуже виручив і влаштовував цілком. Він позичив грошей у своєї мами, яка позичила їх у добрих знайомих. Мені ж ніхто не давав — усі образились на мій спонтанний від'їзд й через те не захотіли мені допомагати. Не надто глибоко замислюючись (кожна секунда була дорога), я заклав свою відеокамеру в ломбарді за п'ятсот гривень. Розрахункові гроші з моїх бубликів повинні були перерахувати наприкінці місяця, і я, залишивши інструкцію, як отримати назад камеру, та написавши на дружину доручення на отримання моєї зарплатні за два місяці, взувся, одягся, звалив сумку з усяким гімном, яке може в новому житті знадобитися, на плечі, подався у свою велику мандрівку…

Із Сашком ми домовились зустрітися на вокзалі об одинадцятій ранку. Він, як завжди, запізнювався. Я дуже нервувався, але в глибині душі знав — він обов'язково прийде. Ще через п'ять хвилин подумав, що ні, він просто не може не прийти. Ще через десять думав, що це знаки долі й це падло зовсім не з’явиться. Аж ось я звеселів, усі погані думки мене покинули — іде нарешті. Тягне здоровенну торбегу. Я кинувся йому на допомогу, ледь на радощах не розцілувавши Сашка.

По приїзді нас зустрів Макс і повіз селюків до нашої майбутньої домівки. Усе навколо сяяло, як у казці, або в кіно. Вітрини магазинів яскріли гарними товарами, реклами блищали та мерехтіли, ми навіть розгледіли кілька неформалів — отож, все було нове, цікаве і до болю незнайоме…

Ми приїхали на «Республіку», хвилин з п'ять пройшлися пішки по багато облаштованій вулиці Горького. Я все думав, невже ми оце серед оцієї усієї розкоші будемо жити?

— Так, будемо, — всміхаючись, і ніби жартома, мурчав Максим.

Я це що, вголос сказав? Оце так замріявся.

Невдовзі, коли ми зайшли за ріг, біля казино «Тайм-аут», до мене дійшов Максів гумор. Ми опинились у закритому від вулиці Горького дворі, де стояв будинок. Будинок цей будували ще либонь полонені німці під нагаями гордих від перемоги радянських наглядачів. Облуплений і страшнючий чотириповерховий домина з вивернутими невідомо якими бугаями парадними дверима. Побиті вікна шкірилися скляними зубами, а в деяких місцях взагалі були відсутні. Щілини товщиною з палець протягувались по будівлі, як блискавки, з потаємним наміром розчахнути будинок на шматки — я навіть трохи захотів додому в цей момент. Посмішка, викликана побаченими на Горького пишнотами, згасла так швидко, що я не мав певності, а чи була вона взагалі. На Сашка не дивився зовсім — не хотів себе засмучувати ще його виглядом. Я зібрав докупи усю свою мужність і зайшов до парадного услід за Максом. Не знаю, чому парадне так вперто називають парадним — це мимоволі асоціюється в мене з чимось святковим, але в цьому випадку святкувала своє свято і необмежену владу сама Анархія і побратим її, Хаос. Стіни, котрі колись, мабуть, були вкриті штукатуркою, прикрашали видряпані цвяхами написи: «Ася жирная», «таракаша» і ще багато слів, котрі пишуть на огорожах, стінах і сортирах, де вони мають контекст ще непристойніший.

Макс провів нас на четвертий поверх (я здивувався, що це не горище), відчинив нам двері, біля яких був видряпаний напис «Жопа», і я, мовивши:

— Фух. Ну, жопа так жопа, — подумки перехрестився й увійшов до помешкання.

Невеличкий розмір кімнатки дивував…

Бачення перше…

Невеличкий розмір кімнати дивував… Дивував безпосередньо тим, що, незважаючи на її не особливо велику площу… СТОП! Доречніше сказати мізерно-кумедну квадратуру, в ній помістилось, не мало й не багато, аж цілих п'ять осіб.

Власне, сама кімната у цій комунальній квартирі була вбогим приміщенням у стилі радянських часів, десь у якому-небудь Чорнобилі, що її всі забули, і за добробутом та охайністю якої довгенько, як на мене, не стежили. Шпалери, що звисали клаптями на пожовклих від часу стінах, вочевидь, давно вже втратили будь-який натяк на візерунки. Одна стіна була повністю завішана дерев'яними рамками і просто рамочками, в яких були, за закопченим гасовою лампою склом, чорно-білі фото з зображеннями невідомих осіб. На одній фотокартці невідомий тримав косу і привітно посміхався в об'єктив камери, а на другій — інший невідомий тримав граблі. Другий невідомий насправді був невідомий, тому що на його обличчі, здається, внаслідок хімічних реакцій натрію, з часом поселилась здоровецька іржава пляма. Пляма ця прикривала собою шмат природи, що була тлом, і діставала аж до грудей об'єкта, так що особу його, навіть в тому випадку, якби він, якимось дивом виявився комусь відомим, аж ніяк не вдалося б ідентифікувати. На інших світлинах було, якщо не те саме, то майже таке. До віку косарів і загрібальників ще належала люстра-абажур — вона, в напіврозваленому стані висіла під стелею і, звісно, нікого собі не чіпала, але в принципі… без жалю і співчуття на неї неможливо було дивитись. З-поміж усіх приваб та окрас жалюгідної кімнатки можна окремо виділити ще самовар, що замурзаний і вкритий шаром окису різних кольорів, бундючно примостився на столі. Круглий, великий і вкритий чистою скатертиною(!?)… стіл, був, мабуть, чи не найпривабливішою річчю в убогій квартирці, яку ми тільки-но побачили. То тут, то там, здебільшого за столом, сиділи дивні суб'єкти, зовні схожі на людей. Ні, вони, були зовсім як люди, але люди, в принципі, смертні, а ці… Вони живі настільки, наскільки може бути живий, загалом, людський розум, її (людини) бажання, настрої (себто емоційні підйоми й падіння) і таке собі інше, властиво, людське — Якості. Якості людей, ось так просто, сиділи в кімнаті, в наскрізних просторах, десь біля країни Сновидінь, в Забутті, де зустрічається Минуле з Теперішнім, Минуле з іншим Минулим, Існуюче з Ніколи Не Існуючим, Можливе з Не Можливим… Десь, далі — у прірвах Іншобуття, у задзеркаллях Античасів, пили вони чай і бесідували.

Розмову вело двоє молодих осіб… статі, я б сказав, різної — вони сперечались. До їхньої розмови вряди-годи вставляв свого гострого носа вельми симпатичний дідусь з білою хмарою солодкої вати на підборідді, з кошлатими білими бровами і, як вже згадано вище, гострим, сухим носом, що чимось нагадував дзьоб крука. Дідусь був худої комплекції тіла, і рослинність на обличчі, стилістику якої він, безперечно, підгледів у якогось Діда Мороза, йому зовсім не пасувала, але він пильно за нею стежив: акуратно підбривав і підрізав ножицями.

— Я тобі, Зажуро ти моя Сумнісінька, заявляю ще раз: «Так часто проникати собою не потрібно — задушиш, як два пальці в чай. Зіп'ється народ, хвєрштейн? Оптимізму побільше. Радіти люди повинні частіше, ніж сумувати. Ми про добробут і благо людей піклуватися повинні, про позитивне налаштування погоди в їхніх душах. Як не ми будемо це робити, то хто ж…? Радісніше потрібно бути, радісніше», — розділяючи слова на склади й акцентуючи на кожному з них, казав молодик. Зупинився на мить, швидко сьорбнув чайку, і продовжив. — Я ж кажу: «Радісніше, а то, розумієш, ходять і ходять, неначе гімна, вибачте за гострий вислів, об'їлись. А все ти, сестричко, винна».

Той, хто говорив ці слова, був блондинчиком, з волоссям, зачесаним назад, обличчям рожевого кольору і грайливими рум'янцями на щоках. Вдягнений він був у новий чорний фрак, при метелику, чорні штани і лискучі черевики. Увесь він був настільки акуратний, що, здавалось, поява навіть незначної пилинки на — ньому, може викликати в цього костюма крик жаху. Розмову він провадив з прив'ялою дамою, яка була повним його антиподом: моторошне бліде обличчя з ледь помітним, зеленуватим відтінком. Правильні його риси додавали, звичайно, симпатії, але стосовно потойбічних стандартів. На ній була чорна блуза з білим мереживним коміром, довга спідниця, схожа на килимову доріжку, в яку начебто її загорнули. Якщо б дамі на голову накинули траурну вуаль, то вигляд її, дещо нетривіальний, мало б змінився — настільки вона була зажурена й сумна. А ще вона безперервно палила. Робила це, видно, за давньою звичкою, дуже вишукано: завжди своєчасно струшуючи попіл з цигарки в схожу на войовниче налаштованого їжака попільничку. Цигарка її закріплена була в довжезному мундштуку, що значно полегшувало досягання до попільнички.

— Навіщо ж так багато радощів ти хочеш подарувати людям? Вони сумувати повинні більше, а сумувати, значить думати над тим, що є причиною суму — помилки, тощо. Коли навчаться менше помилятися — зробляться розумнішими. А оптимізм… Що таке оптимізм? — спитала вона в юнака і, не чекаючи на відповідь, продовжила: — Оптимізм, тобто ти, — це тупа, майже дитяча, віра в диво, а дива, як такого, не існує. Зате є Доля — ми це знаємо всі. Наша господиня. Керуючись нами, Якостями, людина й вибирає собі Долю. Зауваж, не СВОЮ долю, а СОБІ… Різниця в тім, що перше надало б їй право обирати життя і самостійно чинити в ньому вибір, обираючи лише, чи праворуч йому рухатись, чи ліворуч. А друге, дає ій можливість лише обирати. У неї є декілька життєвих варіантів, і з них вона обирає найбільш прийнятний. Людина, тільки народившись, поставлена в жорсткі рамки. Усе її життя вже давно зумовлено Долею. Внесені зміни, графіки зросту й падіння, виведені формули життєвих ситуацій. Абсолютно всі нюанси передбачено заздалегідь, — говорила повільно бліда дама, раз по раз торкаючись до попільнички цигаркою.

Але тут, як вихор, вдерся до розмови, встромляючи свої п'ятдесят (я б навіть сказав, сімдесят п'ять) копійок, дідусь:

— А я вам кажу, що усього повинно бути в міру. У правильних пропорціях, — тріскотів, як незмащені завіси на хвіртці, голос дідусика. — І сумувати потрібно, і радіти. Не факт же, що одне — хороше, а інше — погане. Усе це дуже відносно. В хорошому є щось від поганого, а в поганому, навпаки — від хорошого. Так, так, і ще двадцять сторіч підряд так. І не намагайтесь навіть зі мною сперечатися — бо я ж Мудрість.

Дід, поки доказував свою теорію, трохи розчервонівся, та невдовзі він став буряковим, почувши таке:

— Не всюди ти й потрібен, я тобі скажу, — промовив педант-акуратист.

Якщо б дідусь був людиною і жив би людським життям, з усіма фізіологічними властивостями і особливостями організму людини, то можна було б побоюватися, що для нього існує висока ймовірність отримати справжнісінький міокардів геморой на серці.

— Без розуму гострого і мудрості живе багацько людей. Ти ж їх не відвідуєш? — розв'язано продовжував безтурботним голосом оптимістичний юнак.

— Так, але ж мене на всіх не вистачає — мовив дід сердито, і очі блимнули вогниками, які, зазвичай, блимають в людей, яким потім пишуть в протоколах: «Вбивство в стані афекту». — Я краще доведу до бездоганності, наскільки це можливо, кілька людей, ніж по крихтах буду себе розбазарювати на все людське плем'я. Було вже таке.

Дід скінчив промову, скривив від образи рота, склав навхрест руки на грудях і насупив брови. Піжон замахав руками, наче відганяв від себе хмару розлючених мух, що напали на нього зненацька, і в чиїх очах відображались під насупленими бровами, очі мудрого, але невитриманого, діда.

— Те, що було вже таке, свідчить про твої помилки. Виходить, що ти дурним був? — білявий зобразив на обличчі фальшивий подив. — Отже, робив помилки? А тепер помовчи і не перебивай, я, взагалі, із Зажурою розмовляю. То я й кажу…

Білявчик знову завів розмову з дамою, не звертаючи жодної уваги на обуреного діда. А старому раптом так на стільці стало сидіти незручно і так незатишно зробилось, що він завовтузився, неначе силою тертя сідницями об стілець, хотів запалити полум'я помсти. Молодик, очевидно, після сварки не знайшовся, що сказати, і все собі триндів:

— Радіснішими потрібно бути, радіснішими. У радості, розумієш, добро лежить.

Тут Зажура, кліпнувши повіками, спрямувала свій погляд на юнака і, свердлячи його очима, неквапливо спитала:

— Чи знаєш ти, що таке добро, а що зло?

— Знаю, — збадьорився і без того жвавий Оптимізм. Він майже викрикнув урочистим голосом: — Знаю!

— То скажи й мені, — не відступала Зажура.

— Добро — це те, що добре. Зло — це, природно, те, що погано. Це ж елементарн… — вистрелив молодик, наче відповідав домашнє завдання в школі і, як всім здалося, тупувато посміхнувся.

— Добро — хороше, а зло — погане. — немов вивчаючи напам’ять слова Оптимізму, повторила Зажура. — Невже? — продовжила вона наївним голосочком і прижмурила праве око. — А я, дурна, думала, що все значно складніше.

І вона вперше, як здалося всім, за тисячу років посміхнулась — і таким незвичним для її обличчя був цей усміх.

— Ну, милий радіснику, послухай тепер, будь такий ласкавий, мою розповідь і скажи, люб'язний братику, де тут добро, а де зло.

— Охоче, — промуркотів красунчик…

Другий крок Долі…

— Охоче, — відповів я, на запропонований мені чай.

Макс був вельми привітний до нас, гостей. Я з собою приволік гітару, і ми, мирно розсівшись на кухні, ганяли по колу чифір і грали музику. Ми з Максом грали раніше, але це обмежувалось аматорськими поривами, які скінчились, на жаль, нічим. Хоча ні, був у нас і, так би мовити, професійний досвід. Якось ми сиділи в Макса на подвір'ї (то було давно, але ми вже тоді вміли грати, і гранням своїм доводити людей інакомислячих до психологічно зруйнованого стану, і в такому стані полишали їх), йому дядько тільки подарував синтезатор «Ямаха», та Макс вже його роздуплив. Ми приводили на світ якісь мелодії, трохи випили горілки, але вона встигла нам надавати по шарах. Взагалі, вечір планувався дуже приємний. Прийшла Люба, об’єкт наших з Ігорем (другом Макса) змагань. Люба, незважаючи на те, що ніхто цього не терпів, дуже полюбляла співати, і в цьому пориві її міг спинити лише якийсь надзвичайний випадок. Вона саме попрохала Максима заграти її улюблену пісню, як у двір увірвалась Ірина Соловейко. Ірина привіталася з усіма і одразу ж завелася про те, за чим прийшла. У неї (от лихо) на носі весілля, а музикантів ще не запросили — начебто організатори недогледіли, але я думаю, що Ірина просто поскупилася. Вона, лагідно посміхаючись, запропонувала нам виконувати їхні обов'язки.

— Синтезатор у вас є. З колонками та мікрофоном щось придумаємо, а співаєте ви так, що вся вулиця гуде — мені подобається, — промовила вона, продовжуючи засипати нас компліментами. Звісно, ми й не думали опиратися — непоганий досвід. До того ж — це все дуже цікаво.

На законне моє питання:

— А скільки ми отримаємо за свій виступ?

Ірина спокусливо зазираючи мені прямісінько у вічі, відповіла:

— Не хвилюйся, не образимо.

Я, висолопивши язика, зрадів, що нас не образять, і ми з Максом заходились складати репертуар на весілля. Як виявилось, на подібних заходах лунає дуже специфічна для нас музика — це український фольклор і російський запопсований шансон. І ми дуже засумнівались, що «АРІЯ», «Г.О», чи інша неформальщина буде прийнятна на веселому святі, куди нас запросили. Я лише уявив, як Іра із своїм нареченим танцюють танок молодих під «Mutter», або гості йдуть у танок, заведені акордами «Nirvana», а найкращий танцюрист на селі зайшовся трусити гичкою в пориві ейфорії під якийсь «Black Metal» — ото сміху було б…

Врятувала нас Люба — вона непогано (не дуже погано, я хотів сказати) співала, а на додачу працювала в школі молодшим вчителем (на підміні) і приятелювала з вчителем співів. Тож наступного дня вона притягнула з собою цілий зошит усяких пісеньок, котрі якнайкраще пасували до такої урочистої події. Макс приволік колонки з тієї ж школи, які йому дали «під чесне слово». Там його знали з кращого боку, і, до того ж добре пам'ятали, вже нині покійного, його дядька, що працював там вчителем фізики і інформатики. Я здобув у знайомого за двадцятку підсилювач звуку «Маяк» і вилучив, методом глибокого проникнення в засіки свого діда, мікрофон від бобінника, вісімдесятого, здається, року випуску. Все, що було потрібно, в нас вже було, і ми самовіддано запрацювали, поринувши в репетиції.

…Настав день весілля. Як ми не хвилювались і не бажали відтягнути час — кривавий підпис на пергаменті диявола був зроблений, і від цього вже нікуди не подітись. Ми виставили всю апаратуру в тому місці, яке нам ввічливо запропонували (у нас, як і у Леніна, був свій курінь з видом на річку). Ми налаштували свої прибори. Зібралися гості, і почалося… Спочатку тихенько, потім гучніше, ще гучніше. Народ трохи під'їв-підпив і повилазив танцювати. Дядько Іван так гасав, що затоптав молоде деревце; старший боярин почав викривляти тіло в якомусь незрозумілому, схожому на індійський, танку, і скидалось на те, що його нервовій системі вкрай необхідне втручання лікарів-психотерапевтів; тітка Ґандзя вимахувала ногами, начебто вони були з гуми; а Мотря, танцюючи щось вульгарне, вимахувала вологим рушником, доки ненароком дядькові Івану не вліпила по писку. Він спочатку було засмутився, але потім прийняв ще стограм, і заспокоївся, лише щока й на другий день була червона. В цілому, все було добре, поки Максова дівчина, Таня, не зачепила дріт ногою і не звернула шию штекеру, завдяки якому звук передавався з синтезатора до підсилювача. Щось тріснуло в динаміках, потім ще раз, сильніше, і врешті настала глуха тиша… Добряче підпилі чоловіки, які вважали, ніби щось тямлять в радіотехніці, лазили по дротах, розкручували колонки і підсилювач своїми просяклими соляркою і мазутом руками, гомоніли, матюкались якимись незрозумілими термінами на зразок «конденсатор» та «карбюратор», а ми стояли принишклі, щоб часом нас не побили… Три години поспіль всі рятували становище, але вдіяти нічого не змогли. Подивились похмурими очима на нас і махнули руками, мовляв, що з тих малолеток візьмеш.

Весілля продовжувалося під «Таню Буланову», що стогнала з магнітофона марки «Весна». Того дня ми геть повпивались.

Наступного дня, Максів дядько-фізик напаяв ТАКОГО в нашій апаратурі, що вона воскресла, як зазвичай воскресають всі добрі герої казок у хеппі-енді. Нас перевірили на боєздатність і допустили до праці. Цього разу апаратура не підвела. Макс справно бацав клавіші на синтезі, ми з Любою завзято співали, аж доки не з'явився Юрко, друг нареченого, і не потягнув мене з собою курити коноплю — я, звісно, не відмовився. Під приводом, начебто мені треба до туалету, я злиняв. Повернувся за півгодини, і Люба, одразу ж, дала мені калічку-мікрофона у мої ватяні руки. На лихо після перших слів до мене дійшло, що я співаю зовсім не в тій тональності. Я проспівав таким хоробрим чином півтори пісні. Потім зірвався і, скривившись, відштовхнув від себе мікрофона. Тримаючись за горло, контужений артист покинув місце бою. Пояснивши всю ситуацію товаришам по нещастю, я ретирувався взагалі. Товариші докірливо і водночас з тихою заздрістю подивились мені услід, але я так накивав п'ятами, що їм довелось самим зайнятися такою наболілою для всіх справою — грьобаним весіллям (нехай мене вибачить Іра та її чоловік, що вже три роки, як розлучені, й навіть живуть в різних містах).

Люба змушена була продовжувати концерт. Це теж тривало недовго: Макс крадькома напився до всирачки і не зміг поцілити в клавіші. А далі сама Люба, смачно плюнувши на все, взялася до пляшки. Другий день весілля скінчився тихенько і сопливо під «Весну» і остогидлу Таню Буланову. Як винагороду ми отримали дві літри самогону і замотану в пакет закуску, яку дуже тяжко було ідентифікувати, так усе збилось докупи. Ми весело потім ригали від дарів гостинного двору. Щось мені підказує, що Іра за таке весілля, хотіла нас, щонайменше, отруїти, однак ми дивом вціліли…

…З Максом ми повисіли три дні, а потім він, як і обіцяв, поїхав додому відпочити перед Москвою. Ми з Сашком залишились самі. Квартира, якщо не зважати на тарганів, що бігали табунами по кухні, та на те, що в ній мешкало разом з нами, двадцятеро людей, була дуже непогана. Додавали оптимізму ранкові черги в туалет, я вже не кажу про душ, який більше нагадував пульверизатор. Більше за все я не любив ходити в туалет після Олексійкового тата — я не знаю, чим його годувала Олексійкова мама, але запах був такий, що й найсмердючіший скунс заткав би носа, що вже тоді казати про мене. У ванні постійно плавало чиєсь коротке кручене волосся (точно не з голови), так що я по дві години нещадно її шкріб перед тим, як довірити їй власне тіло. Унітаз мав властивість протікати, і сусідка з нижчого поверху вдиралась до квартири, часто серед глупої ночі й верещала, поки Вовині міцні руки не виштовхували її за двері, а, не менш треновані ноги, не залишали на її великій дулі відбитків. Потім вона вибрала інший маневр: підстерігала всіх по одному (окрім Вови), і накидалась, як брехлива собака. Та, загалом, це все ніщо, у порівнянні з тим, що я був у Києві. Перший крок до зірок вже зроблено. До речі, я зауважив, що в Києві немає зірок. Мені пояснили, ніби це тому, що в місті дуже багато світла і воно перебиває сяйво зірочок — дуже шкода. Мені завжди подобалось дивитися на нічне небо і мріяти про щось неземне, несумісне з логікою.

Отож ми з Сашком залишилися самі. Ненав'язливо поставало питання, де брати гроші на життя, а відтак нам потрібно було, звісно ж, влаштовуватися на роботу. Не пам'ятаю точно, чому (може, через злиденність нашого мислення в незнайомих умовах), але на думку не спало нічого іншого, як піти і влаштуватися в супермаркет продавцями-консультантами. Тупо, правда? Взяли нас з розпростертими обіймами — плинність кадрів у них була просто скажена. Я потрапив до відділу майонезів, а Сантьор — горілчаних виробів. Прийняли нас на умовах, що ми пройдемо стажування, протягом п'яти робочих змін по дванадцять годин кожна і, вже аж потім, включно й за ці дні, нам почнуть платити гроші — ми погодились. На нашій новій роботі нічого не дозволяли, а лише накладали суворі заборони. Категорично не можна було палити, абсолютно неприпустимо було відпочивати (якщо немає роботи, все одно працюй, знайди, чим зайняти себе, щоб керівництво бачило твою старанність), абсолютно не можна було йти обідати раніше зазначеного керівництвом часу і повертатися навіть на одну хвилину пізніше. За це карали доганами, суворими доганами (як в армії), а якщо не допомагали перші і другі, то запроваджували штрафи для працівників.

Ми з Сантьором працювали у відділах, що знаходились по сусідству, і тому частенько бачились один з одним.

— Як справи, друже? — питав я у Сашка при зустрічі, щиро всміхаючись.

Сашко постійно відповідав, що мав анальний і оральний статевий акт з цими самими справами, з усіма адміністраторами і з кожною, принесеною ним зі складу, пляшкою горілки зокрема. При цьому, демонструючи жестами всі процеси, зі скаженим виразом обличчя, він давав зрозуміти, що саме він, Сашко був у цьому гуртовому дійстві активною ланкою. А потім я йшов собі геть.

Дванадцятигодинний сеанс роботи з майонезами мені теж додавав мало втіхи. Якщо на початку зміни я ще обережно викладав їх на вітрини, то під кінець трудового дня просто брав ящик з гофрованого паперу і перевертав: пакети, в яких бовталась тягуча рідина, весело падали на лоток, і менш за все мене хвилювала їхня подальша доля. Навіть, якщо мої очі й бачили, що розривався пакет і вміст розливався, запаскуджуючи решту товару, я байдуже йшов далі і повторював таку саму процедуру з іншим видом сімейства майонезових на сусідньому лотку. Вигляд воно мало мерзенний. Власник беземоційного виразу обличчя, зомбі (тобто я) всіляко виказував свою непрофесійність (звісно, що навмисне) — мене це тішило. Але мене це все, ще й добряче діставало: мозок успішно варився у своїй коробці, ноги відвалювались, а фантазія ні на що вже не була здатна. Уявіть, що це за фантазія, яка тільки й здатна, що побудувати замок з майонезу.

У такому пекельному темпі минуло чотири трудових дні, пригадуючи які, я досі відчуваю щось схоже на печію.

Здавалось, ще один день, і нам почнуть платити, зроблять записи в наші трудові книжки і офіційно працевлаштують, але… Зателефонувала моя подруга, Марина, яка мешкала в Києві, й запропонувала нам іншу роботу.

— Привіт, Тарасе!

— Привіт, Марі!

— Як справи? — запитала вона. По голосу виразно відчувалось, що вона посміхається. Я теж всміхнувся і відповів, перефразовуючи шоколадний вислів:

— Як в майонезі!

— Це, звісно, добре, але ви, хлопці, проганяєте дурня.

І тут вона розповіла нам про те, що є реальна робота. Працювати потрібно на одну з багатьох політичних партій (благо, тоді якраз були вибори) — агітатором (назву блоку цієї партії омину з суто етичних міркувань, бо вони, принаймні те, що обіцяли мені, виконали). Платять там, мовляв, непогані гроші і графік дуже зручний. Я відповів, що мені треба порадитись з Сашком і, що я не знаю, як він до цього поставиться, бо від цієї роботи мій друг в захваті і, хоч і недовго там працює, а вже встиг добряче прикипіти до дружного маркетівського колективу, і міняти її на абищо, гадаю, не захоче. Марина, звісно ж, знала (я весь цей час з нею листувався sms) про Сашкову «любов» до роботи і, вдосталь насміявшись, сказала, що приїде до нас в маркет і застрелить на робочому місці, якщо ми не погодимось.

— Так і загинеш в своїх майонезах, — погрожувала вона.

Я пообіцяв їй зранку наступного дня обов'язково зателефонувати.

Сашко після моєї розповіді вхопив мене за дублянку в районі грудей так міцно, що ледве не розірвав, і, зазирнувши мені в очі пронизливим поглядом, мовив: «Погоджуйся! Сили вже немає», — трохи не заплакав.

А потім знову зайшовся у виразах стосовно своєї міцної «любові» до маркета.

Зателефонувавши Марині ще звечора, я взяв контактний номер штабу, чи штабного (вже не пам'ятаю), подякував, і одразу ж зв'язався з Андрієм. Домовився з ним наступного дня про зустріч і повідомив Сашка, що все окей — той всміхнувся, як кіт.

Прокинувшись вранці, ми з Сашком попленталися звільнятись. Працівниця відділу кадрів навіть не здивувалась. Віддала нам паспорти, трудові книжки і, побажавши усього доброго, жестом показала, щоб ми вимітались.

Наступним місцем роботи стало для нас наметове містечко на станції метро «Дорогожичі». Нам видали намет з логотипом блоку, прапор і три, схожі на мушкетерські, накидки. Так ми й потрапили до політики.

У містечку були дуже цікаві, а подекуди й смішні люди.

«Крючки» (ми їх так і називали — Брати Крючки) постійно бухали. Спочатку для того, щоб зігрітись, а потім у них це переросло в дещо більше — стосунки. Стосунки з горілкою.

«Літвільни» — там працювали батько й син. Ці дуже симпатичні люди завжди були в доброму гуморі, постійно жартували і від того довіра до них була якоюсь особливою і піднесеною. Коли було погано на душі (а таке траплялось), я купував маленьку пляшечку коньяку і одноразові скляночки, відшивав «крючків», що, як коти чують рибу, вже почули спиртне, і покрадьки йшли за мною. Я підходив до «літвільних». Ми тихенько пили, вони по черзі розповідали кумедні історії з життя, від чого мені ставало легше, душа ставала на місце, і я дуже був радий, що в світі є такі гарні прості люди, як Літвільни, і що я з ними знайомий.

«Блок Попенка і Дрища». Попенком ми називали хлопця з іншого намету, що мав доброзичливу зовнішність, чорну шапку-підорку, котру завзято натягував на очі, занадто стрункий стан, і недалекий погляд на життя. А Дрищем ми величали вихованого зграєю недоумків його приятеля, який приїхав з селища з назвою, що тяжко вимовлялася, був постійно якийсь збентежений (здається, що він ненав'язливо хворів психозом). Я підозрюю, що він, перед тим, як опинився у Києві, взагалі, думав, що Київ це десь в Росії. Був доволі огрядний і пересувався повільно.

Політична партія, назва котрої складалась лише з трьох літер (!?!), тобто «Бют» прихистив під щільні, вітронепродувні, білі і червоноцицькасті стіни намету політично невитриману, завзяту агітаторку бабу Галю — вона сиділа там на купці газет, як печериця, і на всі питання до неї (якого б вони характеру не були) відповідала здебільшого одне:

— Голосуйте за нашу Юлю, — тринділа вона, наче піп і, здавалося, що от-от махне кадилом.

Інколи, зважаючи на певні обставини, до наметового містечка приїздили «гості»: комуністи, соціалісти, аграрні наші друзі, та партії і блоки, про існування яких я до цього навіть не здогадувався, а тепер вже й забув.

Взагалі нам жилося непогано. Працювали ми не тяжко — не кайлували принаймні на будівництві, нам платили пристойні, як на мене, гроші, і, до речі, там було дуже цікаво. Мали ми лише одного ворога, зате лютого — холод. За ту зиму я хворів чотири рази, і всі хвороби переніс на ногах, тому що збиватися з фінансової колії було ще шкідливіше.

Два тижні ми байдикували. Нам дали завдання, яке полягало в тому, щоб якомога вище вимахувати прапором нашого блоку, котрий був закріплений на телескопічній вудочці (тепер-то я знаю, на яку рибалку йде натовп молодих людей з натхненними обличчями, без метушні і з виразом огиди тримаючи вудочки в руках, а зложені вшестеро, а то просто зім’яті прапори стирчать або з напіврозстебнутих курточок, або просто з-під пахви). Тепер ми отримали друге, справжнє завдання. Нам на червоному джипі привезли макулатуру, тобто пресу, яку негайно потрібно було роздати народу — ми зраділи, як той злодій від того, що його пов'язали. «Роздати народу», — як це гарно звучить. Просто бачу, як народ стоїть у довгій черзі за цінною, єдино правдивою, інформацією і жадає конче її прочитати від початку до кінця, не пропустивши жодного слова. Народ випитує у щасливчиків, які раніше за них отримали газети і вже покидають чергу — «Ну, що там, як наші?». А ми стоїмо, горді і святкові, урочисто даруючи людям найдорожче — правду. Але все це тільки бачилося-марилося. Насправді, ми, наче маніяки, як бариги на Кардачах, що втратили гідність, чіплялись до людей, кидались на них, благали узяти з собою хоча б одну газетку. Однак ті, здебільшого, були байдужими до наших закликів, а джип все приїздив і приїздив, і то щодня, врешті макулатури стало так багато, що потрібно було щось робити, шукати якийсь вихід. І ось його знайдено. Кривими пальцями з брудними нестриженими нігтями на нього вказали «Крючки». Метрів за триста від того місця, де ми знаходились, було звалище всілякого мотлоху — там знайшла свій останній притулок більша частина політизованої преси багатьох партій і блоків, в тому числі й нашого. Ми з Сашком захопили одного дня з собою велику дорожню сумку і, напхавши ущерть листівками і газетами, озираючись на всі боки, підозрюючи в кожному незнайомому обличчі перевіряючого, обережно і прогинаючись під тягарем політизованих макаронних виробів для вушних раковин, винесли її на смітник — викинули подалі від лиха. Але ж, викидай не викидай, але треба було все ж працювати, і ми потихеньку працювали.

Аби не нудьгувати, я вивчив на кількох іноземних мовах ключові фрази, необхідні, як мені здавалось, для роботи, і припрошував ними перехожих — чіплявся здебільшого до жінок та дівчат. Реагували по-різному: сміялися, проходили в потрібному їм напрямку з пластмасовими обличчями, куплялися на мої хитрощі і брали пресу, і врешті-решт просто посилали.

— «Інформасьйон, мадемуазель, мадам, сільвупле…

— Інформейшен бітте, фроляйн, герр Кєрамзін. І так далі…»

Отакий з мене недоумок, та, як кажуть брати наші менші: «Се ля ві».

Завдяки таким дебільним домаганням до суспільства відбулося перше моє знайомство з неформальним рухом міста Києва. Дівчина посміхнулась до мене і щось перепитала теж німецькою. Я щось почав було бекати, та усвідомивши власну убогість в знанні німецької мови — здався. Ми трохи посміялись з цієї обставини, і вона поставила мене перед фактом, що збирається випити пива моїм коштом. Я спершу занімів від такого нахабства, але врешті мені стало цікаво, чим це все скінчиться. Купив дві пляшки «Білої Ночі» і ми біля входу в метро скрутили їм голови й, діставши цигарки (звісно, що мої), задиміли.

Вона називала себе готесою. Така маленька чарівна леді, а вже готеса. Уявляєте?

Мені це в голову теж ніяк не вкладалося. Жартуючи, я переінакшив гордовиту назву її — як вона висловилась — призначення в житті на співзвучне слово «готівка», за що і отримав стусана в плече чорною важкою сумочкою.

Ми дуже мило поспілкувались. Дівчина, як дзвіночок, теленькала мені про своїх друзів, котрі теж були готами, і про те, що неодмінно мене з ними познайомить.

Світ готів! Невже я туди потраплю?

Власне, неформальний рух київської молоді здавався мені організованим, чітко розділеним на групи, в яких всі живуть за своїми неписаними законами, що у цих, здебільшого, молодих людей, є філософія і, вдягаючи чорне вбрання, вони знають, що роблять. Касти. О-о! Мені здавалось, що вони обрані для такого життя і знають про нього все: запах ночі, могильну тишу цвинтарів, сум, справжній сум, котрий надихає їхні молоді та свіжі голови на мудрі думки, і думки ці, подібно до висловів давніх філософів, такі ж влучні, свідомі, відчайдушні, сміливі і завзяті, що знають навіть мікроструктуру того кольору, в який пофарбовано їхнє життя.

Вона називала себе Мерілін, тому-що у нефорському русі всі себе якось називали (як хто вигадає, тобто на що вистачить уяви), але я перепитав її справжнє ім'я і вона посміхаючись відповіла:

— Альона. Та ти на нього не зважай — я люблю коли мене всі кличуть по «ніку».

Я спитав у Альони (в процесі усього нашого знайомства жодного разу не назвав її Мерілін — мені ця гра не дуже подобалась — про її погляди на життя, які філософія і призначення руху, до якого вона належить, та що вона вважає готикою.

У відповідь мої вуха почули невиразне бурмотіння про якісь сфери, частки душі, свідомість і підсвідомість, а очі побачили, що вона була розгублена і не могла навіть сформулювати думку, та й зовсім не орієнтувалась у питанні. Від тих вершків, що вона нахапалась невідомо від кого, і до корінців була така сама довга дорога, як від пірсингу в пупі та пляшки пива в руці до бібліотеки і пізнавальної книжки в тихому читальному залі. Альона була молодою і, як я з'ясував, несвідомою настільки, щоб молоти дурниці, котрими вона мене годувала добрих півтори години. Слухала готичну музику, вважала, що через це має повне право вважатися готом. Та, попри все вона мені сподобалась, і ввечері я пішов з нею гуляти. Альонка потягнула мене на Петрівку — знайомити з друзями.

Поїзд метро їхав швидко, та я мав дещо швидше і прудкіше за нього — мої думки. Вони вже були на Петрівці. Ми весело жартували, тому час минув непомітно. Не встиг я отямитися, як переді мною, наче з-під землі, виникла зграя нефорів викличної зовнішності. Назвавши кожний свій «нім» (по яких ці люди себе ідентифікували), вони, природно, захотіли взнати і мій «німчик».

— Йозеф! — назвав я себе, задерши догори носа і виліпивши на обличчі, щонайменше, арійський образ.

Товариство перезирнулося, утім, ворожості в їхніх очах я не побачив — мене прийняли.

Ми добре провели час: грали на гітарі, зловживали пивом і спілкувались. Я вже не задавав своїх каверзних питань, а просто мило, хоча й уважно, крізь легкий туман хмелю, уважно спостерігав за кожним з них.

1) Берсерк — шістнадцятирічне дитя в шкіряних штанях і з пухом на тому місці, де у чоловіків, за усіма законами фізіології, повинна рости борода. Світле волосся, блакитні очі, миле, майже дівоче обличчя. Якби Берсерк був собакою, то безперечно англійської породи. Взагалі, чоловік нешкідливий, але й корисного від нього я почув менше, ніж з’їв їжі того пісного для мене дня.

2) Елоріен — дівчина Берсерка. Нічого особливого. Якщо не вважати за особливість те, що вона вже виглядала досвідченою самицею і була набагато доросліша за свого обранця. Ще б пак, обкрутила молодого, симпатичного хлопчика і рада, що відкусила від життя бодай якийсь смачний шматочок. Трохи сутула, невиразні риси обличчя — така собі типова сіра миша з жовтими зубами.

3) Просто особа — органічна істота, переважно людина, стать чоловіча, з помірною волосистістю… утім, ця людина вирішила залишитися невідомою. Він не привітався, і його обличчя виразно свідчило, що йому ця компанія не подобається, а знаходиться він в ній лише через дівчину на ім'я Олена, яка, хоч і була в готичному прикиді, ніяких німічних матюків собі не вигадувала, а назвалася просто, попередньо виставивши руку вперед для поцілунку:

4) Лєночка.

Я, звісно, руки не поцілував, позаяк був нашуганий вірусом туберкульозу (жарт, га-га), але доброзичливо посміхнувся і, обережно узявши її протягнуту кінцівку двома своїми пальцями, потрусив, імітуючи церемонію привітання.

5) Вікінг — особа, яка невідомо чому трималась за свої ребра, мовляв, побував у бійці. Мені здалось, — а так воно, либонь, і було — що він просто набиває собі ціну перед дівчатами і ненав'язливо демонструє, який з нього герой. Особливо Вікінгу подобалось, коли його жаліла Олена: тоді він складав губи у трубочку і ухкав щосили, як поранений гібон. Розпатлане, наче в казкового лісовика, волосся стирчало віхтями в різні боки, хитрі очі брехуна і неприємне розташування підгнилих зубів у роті, створювали враження, я б сказав, трохи відштовхуюче. Він безперечно належав до яскравого типу балаболістів і тараторів, бо безперестанку торохтів, як задрочений мопед. Так вже вийшло — я спілкувався частіше з ним, ніж з іншими — треба було ж якось підтримувати бесіду.

6) Тон — останній персонаж цього феєричного набріду, до якого я потрапив з ласки Долі. Як же я був здивований, коли Альона, дівчинка, на яку я поклав око, снуючи плани щодо подальшого розвитку наших стосунків, вона навіть подобатись мені почала… так-от, Альона підійшла до цього акселеративного юнака, і вони, захлинаючись власною слиною, почали лизатись, навіть відчайдушно вилизувати один одного — він був її хлопцем. Приємного було мало — менше, ніж дірка в дулі миші, яка щойно народилась на цей немилий і такий, падло, складний світ.

Із Альоною мене Доля зводила ще кілька разів, тому що ми, як стало потім відомо, працювали на одному й тому самому майданчику, тільки вона трохи далі від мене, а решту нових знайомих я зустрічав у різні часи, в різних місцях і при різноманітних обставинах. Якось у мене з ними не вийшло тісної дружби — нудні й нерозважливі. Можливо, що і я не подарунок в сріблястій обгорточці, але те, що це коло людей мені не підходить — я зрозумів майже одразу. Про що можна говорити з людьми, які намагаються вважатися інтелектуалами, хоча такими не є? Я теж не належу до атлетів, у яких сіра речовина — найпотужніший м'яз, але подаю себе перед людьми-таким, яким є — не більше і не менше. Не зариваюсь і не цибаю вище голови, хоча інколи хочеться, наказуючи собі, як собаці: «Не можна, фу!». Врешті-решт, усі ми люди. Але попри все, мені ця компаха все одно не подобалась і я дуже швидко звідти вшився.

Прийшов додому весь у роздумах. Сашко тільки-но зварив суп і почав мене припрошувати:

— Сідай поїсиш, гуляко, а то носить тебе, як волоцюгу якогось.

А оскільки я зголоднів, то на Санькову пропозицію відповів неодмінною згодою:

— Красно дякую, друже, — промовив я і всівся за наш ящик з-під телевізора, який ми інколи називали столом.

Бачення друге…

— Красно дякую, — промуркотів красунчик і, подавши спину трішечки назад, закинув ногу на ногу, а потім склавши долоні в замок, обхопив ними коліно. Симулюючи зацікавленість, він перетворився на саму увагу. І зауважу, не тільки він.

Зажура, поклавши лікті на стіл, схилилась над ним, і з виглядом, наче збирається довірити товариству страшенну таємницю, не поспішаючи, почала свою розповідь…

Історія ця трапилась в невеликому австрійському містечку, що називалось Барнау.

Літній ранок для рабина місцевої синагоги почався з сонця, яке зазирнуло в незаслонені вікна його помешкання.

Сонячний промінець, нечутно для людського вуха, підкрався до покараного часом, зморшкуватого обличчя. Рабин примружився, повернувся на інший бік й нарешті розплющив очі. Підвівшись із ліжка і йдучи надвір до умивальника, він, за звичкою, що вже пустила міцне коріння, засипав словами вдячності свого Бога за те, що той подарував йому новий чудовий день. Облив себе водою і, фиркаючи та хапаючи ротом свіже ранішнє повітря, подивився догори, на небо — день починався прегарно, і начебто не віщував нічого лихого. Причепурившись та посмакувавши легким сніданком, Ізраїль Мойсейович Лівензон (так звали рабина), одягнувся і вийшов з дому. Він вирушив у справах на другий кінець містечка, до свого приятеля, до якого ще вчора обіцяв зайти на чай.

Як виявилося, рабин був завжди бажаним гостем. Бо ж вважався чоловіком досвідченим і мудрим. Тому він користувався великим авторитетом, і в містечку навіть взяли за моду запрошувати рабина до себе в гості. Мовляв, якщо той заходить і сидить довго, п'ючи чай, це має означати, що господарі теж розумні люди, і з ними є про що говорити такому розумасі, як наш рабин.

Обіцяло бути дуже спекотно. Рабин уже пройшов чималий шмат дороги, коли зустрів кілька знайомих йому добродіїв. Ті зняли капелюхи й привітались.

— Як ся маєте, ребе? — спитав його круглолиций пан в картатому піджаку.

— Дякую, слава Богу, все добре, — відповідав рабин, торкаючись і свого капелюха на знак поваги.

— Куди це ви так раненько? — не вгамовувався знайомий.

— Йду до пана Шкляра, як обіцяв, — терпляче відповідав ребе.

Вони жестами попрощались один з одним, і кожен пішов своєю дорогою.

Сонце почало не на жарт припікати, і чорна одежа, яку Ізраїль Мойсейович носив відповідно до свого сану, стала йому дошкуляти. Щоб хоча б як-небудь відволіктися від спеки, він почав розмірковувати над різними поважними речами.

«Пристрасне прагнення бути оціненим — це нездоланна жага, що постійно терзає людину і штовхає її на усілякі пригоди і вчинки. Та рідкісна людина, яка подолає цю жагу, буде панувати над серцями, і навіть трунар засмутиться, коли вона помре».

— Так казав мій батько — він був старим і мудрим чоловіком. Таким я запам'ятав його, але не лише йому, а й мені вдалось дожити до шляхетної сивини, і люди не вважають мене дурнем… Я користуюсь великою повагою серед міських мешканців. До мене постійно приходять радитися, нерідко запрошуючи до себе в гості. При зустрічі неодмінно знімають капелюха і таке інше, але це не те… ОСЬ! Моя проблема в тім, що, чим більше я думаю над словами батька, тим більше сумніваюсь в правдивості їх та істинності. Адже, щоб стати володарем цього океану сердець і, навіть, пішовши з життя, залишатися таким, необхідно мати кришталево чисті думки і світлу душу, але зробити це дуже складно, ба, неможливо. Я звик думати, що коли людина намагається себе реалізувати, тобто бути оціненою і затребуваною суспільством, вона, образно кажучи, руйнує чолом своїм стіни і велетенські мури, які в реальності не може пробити навіть гармата. Роблячи все це, надзвичайно важко залишатися з незаплямованою репутацією. Я вже не кажу про те, що коли людина ця стає безперечним лідером, і в неї з'являється те, до чого вона так прагнула, і до чого йшла, підставляючи своє обличчя під гарматне дуло і сама стаючи стінобитною зброєю, — величезна влада, то влада ця змінює людину кардинально, і, як мені здається, в жодному разі не на краще. Так, вона буде володарювати над серцями мільйонів, але решта мільярдів сердець повільно стікатиме кров'ю. Неможливо в один і той самий час бути доброзичливим для всіх, усім дарувати лише добро. Завжди, повторюю, завжди знайдуться люди, які будуть ображені справами цієї людини. Часто роздумуючи про це, я все більше загартовуюсь у впевненості, що такої людини не існувало ніколи, і ніколи така на світ не з'явиться…

Раптом, думи рабина перервав крик — кричала дитина. Судячи з плюскоту води та з того, що крик лунав з боку річки, дитина тонула. Рабин швидкою ходою поспішив на допомогу. Пройти було потрібно метрів двадцять по вкритому хаотично розкиданим камінням березі. Якомога швидше він дійшов до того місця, звідки долинав крик, і побачив хлопчика років дванадцяти. Обличчя його, чи то від переляку, чи, може, від холоду, було неприродно блідим, а губи посиніли. Це означало, що у воді він пробув досить довго, і вже встиг задубіти. Смерть, ця стара і безноса несподіванка, вже приготувалась поцілувати його в чоло своїми крижаними губами і пригорнути до себе, але він поки що міцно тримався за життя. За декілька метрів від берега малий ухопився за гілку дерева, що росло майже в воді й низько схилилося над нею. Сильна течія бурхливої річки намагалася відірвати тіло хлопчика від його соломинки, за яку він вчепився, як перелякане кошеня. І тільки-но рабин зібрався вжити заходів для врятування потопаючого, як відчув, що в нього сильно наморочиться голова. Все довкола затягнулось синюватою імлою, а потім взагалі — заплило туманом. Він наосліп намацав рукою дерево, біля якого стояв, і вхопився за нього міцно, як за останню в житті надію.

— Що це зі мною? — сказав він уголос сам до себе з подивом. — Раніше такого зі мною ніколи не траплялося. Мабуть, я вже почав старіти. Бідолашний хлопчик — я не можу його врятувати.

— Не варто себе записувати в старигані заздалегідь — це все з тобою зробив я.

— Хто ти? — вигукнув рабин.

— Не має значення хто, — відповів голос. — Мовчи і слухай: якщо ти зараз зробиш те, що збираєшся — буде лихо. Цей хлопчик — не просто хлопчик. Через багато років, коли він виросте, зміцніє істане чоловіком — він прирікатиме на страждання та смерть мільйони людей, серед яких будуть і старі люди, і жінки, і навіть діти. У достовірності моїх слів не сумнівайся: вони правдиві. Сьогодні мені дано шанс врятувати людство від горя, що може його дуже сильно похитнути. Дано шанс пронести цей келих Долі повз нього, але другий янгол, в якого свої плани з цього приводу, привів сюди тебе, щоб завадити моїм діям.

Рабин стояв, наче у нього вцілила блискавка. Сам не знаючи чому, але він повірив голосу — був впевнений в істині, донесеній до нього. Сьомим відчуттям знав, що то правда. Голос все говорив і говорив про те, які чорні хмари насуваються на людство, які біди і нещастя чекають попереду, і про те, що лише він, ребе, здатний все це зупинити. Але раптом голос урвався і зник взагалі. Проте залунав інший голос, з не менш цікавими словами:

— Ти, звичайно, вільний у власних вчинках, але май на увазі одне — ти — рабин, намісник Бога на Землі, і, якщо опинився в цій ситуації, мусиш прийти на поміч тому, хто благає про допомогу. Адже не тобі вирішувати, де добро, а де зло. Ти лише людина, інструмент, прилад, так би мовити, допоміжний пристрій для втілення геніальних задумів Бога в реальне життя. Роби як знаєш, але тобі потім доживати віку зі страшенно набридливим сумлінням. Воно тебе просто зжере — май на увазі. Так, той янгол, який щойно що розмовляв з тобою, сказав правду: якщо хлопчик залишиться жити — бути біді. Але ж усім на цьому світі керує Бог, і смертним людям не годиться змінювати плин історії. Вирішуй сам…

Тут заслона туману розтанула, начебто її взагалі не було, і перед поглядом рабина виник образ маленького хлопчика, який благально дивився на нього. Рабин схаменувся і крикнув хлопчикові:

— Тримайся міцніше, я зараз я допоможу тобі!

Після чого почав шукати довгу палицю, щоб з її допомогою визволити нещасну дитину з міцних обіймів несамовитої річки. Неподалік якраз лежав корч, який більш-менш відповідав вимогам рятівника. Підхопивши його, рабин спробував дотягнутися до хлопчика, що тонув, але дерево зачепилось гіллям за кущ. Однак на третій раз йому вдалося зробити це як слід.

— Вхопися руками за кущ, і я тебе витягну.

Спочатку хлопчик недовірливо подивився на трухляву гілляку і на старого рабина, але зрозумівши, що це єдиний наразі вихід, спершу однією, а потім другою рукою цупко ухопився за кінцівку корча. Рабин почав його підтягувати до берега, і через хвилину дитина була в безпеці.

Малий дрижав як осиковий листок. Він ледь тримався на ногах, і не дивно, що знепритомнів. Рабин встиг його підхопити, бо хлопчик міг би б ще й розбити голову. Обережно його поклав на великий плаский камінь, зняв з нього сорочку, і почав хутко розтирати та масувати тіло маленького потерпілого. Хвилину по тому, після розігріваючого масажу, у малого, як метелики, затремтіли повіки — він прийшов до тями. Рабин запитав:

— Як ти себе почуваєш? Більше не наморочиться в голові?

Малий дивився на нього мутними очима і не міг промовити жодного слова. Рабин почав його легенько плескати по щоках. Невдовзі хлопчик трохи відійшов і зміг говорити.

— Мені погано. Віднесіть мене додому, — ледве чутно промовив він.

На що рабин відповів:

— Так, звичайно, тільки скажи мені, де ти живеш.

Хлопчикові прийшлось зібрати усі сили, щоб повідомити:

— Я живу неподалік, в Барнау, біля пошти, мій батько чиновник — його звати Алоїс.

— А як звати тебе? — про всяк випадок поцікавився рабин.

— Мене звуть Адольф. Адольф Шикльгрубер.

— Ну, не будемо марнувати час. Потерпи ще трішечки Адольфику. Зараз я тебе візьму на руки, і невдовзі ти будеш вдома.

Рабин підняв малого на руки і, притиснувши до себе, поніс, обминаючи на своєму шляху своєму каміння, безладно розкидане по узбережжю річки.

Епілог

Тридцять п'ять років по тому, рабин Ізраїль Мойсейович Лівензон, був розстріляний загоном есесівців на одній з вулиць Берліна. Це трапилось 9 листопада 1938 року, в «Ніч розбитих вітрин» або, як її ще називають, «Кришталеву ніч».

Обличчя Оптимізму, що певний час виглядало замисленим, вмить просвітліло і він одразу ж зарядив з ходу, наче нічого й не трапилось:

— Адольфа я знав — ще той був оптиміст. Я йому особисто протегував. Гарненька історія, еге ж? Щодо рабина… Ну, що я можу сказати?…У нього, мені здається, не було іншого виходу, ніж як врятувати малого — в цьому полягає добро, однак він знав, що гинутимуть люди, якщо хлопчик залишиться живим, і не завадив лиху — це вже зло. Що тут розбиратись? Що тут незрозуміло? Історія ця про палицю, що має два кінці.

— Дурень! — гаркнув дід Мудрик, що мав зуб на занадто оптимістичного молодика. — Дегенерат! Вона хоче цим сказати, що на світі все дуже відносно і пізнається безпосередньо в порівняннях. Немає нічого абсолютного на землі. Абсолютна лише Доля — вона згущує фарби і там, де, витає аромат, до непристойності радісний і добрий, вона, наприклад, підкидає злого смороду і, навпаки, де дихає жаром розпечене каміння зла, поливає доброю джерельною водицею, щоб пара підійнялась до гори — продукт реакції. Тобто результат, якого ти так і не зміг допетрити. Немає нічого абсолютного — вона про це подбала ще до твого народження.

— Ось я не розумію ніяк: Доля, доля…

Третій крок Долі…

Доля мене кличе за собою, тріпочучи білими крилами в далечині. Доля підштовхує мене в спину, і я відчуваю на потилиці її тепле дихання. Мої знаки, мої знамення — це все робота її м'яких, запашних рук. Уже те, що я приїхав до Києва — є великим знаменням, адже всі мої родичі, прикладаючи великі зусилля, намагалися завадити віддати останній салют своєму містечку, щоб нарешті опинитися у Києві й обійняти це місто. Мене відмовляли не лише родичі; багато зовсім інших людей говорили, що там, мовляв, таких як я майже пів міста і навіть трохи більше, і що нам, — це у кращому випадку — світить не кар'єра, а квиток додому і це, звісно, за умови, якщо не всі гроші просремо. Я хотів таких людей убити тим, що трапилось би під рукою, та частіше просто відмахувався від них, як від нахабних комарів літнього вечора, і біг у справах далі, і думав про щось інше, щоб забути, забути слова, які завдавали мені пекучого болю і підштовхували до найгіршого — до думки про те, що насправді так і є, і ці ворони каркають на правду, але я вмивався водою удома, і все минало, так, ось так просто, і миналось, до речі, безслідно — я себе перелаштовував на свою хвилю, а сказані чорними людьми напутливі і повчальні слова перетворював на кілька пляшок пива або флакон шмурдяку, після чого пам'ять про неприємні моменти швидко вилітала з моєї голови, як дика качка з очерету, істерична і відчайдушна, отримувала декілька дробинок з моєї двостволки, гепалась на землю, а потім, на додаток до усього, її за шию хапав собака, доброзичливий кокер-спанієль і приносив до мене вже вбиту і бездиханну, вимахуючи куцим хвостиком — ось так я розправлявся з небажаними думками.

Я їхав до Києва з цілковитою впевненістю у тому, що мені не просто пощастить, а я своїми силами дістанусь туди, куди мені потрібно. Я цілився навіть не на гроші (хоча від них не відмовлявся ніколи), я прагнув більшого — стати відомим. Це звучить наївно, я розумію, але це вже перетворилось на ідею-фікс — будь-якою ціною.

Такий важкий камінь утворюється на душі, таке немиле робиться життя, коли усвідомлюєш, що проживеш свій час під сонцем намарно. Коли тебе трусить, наче в лихоманці, від того, що розумієш, що можеш прожити так, як це зробили твої батьки: одружились, настругали діточок, два роки збирали гроші на холодильник, три стояли в черзі за меблями, потім купили телевізор, пральну машину, нарешті наколекціонували грошей на автомобіль, потім ще і ще, і все до хати, все хазяйське. Мені таке життя було незрозумілим. Для мене так прожити — означало не жити зовсім. Навіщо добровільно віддавати себе в рабство речей для того, щоб потім якогось дня отримати інфаркт від розбитого телевізора, який ненавмисне скинула на підлогу дитина, або розлад шлунку від того, що злодії викрали машину, котру ти протираєш віхтиком кожного дня і любиш так, що готовий її вихлопну трубу чистити власною зубною щіткою. Які цінності у людини? ЯКІ? Битовуха — от які. Сіра, бліда битовуха, що дарує радість від придбання нової речі і завдає лиха нервовій системі, коли втрачаєш улюблену цяцьку. Сварки на рівному місці з дружиною, соплі дітей, відчуття повного душевного авітамінозу. Ти відчуваєш, що наступає безвихідь, і якщо не знайдеш виходу одразу, то потім тобі його відшукати буде вельми тяжко, або частіше неможливо. Тому все потрібно робити одразу. Якщо розлюбив жінку — йди геть, бо ваші стосунки перетворяться на домашню тиранію, і не треба себе тішити тим, що все може ще влаштуватися, і що не варто приймати поспішних рішень — не допоможе. Я кажу так, бо відчув це все на власній шкірі. Можливо, я не зовсім маю рації, і хтось-таки знайшов саме на теплому, а подекуди, гарячому вугіллі битовухи для себе місце в житті і зумів реалізуватися на цій ниві, але я обрав собі інший шлях. Я НЕ ХОЧУ ПРОЖИТИ ЖИТТЯ НАМАРНО — ось моє кредо. Так вже склалося, що людина, спочатку росте, потім дорослішає, ще потім робиться старою і нарешті — вмирає. Людина, яка прожила життя, — що в неї залишається перед смертю? Останнє слово і судомний ковток повітря — ось що. А після смерті? Що залишається в людини після смерті? Можливо, я й не відкрию вам Америки, коли скажу — нічого. У людини після смерті нічого й не може залишатися, окрім одного — пам'яті про цю людину. Чим довше живе пам'ять про окрему людину на землі, тим довше живе на землі, після своєї смерті, й сама людина, її дух, який впливає на життя тих, хто живе. Якийсь померлий лікар протегує молодому студенттові і невербальним шляхом передає йому свій досвід, так само відбувається і з художниками, які ідеї отримують «невідомо звідки», і з письменниками також, особливо, коли вони чують шепіт, бачать картину і знаходять потрібні слова для її детального описання — треба тільки пам'ятати про людей. Усе — взаємопов'язане.

Я хочу неодмінно залишити після себе пам'ять — зробити так, щоб мою музику слухали з великою насолодою, а над змістом пісень замислювалися і бачили там увесь Мій Всесвіт, який я хочу передати людству. Стати відомим не для того, щоб бути вищим за інших, ні, а задля того, щоб бути не таким як інші. Виділитися білою цеглиною на стіні, яка побудована з червоної цегли.

Я завжди любив відрізнятись від людей нашої провінції — це їх, зазвичай, або лякало, або смішило. Влітку дуже любив порвати на лахміття свої застарілі речі, обвішати їх значками, медалями та іншими регаліями, зробити на голові ірокез, начепити ланцюгів і, закинувши гітару за спину, вештатися без мети чи, навпаки, з метою. Люди реагували по-різному: одні хрестились, другі привітно посміхались, треті — не дуже привітно, четверті, взагалі, стояли скам'янілі, як під час знищення Содому і Гоморри, і дивились мені вслід, а п'яті просто підходили і знайомились. Я був чимось цікавий, розумієте, — родзинка. Коли я приїхав до Києва, то просто злився одним кольором з іншими нефорами — мені це не сподобалось. Я звик відчувати себе центром уваги, не має значення якої, негативної, чи позитивної, але ж уваги, а тут таких, як я, тисячі, і один за одного кращий. За час своєї поперемінної популярності в моєму маленькому містечку, я став, як мені здалося, найсправжнісіньким егоїстом, і тепер мені потрібно було лікуватись від цієї хвороби. Не скажу, що це мені давалося важко, і я сильно страждав. Ні! Це не так. Я просто помалу відвик від своїх замашок і став дещо скромнішим, бо можна ходити навіть голим, але коли в тебе душа, наприклад, панка, то панком ти, друже, й залишишся.

Спершу ніяк не міг допетрати, чому люди в Києві весь час поспішають — я до такої швидкості не звик. На моїй батьківщинці все було повільно і помірковано, ритм життя, як у серця старенького дідуся, а в Києві такий він скажений, цей ритм, що не встигаєш прокинутися, а вже час лягати спати. Дуже швидко живуть кияни.

Якось ми з Сашком повертались додому після важкого агітаційного трудового дня: ми загітували двох бабусьок, вели полеміку з якимось комуністично налаштованим і до того ж обірваним, як і вся радянська ідея, дідуганом, який плювався слиною не гірше, ніж єгипетський верблюд, нас тричі послали туди, куди ходять пішки, і ми з горя випили пляшку коньяку на чотирьох. Шлях наш, як і завжди, лежав через метрополітен. Із «Дорогожичів» ми доїхали до станції «Палац спорту» і там повинні були перейти на «Льва Толстого», щоб зробити пересадку на свій поїзд, що мався нас довести до «Республіканського стадіону». Жах просто, скільки багато найменувань — поки все запам'ятаєш, можна й постаріти. Я планував прийти до хати, швидко поїсти, прийняти душ і десь здиміти на гульки до моїх чергових знайомих нефорів. Я побачив, що прибув наш потяг і вирішив спробувати, як і всі. Взявши Сашка під свої знамена і мотивуючи цю маленьку кампанію тим, що я поспішаю на гульки, послав ноги поперед себе. Ноги, але, як виявилось потім — не голову. Я збіг по сходах вниз, і тут почалось… течія людей була аж занадто сильною, щоб її подолати з граціозною легкістю, і я почав маневрувати, як змій: оббіг жінку з дитиною, майже зіткнувся з якимось військовим, подався далі, мало не налетів на бабцю з велетенською валізою (довелося пропустити її. Ех, занадто мало досвіду в цій битві поспішаючих). Пропускаючи бабцю, я ненавмисне торкнув її плечем, оббіг з другого боку, розвернувся до неї обличчям і вибачився, при цьому не перестаючи рухатись в бік поїзда. Знову розвернувся до транспорту і стартонув уперед, як в атаку під час Сталінградської битви, і тут трапився конфуз — ще одна бабця, яка на превеликий свій, та чого гріха таїти, і мій жаль, виросла занадто маленькою (мабуть, багато курила, коли була молодою). Пояснюю: мій зріст досягає одного метра дев’яносто сантиметрів, а її, принаймні, як здалося, був вдвічі менший, і не дивно було те, що я через неї жахливим чином перечепився — ну, не помітив, і все тут. Не впав, але мою рівновагу було безповоротним чином порушено, і вона опинилась у критичному стані. Запобігаючи падінню, я намагався втриматися на ногах, а точніше впіймати себе, та мене невпинно несло по інерції вперед і вперед. Я не міг зупинитися. Якщо би бігова доріжка була довша хоч на три метри — я неодмінно б утримався, а так мій стан наближався до розпачу. Люди, які спостерігали за цим явищем, швиденько утворили живий коридор, уникаючи можливості потрапити під роздачу. В голові своїй почав я зі швидкістю кулі прокручувати план подальших дій — усього два пункти:

1) Я продовжую боротьбу з земним притяжінням і, як цунамі, вриваюсь до вагона і, валю там все, що піддасться під вагою мого тіла.

2) Я, не добігаючи до вагона, підкоряюсь гравітації, штучно доводжу себе до падіння, бо бути, мать його, великому лиху.

Я схилився до другого варіанту і, виставивши руки вперед, доволі м'яко приземлився. Швидко підвівся і, намагаючись зробити вигляд, що нічого насправді не трапилось, невимушено обтрусивши долоні і коліна, з великою гідністю зайшов до вагона. У той момент здавалось, що цілий Всесвіт зараз витріщився на мене, невдаху, а мені було до всирачки смішно. Сашко також мочив штани і аж підвивав зі сміху. До речі, він не так поспішав, як я і, звісно, не зганьбив себе тавром придурка, увійшовши до вагона як усі нормальні люди. Нам потрібно було проїхати одну станцію, і ми, втупивши обличчя у вікно, переглядаючись один з одним, реготались до сліз. Сантос аж закашлявся, та так, що я думав його вже врятувати стусаном між лопаток. Він ще довго пригадував здивовані очі потерпілої бабусі, яка тільки з третього оберту її старенького мозку з штампиком п'ятикутної зірочки збагнула, що трапилось.

— Отакенні, — казав Сашко, викручуючи з пальців чималі бублики і притуляв їх до своїх очей, імітуючи погляд старенької. Та це ще нічого в порівнянні з тим, як Макс з Віталієм їхали одного разу на роботу. Зібрали, як в них водилось, «тормозок», щоб поїсти — це була рідка горохова каша в каструлі. Весь прикол в тім, що вона в цьому баняку й варилась, а Макс, поспішаючи, узяв її просто з плити і поклав до пакета. Цілком природно, що пакет дав маху і, падло, розплавився, а клята каша з каструлею візьми й випади. Уявіть — дрищаки темножовтої субстанції на платформі і Макса з Віталієм, які покидають місце злочину з виглядом буцімто це не вони і «ващє, шо за херня?».

Я дуже хочу грати. Я й граю, але мене ламає від того, що немає кому мене слухати (Сашка недостатньо). Мені потрібен Симко і бодай невелика аудиторія. Я нетерпляче чекаю на нього. Телефоную йому час від часу, але він поки-що, на жаль, не може приїхати, бо хворий, у лікарні. Я це розумію, та не можу нічого вдіяти. Знову ламає. Ходжу-гуляю вечорами під Майданом Незалежності, в «Трубі» — там грають музиканти, і я пригадую наші часи, коли ми гуркотіли і розносили потужним звуком старенький Шполянський Будинок культури. Декілька разів підходив до хлопців, котрі лабають в переході і просився пограти — давали, але за гроші.

— Двадцять гривень за одну пісню, — казали ці бариги і пропонували гітару, а я давав гроші і брав рідненьку в руки. Мені було однаково, що скажуть і що подумають, як оцінять мої пісні — мені потрібен був натовп, публіка. Це, як наркотик для наркомана. Коли він на системі, то дуже важко, а часом неможливо від нього відмовитись. Мене можна прирівняти до наркоманів, я був (та й є) на них дуже схожий, і хай там що, навіть відчуваючи ймовірність загибелі, я знав напевне, що не зупинюсь. Ставши на цей шлях, такі люди, як я, не повертаються назад — вони або гинуть у вирі подій життя, або досягають мети. Не знаю чому, але я впевнений, що належу до других. Знаю! Знаю насамперед те, що досягнутого, чого прагну, буду задля цього ламати мури, вибивати ноги, ламати кістки. Потім лікуватиму свої відкриті переломи і знову калічитимусь, однак, я прийду — чекай на мене людство. Я так свято в це вірив, що готовий був роздерти навпіл кожного, хто скаже бодай одне слово сумніву на адресу моїх мрій, а зараз цього чорноротого просто вислухаю спокійно, з посмішкою на обличчі, і піду собі геть. Я зміцнився в своїх прагненнях, мене ніщо не похитне, я — маніяк, і задоволений з цього.

Вибори, як і все в цьому світі, виявились підвладними часу і, посмикавшись в конвульсіях, скінчились. Нам потрібно було шукати нову роботу. Я купив журнал і довго його гортав, щось підкреслюючи і обговорюючи з Сантосом то одне, то інше запропоноване робоче місце, але нічим конкретно з написаного там ми не зацікавились. Від мерчендайзерів ми були такі далекі, що навіть не розуміли, що це слово взагалі означає — воно нас лякало. На помічників директора ми теж не тягнули, а на круп'є та дівчат по виклику й поготів. Подзвонив Максу — він, трохи поміркувавши, дав нам номер телефону тієї фірми, де сам працював раніше і, наостанок, побажавши нам наснаги на ниві майбутньої праці, попрощався і зник з мого життя ще на пару місяців. Ми довго не чекали, одразу ж дзенькнули та домовились про зустріч. Місце праці знаходилось в селищі з апетитною назвою «Вишеньки», куди потрібно було добиратися на метро, до станції «Славутич», а потім ще й на автобусі з грьобаними і нахабними пенсіонерами, а потім? ще трішечки пішки, — нарешті ми прибули. Робота полягала в тому, щоб з великих брусків дерева вирубувати маленькою сокиркою комплектуючі деталі для дитячих майданчиків.

Контингент там працював здебільшого заспиртований, і ми, притягнувши з собою «вступне», у прямому значенні цього слова, ВЛИЛИСЬ в колектив. Я пару разів роздуплявся в процесі тієї п'янки: один раз, коли тягав Санича за носа. Другий раз, коли обіймався з тьотею Лідою, в котрої вже як кілька літ почалася друга молодість. Було жахливо. На другий день — ще жахливіше. Бо з тим бодуном в голові, котрий я привіз у благочестиві «Вишеньки», потрібно було працювати. Але, як я вже згадував вище, колектив там працював проспиртований, і загинути «своєму» ніхто не дав.

Праця то була важка: за п'ятдесят (плюс-мінус десять) гривень в день потрібно було валити весь цей ліс до всрачки і, перепрошую, пердячки. Мої музичні ручки швидко обросли жахливими мозолями й змозоленнями, та почали погано згинатись, але я не зважав, тому що знав — це задля справи. Давало надію і дарувало радощі те, що клята зима скінчилась і почалась зелена пора, час сподівань, віри і любові — весна. Бруньки на деревах порозпускались і вишні вже випустили на світ біленькі пелюстки своїх квіточок, видаючи дивний аромат, який хоч і нюхаєш кожен рік, та сприймаєш його весь час по-різному, утім, завжди приємно. Травичка пробила болотяну й вологу землю, зеленими килимами вкривала вже ті місця, де менш за все ходять люди, і тягнулась, тягнулась просто до неба. Пташва розцвірінькалась, літала цілими днями навколо нас і раділа весні, а ми все рубали й рубали. Я навчився одразу, ось тільки швидко втомлювався, і тому, ну, як не крути, не міг заробити грошей, скільки потребував.

Не знаю, звідки в мене бралась сили, бо нароблявся я справді, як комбайн у жнива, і хоча й моє тіло не було таким міцним і залізним, як у нього, мою натуру ще несло в подорожі. З Петрівки і Дорогожичів, де висів якийсь час, я перебрався до Майдану Незалежності — там було значно веселіше. Постійно п'яна нефорня була повсюди, і я з нею час від часу знайомився — було досить цікаво. Для молодого чоловіка з характером вільного панка, що приїхав з провінції, де його ідеї та подуми ніхто не розділяв — це було надзвичайно. Усе, одразу все отримав я (принаймні те, чого прагнув). Такі, як я, ходять навколо чорними зграями, спілкування без перешкод, приваблива ідея вільного роздовбайства підтримується виключно усіма — чи це не свято? Чи не привід, нехай і після тяжкої зміни йти на заповітний Майдан, щоб випити там пляшку пива і потеревенити з першим зустрічним? Звичайно, для мене це було круто і вельми сприйнятно.

Мені дуже хотілося полазити по Києву вдень, а не, як це робилось зазвичай, увечері. Коли працював на виборах, то вдень знаходився на вологих, холодних, пронизуючих до кісток, Дорогожичах, а працювали ми без вихідних, тож зробити денну прогулянку по місту-герою мені було тяжко, та й холодно тоді було, як на Північному полюсі. На лісоповалі (так я охрестив нашу нову роботу) нам давали один вихідний, що припадав на неділю, але я ним ще не користувався — працював усі сім днів на тиждень. Наступний вихідний все ж таки вирішив узяти. Чекав на нього з нетерпінням, завзято рубаючи деревину і спілкуючись з темнотою міщанською, Вовою, який вилизав начальнику дупу так, що якби хтось інший схотів повторити ту саму процедуру, то його слина вступила б з вовиною в процес хімічної взаємодії, і невідомо, чим би скінчилось сраколизство для язика нового підлабузника. Мабуть, його б розірвало, як від бомби, бо Вовина, геть уся, сутність була дуже отруйною і хижою. Начальник, а точніше його дула, інстинктами якої він керувався, надала Вові в кредит вагончик. Уявіть, справжнісінький вагончик — тепер в нього був власний. Оце він заживе тепер… Тепер йому сам чорт не брат. Дивлячись на нього, на далекозорість його мрій, яка впирається в той самий вагончик, а поза межами його сліпне — я журився. У Вови є свої інструменти і він їх нікому не дає, тому я й називав його інколи жидомасоном з ложі жлобів. Зрештою, люди, що там працювали і жили, поглядами своїми дуже схожі на таких от «вовиків», тому не варто описувати їх далі, бо в Україні, на жаль, таких людей існує дуже багато і всі вони на одну пику. Їх упізнаєш усюди: на роботі, на вулицях міста, де ти живеш і навіть у себе вдома. Із усієї зграї дятлів, що довбали цілими днями колоди, перетворюючи їх на казна-що, мені подобалось двоє людей — Санич і Павло. Санич був безпросвітнім п'яницею, але, крім горілки, він любив ще вужів і безперестанку тягав їх до майстерні, чим змушував нервувати Вову-жидомасона. Санич, до всіх своїх позитивних якостей, ще й на весь цех врубав метал, який приносив у маленькому магнитофоні-мильниці — за це я його любив. Паша, той був просто нормальною, доброю людиною, в минулому служив в Афганістані і виглядав більше на розумного, ніж на тупого. «Бувалий» — так я відмітив Павла в своєму записнику ідентифікації особистостей. Бувалий підженився на дочці бригадирки тітки Діди і мешкав разом зі всіма, у великому вагоні. Якесь, мать його, братство колишніх залізничників.

Отож, настала довгоочікувана неділя, і я, прокинувшись годині о десятій ранку, попрямував спершу на Майдан. День видався сонячний і теплий, що викликало усмішку на вустах, гарний настрій і те, що я недарма взяв собі цей день за вихідний, а не кайлував на лісоповалі разом з рештою… На Майдані було досить людно. Народ відпочивав. Як мурахи, які відчули тепло і повилазили на поверхню, так і люди, побачивши сонце і вдихнувши весну, почали гуляти надворі частіше. Біля фонтанів панувало загальне пожвавлення: купка панків, кинувши на землю чохол від гітари, грала невпопадливу музику й співала різні пісні. Один з них ходив з капелюхом і діставав перехожих — причепився й до мене. Я кинув йому одну гривню і сів на фонтані поруч з ними. Послухавши їхню незграбну, але все ж таки вільну, музику, я попросив гітару собі, щоб заграти — мені не відмовили і, коли хлопець з довгим волоссям закінчив свою гру, то дав мені можливість показати себе. Сильно там показувати не було що, але на їхньому фоні я дещо вирізнявся, і вирізнився в кращий бік. Я заграв своїх улюблених пісень, і всім сподобалось, але не в тім справа — мені сподобались самі обставини, за котрих я грав. Багато людей проходять повз мене, у них різні обличчя, настрої, бажання, життя — вони навіть мене не підтримують, але мені все одно надзвичайно приємно сидіти ось так, в центрі своєї країни, в центрі, як на мене, Всесвіту, з цими милими панками та грати на гітарі — це чудово. Я пообіцяв собі наступного вихідного взяти гітару, прийти на це місце, і якщо тут ніхто не буде грати, то розташуватись самому. Так і зробив. Я працював і не помічав своєї роботи — я жив і надихався вихідним. Усе, що відбувалося навколо, успішно і не спотикаючись, проходило повз мене. Нарешті! Нарешті я дочекався. Узяв свою гітару і пішов до фонтана. Цілий тиждень сяяло сонечко, і настрій загравав зі мною, і звучав, як це робила моя гітара в найкращі її роки. Біля фонтана музикантів не виявилось. Людей було багацько і я, всівшись на мармурове коло німого фонтана, дістав з чохла інструмент, який вірно служив мені вже років зо п'ять, запалив і заходився підтягувати струни. Докінчивши цигарку і налаштувавши звук, я видихнув повітря, що немов сковувало мене, і почав. З капелюхом ніхто не бігав і людям не набридав — я був сам. Чохол на землі, гітара в руках і я просто неба, і люди, що проходять повз мене, зрідка зупиняючись на хвилинку, кидають дрібні гроші і йдуть собі далі. Через деякий час з'явились перші слухачі: двоє гарненьких молодих дівчаток, джинсовий хлопчина зі своєю намальованою подружкою і самотній бомжик. Я грав з маленькими перервами на цигарку і розпочинав усе знову. На слухачів лише зрідка позирав крізь завісу волосся, що впало на чоло. Коли пісня подобалась, хто-небудь з них вставав і, підійшовши до мене, кидав у чохол монети, або невеликої вартості папірці із зображеннями видатних українських діячів. Звісно, що мені діставалися усілякі там Володимири Великі і Івани Франки, — на тезку Тараса або на Лесюню мені ще сподіватись було марно. Я грав тоді безпосередньо для них і мені хотілося їм догодити з вибором пісні і не схибити голосом, бо то були МОЇ справжні слухачі, які не полишали територію, помічену моїм голосом, аж доки я сам не видихався і не полишив її. Відійшовши на пристойну відстань, я перерахував зароблені гроші — їх опинилося не багато й не мало, а майже п'ятдесят гривень. Приблизно таку ж суму я заробляв в таборі смерті, на лісоповалі «Заксенхаузен». Я замислився над тим, чи не варто змінити роботу на більш приємнішу, хоча б на таку, як оце зараз — сидіти при мармуровому фонтані і грати на гітарі.

За останній час я жорстко повбивав свої руки. Складалось враження, що вони більше ремонту не підлягають. Після сну (до роботи) вони не розгинались взагалі, — я маю на увазі фаланги пальців — а коли вже прийму зміну і розігрію суглоби, то почуваю себе набагато краще. Гадав, що до цього потрібно звикнути, але в мене нічого не виходило — кожен день все повторювалось спочатку, і це мене надзвичайно дратувало. Я дуже переживав за свої руки — як-не-як, а я музикант, і для мене це неприпустимо — пошкодити таку важливу деталь, як вони. Пообіцявши собі замислитись над переміною роботи, я потроху почав призвичаюватись до гітарного заробітку. Тепер кожної неділі брав вихідний і ходив на фонтан. Ходив не тільки задля заробітку, а ще й заради іншого інтересу — публіки, якої ставало все більше. Я став помічати вже знайомі обличчя, що кожного тижня були присутні на моїх, так би мовити, виступах. Цілий тиждень пахав, щоб наприкінці його побачити ці бажані обличчя.

Якось трапилось мені поїхати додому. За тривалий час я нарешті поговорив по телефону з батьками і помирився з ними, їхати мені страшенно не хотілось, і їхав я через силу, але брат підбадьорив і запевнив мене, що в першу чергу я іду до нього, а вже потім до решти. Дома мене зустрічали так, наче я щойно з армії демобілізувався. Наобнімалися і наплакалися. Мене картали, обіймали, цілували, садовили за стіл, бухали зі мною і спілкувались задушевно. Воно все, звісно ж, приємно, але мені швидко остогидло.  Наступного дня приїхала дружина (вона родом з сусіднього містечка) і зі старту заходилася мене пиляти за те, що не надсилаю їй і сину Ромаші грошей, і взагалі, дідько знає, куди подівся: не пишу і, мудило таке, зовсім виявляється, не дзвоню. Я-то розумів, що вона має рацію, але хіба ж я навмисне не надсилаю грошей? Звісно, що ні. На той час моє фінансове становище знаходилось приблизно посередині між гаманцем і діркою в кишені. Можна сказати, що моя скромна персона була на особливому рахунку у Жебрацтва та Злиднів. Що ж я їй, бідолашній, поясню? Я намагався, але до нічого путнього це не призвело — вона ще більше розлютилась. Я стояв і відмовчувався, як в третьому класі перед матір'ю через двійки. Настрій з'явився якийсь солений і висячий, якщо прирівнювати до годинникового циферблату — десь о пів на шосту. Я вирішив хутко консолідувати всі свої сили проти ситуації, яка виникла, щоб, хоч частково, її ліквідувати. Довелося вдатись до хитрощів. Зробивши вигляд, ніби в мене дзвонить телефон, я стурбовано подивився на екран і «зняв» слухавку:

— Ало!?!.. Так. Не знаю, а що? Ну-у, якщо потрібно, то я можу. Завтра? Так, звичайно буду. Все. Ну, все, пока. Так. Так. Бувай.

Мотивуючи все тим, що мені дуже потрібно з'явитися наступного дня в Києві, назавтра я й відбув. Жахливо, соромно, але іншого виходу на той момент не передбачалось, хіба що б захляв, як бездомна собака під плотом, але, на відміну від неї, я б заслаб морально, а тоді хоч стріляйся.

У дорозі задзвонив телефон і пробудив мене від солодкого транспортного сну. Дзвонив Сашко:

— Привіт!

— Привіт, Саня! Що нового розповіси? — питав я, позіхаючи.

— Нічогісінько, якщо не зважати на ту обставину, що нас з тобою звільнили з лісоповалу, — проговорив Сашко і затих, видимо очікуючи на мою реакцію, а відреагував я таким чином:

— І що, ти засмутився?

— Ні, — сказав Сашко.

— Ну, тоді бувай. До зустрічі, — промовив я.

— Бувай.

Сашкове прощання долинуло крізь шипіння якихось дивних радіоперешкод в ефірі прямого мобільного зв'язку, крізь пару сотен кілометрів, крізь різницю станів душі і моральні настрої, а потім зовсім зникло, так само же несподівано, як і з'явилось.

Звісно, що в основі звільнення нас з роботи лежали Сашкові хронічні спізнювання на роботу, оскільки він просипав, але, як пояснював, причиною порушень ним дисципліни були обов’язково пробки на дорогах (на метро!?). Мало того, що він просипав роботу, так він ще приділяв часу на ранковий туалет більше, ніж жінка приділяє собі перед якимось святом, навіть коли повинна сяяти там, як зірка. Сашко, поц, зачинявся в туалеті зі своїм телефоном і не виходив звідти подовгу, а на мої благання, щоб він там справлявся швидше, ніяк не реагував. Спочатку я, з Сашкової подачі, запізнювався теж, але терпець урвався і, прокинувшись вранці, готував на роботу тормозок, снідав, одягався і, виходячи через вхідні двері, вітався з Сашком, який щойно прокинувся.

Перші Сашкові затримки начальник ще терпів, а потім розлютився так, що Сантос навіть деякий час почав прокидатись раніше за мене.

Я взяв кілька вихідних власним коштом, щоб з'їздити додому, а Сашко, мабуть, знов узявся за «пробки», і тому його поперли до дідька, а я просто потрапив під роздачу. Я зовсім не шкодував за втраченою роботою, навпаки — був радий таким змінам і тому, що відбулися вони спонтанно, і що до цього я не прикладав зусиль, і з власного бажання. Доля. Це все доля. Ніколи не відомо, що вона готує — така вже вона таємнича і несподівана. Це стає помітно-тільки тоді, коли звужується коло, історія окремого випадку наближається до кінця і вказує нам на суть усього дійства, про яку ти навіть не здогадувався. Звільнюють тебе, наприклад, з роботи, а ти знаходиш іншу, ще кращу і живеться тобі легше, і приємніше віддавати час свого життя на благо власного гаманця — це дуже примітивний приклад, але ж бувають набагато заплутаніші й складніші, так що завжди потрібно чекати весни, коли розтане сніг і можна буде побачити, де розкидане гімно.

Я вирішив поки що не працювати. Надумав собі, що ходитиму з гітарою і гратиму в переходах — так собі на життя і зароблю. А взагалі-то, я був завзятим фаталістом і вперто вірив у те, що Її Величність Доля, обов'язково вкаже мені курс по якому я повинен рухатися і вітер надме на моєму кораблі вітрила, і попливу я назустріч невідомому задля пригоди, задля відчуття волі, задля пошуку щастя. І я вийшов на підмостки підземних переходів. Виплив на них, як фрегат, наскрізь просякнутий духом волоцюжництва. Можливо навіть, як підводний човен, — обережно так долонями розгортаючи жабуриння й очерет.

Бачення третє

— Ось я не зрозумію ніяк: Доля, доля… Ви всі каркаєте, немов круки на горісі, весь час тут про неї, що вона така розумна, і їй все підвладне. Я не розумію… Припустимо, я в неї зовсім не вірю, — відізвався мужичок з пласкуватим лобом і крупним носом-картоплею. Він був наділений густою рослинністю на тілі, що наглядно демонструвала його футболка, з-під якої, стирчали чорні завитки. М'ясисті губи й приховані під надбрівними хащами поросячі оченята теж не додавали йому інтелігентного виду, і на Толстого він схожий також не був. А робився він схожий на мурчика, який дві години тому із зони відкинувся. Зовнішність чоловіка належала більше до злочинного вуркаганського світу, ніж до того товариства, в якому він перебував нині.

— Я ніколи її не бачив і не чув, — продовжував він — а тому і не можу довіряти і, тим більше, вірити в те, чого не знаю та не розумію. Я…

— Не якай так голосно, а то вона і з тобою зіграє злий жарт, наприклад, підкине ще волосся до того, що вже є — перебив його на півслові дід. — Я старіший за всіх і мудріший, отож, знаю Долю далеко не по чутках. Один з прикладів зараз вам хочу розповісти.

Ніхто не наважився завадити діду, а вірніше — не встиг. Похмура дама тільки й спромоглася, що клацнути язиком, а плосколобий — почухати свою потилицю і подумати: «Чому дурні чешуть маківку, а розумні лоба?». І дід, від задоволення крекнувши — як те роблять старі люди — і, вмостившись зручніше, розпочав історію, якою одразу ж усі пройнялись. Повільно, не поспішаючи, дотримуючись всіх потрібних акцентів і використовуючи театральні паузи, залунав його скрипучий голос, який, з огляду на розповідь, трохи навіть злагіднів і набув приємнішого відтінку.

…Увійшовши до своєї запилюженої кімнатки, Андрій зняв бушлат, кашкет, і тренованим, звиклим рухом кинув все це діло на ліжко. Нікуди не поспішаючи, втомленою ходою, підійшов до старенького письмового столу, відчинив шухляду в тумбочці, що ненав'язливо стояла поруч, і витягнув звідти нерозпечатану пляшку горілки та склянку, якій на роду було написано пилом не припадати. Склянка з грюкотом приземлилась на столі. Потім по-джигітськи Андрій скрутив шию у півлітрачки і щедро почав лити вміст пляшки в гранчастий резервуар. Наповнивши його майже через край і відставивши пляшку набік, він взяв гранчак та, підвівши очі догори, перехилив. Гримнув нещасною склянкою по кришці стола, і почав нюхати власний кулак, крекчучи від міцної горілки. Потім, винюхавши усі запахи і не чекаючи довго, швидко повторив ту саму процедуру. Осушивши пляшку і донюхавши міцний, вкритий диким волоссям кулак, голосно видихнув повітря і навідліг вдарив по посуду на столі. Пляшка і склянка, котра вірно несла свою службу, осколками розлетілись по брудних кутках кімнати. Андрій, хитаючись, каламутними очима подивився їм вслід. Сфокусувавши погляд на стільці, він схопив його за спинку і, розвернувши сідалом до себе, звалився на нього важким мішком. Затулив обличчя обома долонями і заплакав. Ні, не заплакав — заридав. Тіло трусило, як в лихоманці. Видаючи неприродні завивання, Андрій буквально видирав волосся з голови. Здавалось, що стану, в якім опинився Андрій, скоро і кінця не буде, але схлипи тривали недовго. Він витер обличчя рукавом і глибоко зітхнув.

За весь цей час, йому вперше стало дуже самотньо; так самотньо, що навіть пляшка, себто горілка, що в ній знаходилась, не змогла вдіяти нічого і була безпомічна в цій ситуації. Рідина, яка є першим, звісно, в своєму роді, товаришем в стані депресії, і, залежно від глибини і характеру стану, або виводить з нього повільно й обережно, надавши можливості в супроводі туманного хмелю, як слід посумувати, або, навпаки, заглиблює в депресію, і павутинням обволікає мозок, не випускаючи зі своїх липких обіймів. Неначе чорний, химерний восьминіг, який своїми щупальцями впивається в кожну нейроклітину і стискає її так міцно, що можна відчути пульсування крові у венах його кінцівок, в котрі качає її помпою серце — чорне серце сутінкового, багатолапого смутку.

І перед вологими очима попливло все прожите життя. Усі ті миті радощів, котрі висвітлюються в пам'яті яскравими зірками, дивлячись на які, пригадуєш з посмішкою на обличчі особливості тієї чи іншої сріблястої події. Усі ті миті радощів і роки нестерпного, терзаючого душу болю, що чорною, без надії на просвітління, плямою засів в голові й, зробивши там прірву, втягує туди всі соки життя, перетворюючи їх на отруту. Так, він, як ніхто, знав, що таке сум.

Дитинство він пам'ятав погано. В пам'яті висвітлювались далекі радянські часи: його батько, офіцер флоту і красуня-мама. Він, білобрисий малий, на велосипеді з трьома колесами, крутить ноженятами педалі так, що вони аж мигкотять перед очима батьків. Вони сім'єю гуляють по алеях парку, в якому кошлаті дерева вибудовують для них зелені, затишні коридори. Свіжопофарбовані лавки стоять по обидва боки і чекають на осінь, яка невдовзі має початися і засипати їх своїм космічного кольору листям.

Батько сміється і показує рукою кудись в далечінь, а мама, молода і гарна, посміхається і обіймає тата. Андрійко теж туди дивиться, але нічого веселого там не бачить — там будівництво, всього лише велетенський, багатоповерховий, сірий і недокінчений будинок. Ох, ці дорослі розмови… Розмовляють про щось таке, не одразу їх і зрозумієш, або таке заженуть, що й голову зламати можна, поки дотямиш, про що йдеться в тих балачках.

Далі пам'ять вирізає нові сюжети… Андрій — школярик. У класі вже, мабуть, дев'ятому. Не відмінник, але в одному ряду з першими за успішністю. Виходить зі школи і йде через шкільний двір додому. Кінець занять — думка про це супроводжується зазвичай подихом полегшення. Але йде не через парадний вхід у шкільній брамі, а крізь дірку в огорожі, що знаходиться за майстернею — так швидше. Впевнено крокуючи, Андрій думає про книжку, яку почав читати двома днями раніше — вона написана про якогось д'Артаньяна та про трьох його товаришів-мушкетерів. Ось де справжня чоловіча дружба. Героїчні пригоди цієї компанії не давали Андрію спокою. Як же йому хотілось бути схожим на них хоч трішечки. Шалений успіх у жінок, бравада, вміння битися, протистояння ворогу на смерть, яка їх ніскільки не лякає, бо вони захищають такі речі, як правда, честь і абсолютна віра в непорушність чоловічої дружби — за таке і померти не шкода.

Замислившись над карколомними подіями книжки, він не помітив, як зайшов за будівлю майстерні. Там стояли хлопці з десятих класів і палили цигарки. Поруч із ними труїлись нікотиновим чадом і декілька дівчат — вони ковтали дим, дещо через силу, і відчайдушно робили вигляд модних та дорослих. Серед них була і перша красуня школи Аня Радова. Уся компанія перебувала в піднесеному настрої — гомоніла і веселилась. Раптом, в пориві веселощів, усім відомий хуліган і дебошир, Микола Терешко, підійшов до Ані ззаду і, схопивши її цупко за коси, потягнув на себе. Аня, виявивши неабияку стійкість, звільнилась, назвавши його при цьому придурком. Але Микола не вгамовувався, і вхопив її за сідницю. Вона, обурившись, дала йому ляпаса, а Микола штовхнув її в плече. Андрій, що начитався про геройські вчинки, перебуваючи все ще під впливом прочитаного, одразу ж кинувся на Миколу, відстоюючи честь мадмуазель Ганни. Він збив Миколу, котрий був упевнений в безкарності, з ніг, і впевнено, всівшись зверху, почав стусати його по обличчю, яке швидко перетворювалось, щонайменше, на морду. Микола намагався оборонятись, але Андрій, що вже тоді займався спортом, не давав Миколі оговтатися. Він бив його й бив. Миколу вже почало вимикати, як Андрій відчув чиїсь міцні руки на своїй шиї і плечах — то були Миколчині друзяки. Вони відійшли від легкого шоку й побачили, що їхній товариш не в змозі дати собі раду, і поквапились на допомогу. Андрія стягнули з переможеного, кинули на землю і почали копати ногами, не надаючи жодної можливості підвестись. Через приблизно п'ять хвилин екзекуцію було закінчено. Хлопця облишили, і Андрій, тримаючись за огорожу, ледве підвівся на тремтячих ногах. Лівий бік болів нестерпно, обличчя почало запухати. Весь в пилюці, зі скуйовдженим на голові волоссям, Андрій почав повільними рухами трусити розірваний піджак і штани. В цілому, виглядав він жалюгідно і навіть комічно. Микола, що прийшов до тями, і його друзяки дружно реготали, а в унісон їм хихикали дівчата. Демонструючи рівненькі, біленькі зубки, сміялась над героєм-мушкетером, який не зміг реалізуватися, і перша красуня школи Аня Радова. Андрій тоді присягнув собі: ніколи в житті не мати справи з дівчатами взагалі. Природно, що він не дотримався своєї обіцянки.

Згодом, через багато років, він, молодий офіцер, лейтенант Військово-морського флоту Збройних Сил України, тільки-но закінчивши училище, був прикомандирований до судна «Славутич», де справно ніс службу, роблячи семимильні кроки по службовій драбині. Позначилися і наполегливість, і роки навчання в інституті, який закінчив з відзнакою; та й вміння налагоджувати стосунки з різного характеру людьми давали неабияк про себе знати. Керівництво не могло натішитися молодим офіцером, що розпростував крила з погонами, і його, як тільки траплялася нагода, підіймали в званні все вище й вище, від чого погони все важчали й важчали.

Коли зустрів її, то вже був у званні капітана-лейтенанта. Це була молоденька особа в обтягуючих гарну фігурку джинсах, що тільки-но приїхала в приморське місто в гості до тітоньки на літо. Познайомились вони невипадково. Андрій вже втретє зустрічав її в одному й тому самому кафе. Вона завжди сиділа сама, пила каву або сік — і як видно було з усього — страшенно нудьгувала.

Одного разу Андрій набрався хоробрості, купив букет червоних троянд, підтягнувся, знову перевірив, чи все на місці, і підійшов. Так, справді, він підійшов, тільки не ДО НЕЇ, як він думав, а ЇЙ. Кращої пропозиції від долі годі й чекати: гарний на вроду, молодий, хвацький парубок, та ще й на додаток до всіх цих позитивних якостей, офіцер, військовий моряк. А хто з дівчат у такому віці, в якому перебувала вона — на той момент їй було дев'ятнадцять років, — не мріяв про таке романтичне кохання? Мабуть, усі. Ну, добре, здаюсь, принаймні — більшість. Завзятим же він був залицяльником: квіти, просто гори і гірки квітів, подарунків, як, власне кажучи, і самої уваги. Вона, на щастя, відповідала йому взаємністю. Чекала на нього завжди з нетерпінням, а він з нетерпінням біг до неї після служби. Поспішав, щоб не згаяти жодної хвилиночки. То було дійсно справжнє кохання. Задля кохання людина здатна на все, щоб його зберегти. І ось що з цього вийшло…

Наприкінці літа вона поїхала у Київ, додому, на навчання. Звісно, її курортна відпустка не могла довго тривати — в неї теж було своє життя. Як не благав він її залишитися, вона була непохитна в своєму рішенні. Тим більше, що кидати університет вона не збиралась, щоб принести себе в жертву коханню. Проте Андрій не хотів так швидко здавати позиції. Не розгубившись, він пішов до керівництва й почав прохати перевести його до столиці, ну, хоча б на яку-небудь посаду. Керівництво навідріз відмовило йому в проханні. Після цього Андрій подав рапорт про звільнення. Нарешті старші чини зачухалися і трохи пом'якшали, ті з питанням: «Чи не баба тут замішана?» — і з розуміючим видом, киваючи головами, підписали клопотання про переведення капітана-лейтенанта Задорожнього А. П. до міста-героя Києва. Радощам його не було меж. Він прибіг… прилетів до неї, як пташечка — закоханий і несамовитий, в надії, що всі проблеми вирішені. Бідолаха навіть не знав, що цим спонтанним рішенням він створив значно більші проблеми. Посмішка на її ніжних щічках згасла, вона захвилювалась, закрутила хвостом, а потім розповіла те, що приховувала. У неї був чоловік. І вона ніде не навчалась. Просто… була заміжня. Чоловік перебував на високій посаді, в одному дуже відомому і солідному банку, і його вона не збиралась кидати, а Андрій… А що Андрій? Швидкоплинне захоплення, тільки й усього. Отримавши таке потрясіння, Андрій взагалі звільнився з армії, уїхав з Києва і почав сильно пити. Через деякий час на нього страшно було дивитись: мішки під очима, постійно ободунілий… То подряпаний, або, взагалі, побитий. Але він своєчасно схаменувся, і після двох тижнів запою зібрав свої речі, і, ні з ким не прощаючись, поїхав до Києва. Та не по неї він попрямував туди, а за іншою, новою і, можливо, навіть, кращою Долею.

Там знайшов роботу. Почав працювати охоронцем в одному з багатьох величезних маркетів. Через рік, зважаючи його військове минуле, відзнаки по службі, його призначили начальником охорони. Так що, в цілому, жилося непогано. Деякий час по тому Андрій знову знайшов жінку. Тривалий час з нею зустрічався, а потім одружився. Усе, в його житті, здавалось, рухалось в бік стабільності. Жили вони добре. Зарплатні обох вистачало, навіть більше. Майже через рік, у них народилася донька, яку вирішили назвати модним нині ім'ям — Аліна. Донечка, на втіху батькам, була розумницею і навчалась дуже добре. Минав рік за роком і вона закінчила школу. Для людей, час, як зауважують вони самі, проходить начебто повільно, але насправді він летить надзвичайно швидко. Взагалі, люди, що наближаються до похилого віку, починають жити спогадами, а молоді, натомість, враженнями. Плин часу починаєш відчувати лише тоді, коли виповниться певна сума років і, зітхаючи, внутрішній голос промовить: «Йо-майо, а я вже чверть життя прожив». А потім скаже про половину і, врешті-решт, про сам кінець, і буде його покірно чекати, а далі повірить в Бога, якщо раніше не вірив, тому що боїться таємниці потойбічного життя. Люди навіть не здогадуються, що ця таємниця відома їм від з самого народження.

— Я дуже просив би вас, шановний Мудрику, не відволікатися, — сказав волохань, стурбований тим, що старий відходить від суті оповідання.

Старий схаменувся і роздратовано глипнув на нього. Потім, підібгавши губи і шморгнувши носом, дід все-таки усвідомив, що дійсно збився з курсу, заспокоївся і продовжив розповідь далі.

— Так ось, дитя підростало і вступило до вузу. Навчалася Аліна добре й там. Виросла дуже вродливою, і парубки кружляли біля неї, як бджоли довкола меду.

Взагалі, Андрій був дуже задоволений, що його донечка така розумниця. Ще б пак…

Без сім'ї він життя не уявляв. Дружину дуже любив. Удома проводив весь вільний час, присвячуючи себе повністю своїй найдорожчій в житті втісі.

Одного разу Андрій, повертаючись додому з роботи раніше, ніж звичайно, зайшов до кондитерської — купив цукерок і печива для своїх дівчат. Дійшовши до будинку і підійнявшись на свій поверх, він відчинив двері. Дружина в цей час повинна бути на роботі, а доня тільки через дві години повернеться з навчання. Андрій зняв з себе бушлат, до якого вже давно звик і, якого, не зважаючи на умовляння дружини та дочки придбати іншу гарну річ, не поміняв би ні на що. З часом люди стають сентиментальними. Пішов на кухню, щоб викласти покупки, і раптом почув підозрілі звуки, що долинали зі спальні. Коли він туди увійшов, то побачив незнайомого чоловіка, майже голого. У такому ж вигляді була і його благовірна. Така очевидна й безсоромна зрада блискавкою вразила його душу і розколола навпіл любляче серце. Андрій дивився на неї, і не міг повірити власним очам. Він не міг усвідомити, як це так….ЯК? ЯК? Врешті-решт, ЧОМУ? Від образи все в ньому заніміло, губи стерпли. Андрій так і стояв, з пакетом печива, яке не встиг викласти, в руках, судомно хапаючи ротом повітря ротом, наче хотів щось сказати, та не міг. Трохи оговтавшись, він розвернувся і, опустивши голову, пішов геть. Не звертаючи уваги на вибачення, на брехню про випадковість того, що трапилось, на благання залишитися заради доньки — Андрій пішов, щоб більше не повертатися ніколи.

Він винайняв собі в комунальній квартирі кімнатку і приходив туди, щоб гаяти час, вільний від роботи. Андрій став убивцею часу. Він катував і нещадно вбивав його за допомогою банальної горілки. Коли вона ллється в душу, отруюючи життя чистою, як сльоза горя, рідиною, — людина стає калікою. Горілка доводить до того стану, коли настає цілковите отупіння і повна несприйнятність оточуючого суспільства, і, що погано, власних думок.

Він витер сльози рукавом сорочки і озирнувся навколо себе, неначе щось шукав. Нарешті погляд його сфокусувався на бушлаті, що був неохайно кинутий на вбоге ліжко. Андрій спробував підвестись — не вийшло. Друга спроба виявилась вдалою, і, вже на ногах, хитаючись, він почвалав до ліжка з вигнутими нікелевими бильцями. Підійшовши до нього, він з хвилину постояв, ніби міркував про щось, а тоді вхопив бушлат і почав нишпорити по кишенях. Згадавши нарешті, що шукає, він поліз до внутрішньої кишені. Рухи його на мить застигли, а тоді він повільно витягнув пістолет. Бушлат був більше не потрібен — він тихо вислизнув із рук і впав на брудну підлогу. Андрій тримав пістолет на обох долонях і втупився на нього, немов бачив в цьому залізному, небезпечному винаході свою останню надію. Потім, хитаючись, як шатун по тайзі, він почвалав до стільця. Сів. По щоці потекла сльоза, скупа сльоза, випустити котру він дозволив собі тільки сьогодні. Адже саме сьогодні переповнились усі резервуари його терпіння. Сьогодні Андрія дістало геть усе. Йому остогидло й саме життя, суцільний безлад довкола. Чи розумієте ви?.. Коли любиш, то чомусь не люблять тебе.

Скільки він не намагався, скільки не починав усе спочатку, старався — марно. Якесь існування без сенсу. Він сидів і думав про те, що не повинен був народжуватись взагалі на цій планеті, в цьому потворному і ворожому світі, що це величезна помилка, яку, звісно, можна виправити… Навіщо жити? Задля того, щоб терпіти і зносити цей біль, який ніколи не закінчиться? НАБРИДЛО! Набридло все, в цьому немилому, небілому світі. Один лишень друг-товариш «Макаров» — він розуміє його, він йому допоможе неодмінно.

— Допоможеш? — гримнув Андрій басом несподівано для самого себе, вириваючись з німоти.

— Допоможеш, — ледве чутно відповів. Очі примружились, і знову замиготіли кадри минулого на сеансі в найнестерпнішому кінотеатрі світу під назвою «Пам’ять».

Андрій йшов вулицею, зимовою засніженою вулицею, що наганяла депресію своєю чорно-білою німотою, але настрій, навпаки, був піднесений — це завдяки випитому вину, в кафешці, що знаходилась неподалік від будинку. Він там досить непогано провів час. Барменша, гарненька кароока молодиця, років тридцяти, весь вечір йому підморгувала, але він залишився байдужим до її залицянь. Потім до нього підсів якийсь чоловік і запропонував випити. У Андрія скінчились гроші, а випити ще хотілось, тому він, без зайвих вагань, погодився. Мужик цей одразу ж, як то кажуть, підсів на вуха і почав нарікати на долю, що кидає і крутить ним, як тріскою в бурхливому морі. Бідоласі просто потрібно було з кимось поговорити. Андрій вислухав його і, при першій-ліпшій нагоді, пішов собі геть. Випивку він чесно відпрацював; далеко не кожен зміг би вислухати дві діжки такої маячні. Барменша наостанок йому лукаво й недвозначно посміхнулась. Посмішка не тільки народжується почуттям, але й народжує його. Андрій посміхнувся їй у відповідь і вийшов з бару. Настрій був непоганий. Гострий душевний біль трохи вщухнув, і Андрію хотілося все життя пробути в стані, схожому на цей. Нехай він проживе коротше життя, та воно буде без болю, і, до того ж, можна все забути, до речі, й себе самого. Він думав, що не все так погано, що є люди й зі значно більшими проблемами, ніж у нього. Наразі, задзвонив мобільний телефон — телефонувала донька. Він її не бачив вже три дні (з тих самих пір, як пішов з дому). Аліна накинулась на нього з лайкою, звинувачуючи в усіх смертних гріхах і огріхах. Що він пішов з дому, що, мовляв, кинув їх з мамою напризволяще.

— Ти вчинив підло, — кричала вона в слухавку, захлинаючись слізьми.

Андрій намагався якось протистояти її натиску, а потім зрозумів, що дружина налаштувала доньку проти нього і, звісно ж, правди їй не розповіла. Він не наважився травмувати доню вдруге і сказати їй, що насправді відбулося. Він тільки дочекався, коли натиск Аліни послабшає, і нарешті вставив своє в розмову:

— Вибач мене, доню, за все вибач. Більше я нікому в цьому житті, шкоди не завдам — присягаюсь тобі. Вибач мене, моє сонечко, і не плач — все неодмінно влаштується.

І він вимкнув телефон. Зібравши всю силу волі в кулак, щоб не розплакатись прямо посеред вулиці, Андрій, прибитий доньчиними словами, поплентався додому.

Сходи, дорога по них на восьмий поверх, далися Андрію не зовсім легко. Задихаючись, він увійшов до квартири, уже знаючи, що має зробити.

І ось він, сидить і тримає в руці останнього друга, який вже точно збою не дасть і не схибить. Він взяв пістолет правою рукою, застиглим поглядом проникаючи крізь погане освітлення в кімнаті, крізь двері, що були навпроти, крізь Всесвіт, який його оточував. Повільно підняв зброю і міцно притиснув до скроні. Так міцно, що пошкодив шкіру, і з-під дула «Макарова» засочилася кров. Так, звісно, йому було боляче, але він хотів, наостанок, відчути, що біль фізичний в мільярд разів поступається болю душевному, а тому, щоб звільнити своє тіло від страждань, треба всього лише натиснути на спусковий гачок.

Смерть не є для нас ворогом, хоча ним здається. Смерть не руйнує нас, хоча ми думаємо, що це так. Смерть — єдиний гідний наш суперник. Смерть — це виклик для нас. Ми народжені, щоб прийняти цей виклик. Навіщо зволікати? Слід прийняти цей виклик зараз. Залишити цей світ, щоб звільнилась душа, від мерзенного тіла, котре понівечило, призвело до нестерпних страждань і, внаслідок витівок Долі, до повного розпачу.

Рука вже спітніла, і все, навіть тумбочка біля столу, вказувало йому на те, що час настав. І ось коли сліди вже останніх гірких думок почали холонути, він, потрісканими, сухими губами, прошепотів:

— Пора.

І в кімнаті, куди не долинали жодні інші звуки, пролунало лише сухе клацання.?!.. ОСІЧКА!..

Андрій, здивовано поглянувши на пістолет, спитав, у нього:

— І ти туди ж?

Він розлючено кинув зброю, яка його зрадила, на підлогу. Стан був такий, наче й не пив зовсім. Андрій зірвався з стільця і, піднявши бушлат з пилюки, вискочив із квартири. Повністю прийшов до тями лише надворі. Він йшов і йшов по тротуару, нікуди не звертаючи, раз у раз поглядав на небо, наче шукав там Бога… Непомітно для себе і для водія, що керував «КАМАЗом», Андрій вийшов на проїжджу частину дороги. Він ледве встиг повернути голову в бік машини, як почулось вищання гальм і тупий удар.

І все, до чого він увесь вечір йшов так невблаганно й тяжко, було отримано лишень за одну легку, як мрія, мить…

— Да-а… — протягуючи «а», відізвався володар волохатого, як мочалка, тіла. — Навіть не уявляв, що людині можна влаштувати таке моральне побиття.

— Що ти здатний розуміти в цьому? — сказала Зажура. — Ти — Матеріаліст і Хам, твоє діло невелике, а ось їй несолодко доводиться зі своїми витонченими фатальними фантазіями, а їх не бракує. Це ж все треба розставити на місця, розкласти пасьянс, а це, ой, як нелегко. Тут неабиякий розум потрібно мати. Куди тобі, імбецилу з послужним списком, до її вищих матерій тягнутися. Ось ти її (Долю) і заперечуєш.

Волохатий від образи засопів так, що аж волосся на ньому сколихнулося, і вигукнув:

— Ти, курво! Чи не хочеш ти сказати, що я тупіший за тебе?

На що Зажура спокійнісінько відповіла:

— Гм, за мене? Та ти тупіший навіть за Тупість, яка взяла тебе під свою опіку, бо й вона така тупа, що зглянулася над тобою.

Складалось таке враження, що волохатий зараз неодмінно полізе битися, і це було цілком можливо. Хам, здавалось збожеволів від образи, що йому, ХАМУ, й нахамили. Скрутив долоні в кулаки і вже зібрався встати з-за столу, як почув лагідний голосок Зажури:

— Ой, здається, що я розсердила тебе. Я бачу, що ти знервований, любчику. Не хвилюйся, дорогенький. Сядь краще на стілець.

І вона владним жестом посадовила його на місце. Він сів, але ще був досить напружений для того, щоб встати і довести справу до кінця.

— Закрий, любчику, очі. Ось побачиш, наскільки тобі стане краще, — все воркотіла вона біля Хама і той знову підкорився.

— Розслаб повністю все своє тіло. Твоє тіло повинно бути нерухомим. Не ворушись. Втомлені м'язи самі не хочуть рухатися — їм необхідно відпочити. Тепер повністю відмовся від свого тіла. Ти не відчуваєш його. Не ворушись. Голова немов наповнюється свинцем. Прожени свої хижі думки. Розслабся. Ти думаєш ні про що. Ти потрапляєш цілком у всесвіт фантазій. Твоя свідомість полишає тебе. Ти чуєш лише голос, голос, голос… голос монотонний і переконливий. Ти віриш голосу. Ти хочеш слухати голос. Тобі подобається. Світ ілюзій чекає на тебе.

Вона плавно вела свою розповідь, і поступово Хамом оволодів гіпнотичний сон. Він схилив голову на груди і вимкнувся. Тіло трохи сповзло по стільці, і руки повисли, майже торкаючись підлоги. Закуняв було і дід, та схаменувся і, перелякано озирнувшись довкола себе, зрозумів-таки, що він при свідомості. Вщипнув себе непомітно і переконався, що він дійсно при власному розумі. Налив чаю і почав сьорбати, наче нічого не трапилось. А тим часом дама продовжувала свій гіпноз.

— Ти птах. Ти гарний, білий птах. Ти летиш над землею розтинаючи повітря крилами. Тобі чужі всі проблеми і радощі землі. НЕБО — ось твоя стихія. Ти самотній птах, величний і неприступний. Лише ти один створений для неба. Ніхто не може злетіти так високо, як злітаєш ти. Бути з небом на «ТИ» — це велика честь.

Тепер ти — море. Ти хвиля. Ти можеш бути спокійною, а можеш і хвилюватися. Можеш пестити тіло плавця, а можеш розбивати своєю плоттю величезні стрімчаки. Лише тобі підвладні долі моряків, що пішли в море на довгі місяці. Ти потрапляєш всюди. Ти вода. Ти пливеш, пливеш, пливеш… ну то й пливи собі далі, а нас не чіпай.

Вона ляснула в долоні, при цьому викрикнувши: «Зникни» — і, неначе мильна куля, Хам розлетівся на мільярди маленьких кульок та відразу ж розчинився в темних кутках кімнати. Присутні тільки спостерігали за тим, що відбувалось. По закінченню вистави всі зробили вигляд, що нічогісінько не трапилось. Та й взагалі, все гаразд. А сама дама, закинувши голову назад і заплющивши очі, глибоко зітхнула. Потім, повернувшись у попередню позицію, теж зробила вигляд, що про Хама, як такого, вона ніколи й не чула. І на тому подиху, що й раніше, продовжила свою розповідь.

Так, у неї розуму буде достатньо, щоб заплутати такий клубок, що не кожному вдасться з ним дати раду, а вже тим більше усвідомити сенс її фатальних фантазій.

Четвертий крок Долі…

Фірма, що утримувала нашу комуналку, люб'язно, але надзвичайно наполегливо запропонувала нам відпрацювати борг, який з'явився внаслідок тривалого безробіття. Це повідомлення прийшло до нас вранці в образі службовця фірми, пана Джури, який теж мешкав з нами в убогій квартирці.

Якщо я працював, скажімо, так собі, потроху граючи в переходах, то Сашко не працював зовсім. Я годував нас обох, давав йому на цигарки і проїзд, хоча він цього й не просив, відчуваючи певну відповідальності за те, що він тут, і тому допомагав Сантьору, як міг.

Сказавши, які речі нам потрібно з собою взяти (з переліку речей мені стало зрозуміло, що це буде будівництво), — нас повезли до якогось легендарного підвалу, про який розповідав нам Джура, де повинна з нашою допомогою відбутися реконструкція, і звідки всі тікали, бо працювати там було неможливо. Та які б жахіття нам не розповідали по дорозі, ми знали, що борг треба відпрацювати.

Чуваки, які нас привезли на місце події, побажали нам удачі, потім чомусь перезирнулись і, хихочучи, як дівчатка на лавочці біля школи, спитали, чи є в нас вазелін, або, принаймні, мило. Ми, звісно ж, здивувались від такого, м'яко кажучи, відвертого запитання. Обурений, як і я, Сашко мене випередив і, вилупивши очі, запитав:

— Що ти плетеш, мудило чортів — які вазеліни?

Чуваки сказали, що то жарти в них такі, вибачились, наче плюнули, хутко сіли в свій автомобіль і, поцокотівши роздовбаним мотором, покотилися, зникли туди, звідки до нас більше ніколи не навідувалися. Мабуть, вони також були щось винні фірмі і, відробляючи борг, притранспортували нас до підвалу зі своїм секретним кістяком у шафі.

Якщо вірити словам водія, то на нас у підвалі має чекати бригадир, який буде нами керувати і вказувати, що і де потрібно полагодити. Ми знервовано перекурили, та все ж натяки на вазелін нас збентежили. Поклялись один одному у вічній дружбі і приготувались, аби там що, стояти на смерть, як у книжках про війну, адже натяки були слизькі, а підвал темний, як дупа негроїда.

— Агов, є хтось вдома? — крикнув я у черево підземелля.

— Може, там живе якийсь людожер? — обережно спитав, начебто сам у себе, Сашко.

— Не знаю, хто там живе, людожер чи ні, але він або глухий, або десь на полюванні.

Я, відразу ж уявив собі цього людожера: розпатланий, міцний, з маленьким лобом і великим членом, який виглядає з-під шкіряних обладунків, і постійно вимагає вазеліну. Деспот з палицею у руках і бородавкою на носі.

Я підібрав дебелого камінця, Сашко, наслідуючи мій приклад, витяг з кущів уламок іржавої арматури, і ми, подумки перехрестившись, повільно і насторожено, як у фільмах про спецназівців, почали спускатися під землю, сходинка за сходинкою лишаючи за собою пройдені метри небезпечного шляху.

Раптом десь в глибині щось жахливо заторохкотіло. Було схоже на крупнокаліберний кулемет, але я цей звук вже колись чув раніше і, покопирсавшись у файлах пам'яті, я пригадав, що цей дражливий шум може належати відбійнику — як виявилось, так воно і було. Ми пройшли вглиб приміщення і зникли в пилюці, яка одразу ж вкрила нам одежу і волосся. Запахло сирою землею і цементом, а може, й нашою смертю; я втратив Сашка, а він, в свою чергу, крізь гарчання пекельного пристрою, крикнув:

— Тарасе, ти де?

— Я тут, брате — тут я, поруч… десь.

Оп…, я подумав, що я оглух — шум припинився, чутно було як хтось надривно кашлянув.

— Є тут хто? — вкотре задав я це дебільне питання, і, о боже…, як в кращих, витриманих традиціях американських блокбастерів, правда-що з відбійником на плечі замість кулемета, велично і хрупаючи дрібним камінням під ногами вийшов з туману в напівмороці неяскравої лампочки, міцної статури… грузин!?

— Вах, — тільки й додумався сказати я.

— Шіто, «Вах»? — спитав він якось різко.

— Нічого, — відморозився я, — вах, та й ГОДІ.

— Ета ві пришьлі на падмогу?

— Ми, — потім, подумавши, що гроші на квартиру можна заробити й іншим шляхом, додав: — Здається. Ми, мабуть, не туди потрапили, — промовив я лагідно, неначе боявся зхвилювати буйного душевнохворого.

— Как не туда папаль? — підняв він здивовано брови. — Все туда. Відалжьнікі?

— Ми, — ляпнув Сантьор зовсім не подумавши.

Тут грузин зовсім несподівано посміхнувся на всі зуби і м'яко промовив:

— Мєн'я зовут Гєла.

— Прям, як в Булгакова, — вирвалось у мене доцільне зауваження.

Гєла (скорочене від імені Георгій) навчав нас хитрощів будівничої справи і надзвичайно мене діставав: то молотка йому подай, то пензля, то сраку на повороті занеси…

Одного разу я не витримав і сказав відверто, щоб він, дорогоцінний наш гуру, брав свою сраку собі ж в жменю і давав їй на поворотах раду самостійно. Гєла надзвичайно обурився і, харкаючи ненашими словами, вперемішку-таки з нашими (тими, що з ненормативного лексикону), почав мені пояснювати, що ми з Сашком — два розпиздяї, які нічогісінько не вміють, і якщо він нам не буде показувати, так би мовити, вчити нас, то ми не виконаємо план і не відіб'єм свої гроші, а відіб'є їх він, і нехай ми не сумніваємось в тому, що Гєла, в цьому випадку, обов'язково пошле нас в те місце, яке навіть Макар зі своїми тупими телятами побоювався відвідувати. Я відповів, що мені однаково, куди Макар ганяв телят і де це місце знаходиться на мапі, і що відмовляюсь від його командування, що я закінчив три курси профтехучилища за будівельною спеціальністю, і знаю таке місце, яке навіть батько Макара обходив стороною, і те, що він, Гєла, може туди запросто сходити, я навіть вкажу дорогу і розповім детальніше — мовою жестів. Ми дуже посварилися, після чого Гєла сказав, що я буду працювати сам — я погодився, і на доказ того, що один я працюю дедалі краще, ніж в парі з ним, до вечора, я залив бетоном дві дверні перетинки. Перетинки впали ще увечері, майже мені на голову. Сашко з грузином ледве не захлинулись у власній слині — так реготали. Мене це надзвичайно обурило. Сказавши, щоб воно, це грьобане будівництво розвалилося до ранку і поховало під своїми уламками тих, кому дуже смішно, гаркнувши на Сашка, за те, що той сміється з друга і опинився на боці якогось сумнозвісного Гєли, пообіцявши Гєлі невдовзі привести в сраний підвал батальйон скінхедів — я вийшов на двір. Потовкся біля виходу, повернувся, побажав усім приємного вечора, показавши при цьому, де в сорочки рукава пришиті, вийшов на поверхню і покотився додому. Що робити далі — я не знав. Невдовзі, через два тижні, мав приїхати Симко. Було б незручно перед людиною, якщо б мене погнали з квартири. У нас же такі мрії. Заради них я тут, і потрібно… ні, просто необхідно боротися за подальше перебування в місті-герої. Обов'язково щось придумаю.

Удома Сашко сказав, що на грузина вплинули мої знайомства зі скінхедами і погрози навести їх на нього, тож Гєла пропонує мені не пороти гарячки, а приходити до підвалу знову і працювати в колективній ланці — але я, з наголосом вимовляючи слово, що зазвичай звучить після «Пішов він на…», відмовився.

— Бздить? — питаю голосно і з наголосом тріумфу в Сашка.

— Бздить, — впевнено він мені відповідає.

— Ну, і нехай бздить далі. Хай хоч весь підвал забздить, і ти теж понюхай, щоб так смішно не було — мені однаково. Скажи, що я непохитний, і метушусь в пошуках білих воїнів, а ще — прагну помсти.

Сашко й надалі ходив на примусові підземні роботи в каменоломню, заспокоював Гєлу, а я, з гітарою в обіймах, продовжив свої мандри. Я навіть досяг успіху: до вказаного терміну назбирав майже потрібну суму грошей (Сашко доклав те, чого не вистачало), і ми нарешті здихалися боргу.

— Куди далі, Саньок, на яку роботу?

Я лежав на матраці, палив цигарку і дивився крізь шпари повік на Сашка.

— Планую в охорону. Захотілося мені якоїсь стабільності, чи що, а то ці невизначені стрибки по Києву мене вимотують. А ти що пропонуєш? — каже Сашко, сьорбаючи свій улюблений суп, який готував постійно, бо до жаху, який читався великим шрифтом в його блакитних очах, боявся запорів.

— Не знаю ще, але, мабуть з тобою піду, — видихаю я разом із димом своє припущення.

— Ти дивись, — застерігає Саша — там твої сережки повитягувати прийдеться, зачіску, я так думаю, теж заставлять змінити, — мовив він підіймаючись з-за стола і прямуючи до свого матраца. І нагадав урешті:

— Там, як у армії.

— Тоді самі будуть охороняти свої магазини, — зле буркнув я. — Волосся, сережки… Там, що, пансіон благородних дівуль?

— Не хвилюйся, завтра підемо і про все дізнаємося. Підійдеш — візьмуть, а ні, то що з того? Що, мало роботи в Києві?

Сашко вже лежав, і видно було, що вечеря на нього встигла подіяти, і його розморило на сон, але він ще тримався (принаймні намагався) за цей ясен світ. Санін голос все тихішав і тихішав, заспокоюючи мене, а невдовзі й зовсім затих. Я докурив цигарку, недопалок викинув через вікно, що було без шибки і, накинувши на себе ковдру, заснув.

Наснилася якась маєчня:

Я сиджу на зборах. Стіни і трибуни актового залу, в якому я знаходжусь, майоріють червоними прапорами. Йде-повзе червона агітація в корінні наочна. Навколо купа незнайомих людей — від цього якось робиться неприємно, дещо навіть не по собі. Трибуну осідлав гарно поголений молодий чоловік приємної зовнішності в чорному костюмі з приколотими до грудей червоними стрічками, і, розмахуючи руками в густому повітрі, а-ля Ленін, викрикує в товариство, що зібралося:

— Радісніше потрібно бути, радісніше, товариші. Від цього напряму, доповідаю вам, залежать удої молока на фермах наших колгоспів, а також збір зерна на полях, меду на пасіках, томатів на городах, кількість народу у чергах, колорадських жуків на картоплі та вашої свободи, шановне моє товариство.

Потім на сцену з трибуною піднялася жінка вбрана в чорний брючний костюм, з якимось кавеликом волоссям на захлялій потилиці. Вона підійшла до чоловіка ззаду і, ухопивши його за чуприну, впечатала писком в трибуну. Раз за разом, рух за рухом — вона натовкла йому мармизу так, що на нього годі було дивитись. Після екзекуції вона сама стала до трибуни і, перекривляючи його завзятий вираз обличчя, жестикулюючи так само, як і він, звернулась, використовуючи святковий наголос, до товаришів, які сиділи, пороззявлявши роти і з цікавістю спостерігали за розвитком подій на сцені:

— Шановне товариство, йдіть на хуй! Усі! Збори прошу вважати закінченим.

Після цих громових слів, вона розвернулась і стройовим кроком почеканила десь за куліси. Зал підвівся і навстоячки аплодував жіночці з кавеликом на маківці.

Я здригнувся, подивився сонними очима на батарею (перше, на що натрапив погляд), труснув кілька разів головою, виганяючи дебільні сновидіння і, витягши цигарку з пачки, закурив.

Наступний весняний місяць травень приніс на своїх духмяних зелених крилах Симка. Я був дуже радий нашій зустрічі. Симон з'явився, як дід Мороз: із здоровенним клумаком за спиною і приніс із собою гарний настрій та види на перспективу в заняттях музикою. Ми одразу ж почали — взяли у нашого знайомого, Олега, гітару, налаштувались і, так би мовити, відновили наші репетиції. Ще Симкові потрібно було знайти роботу, бо за квартиру платити треба кожен місяць, а в нашій комуналці платити мали всі. Симко вирішив далеко не ходити і повторив наш із Сашком героїчний подвиг — влаштувався в маркет. Його поставили на морозильний відділ, звідки він одразу ж приніс нежить і неприємні спогади про минулі зміни. Там йому дуже не подобалось. Люди там виявились непривітні, колеги теж м'якістю не відрізнялись, були грубими й немилими, а платили так мало, що й цукру не купиш, щоб усю ту сіль заїсти. Хоча Симкові там було не місце — він туди подався, а раз подався — значить дурень, а раз дурень — то там йому й місце.

Ми працювали в поті чола. Виснажували себе репетиціями — тренувались, як перед битвою. Часто ходили на майдан, купували пиво і грали просто неба. Навколо нас збирались люди: одні купували пиво і сиділи мовчки, слухаючи, другі кидали гривну і нівечили нам нерви, немов кинули всі сто. І гундосячи під ніс, говорили вони типу таке: «Слиш, братан, а знаш Владімірскій Централ ілі там Купола тіпа? Шо? Нє знаш?». Бувало усіляко, і приємно і неприємно, але нам те дуже подобалось, бо було все це іншим після тривалого життя в провінції, де таких людей, як ми, хіба-що собаками не цькували.

У дев'ятнадцять років я вирішив вчинити акт непокори перед інкубатором (так я називав суспільство, з яким співіснував поруч). Вистриг собі волосся на скронях, улюблену джинсову жилетку обвішав значками, а ззаду на ній намалював орла, котрий сидів на свастиці. Реакція інкубатора була різною, але по суті своїй схожа, мене сприймали надзвичайно вороже. Люди тикали пальцями мені в спину, гомоніли, що в мене розум випарувався разом із тютюновим димом, чіплялися до малюнка і усіляко вимагали пояснень, просто пісялись у штани, а на роботі мене прозвали Брєжнєвим за безліч значків і орденів, за увесь той металобрухт на моїх грудях. Декілька разів мене навіть побили. Тоді я відповів суспільству таким чином — витатуював на руці свастику і по можливості частіше її демонстрував. Інкубатор міркував так — цей придурок не просто придурок — він найреальніший придурок з усіх, яких ми тільки бачили. Нехай собі живе, і помалу, хворобливо на мене позираючи, звикли до мого існування. Як просто, правда? Всього лише невеличкий проміжок часу потрібен людству, щоб звикнутись з тим, що його відверто і відкрито посилає на хуй якийсь покидьок. А це лише тільки я, мала мураха проти них. Що ж робить з ними, цими нещасними тупими людьми, наша влада? Я відповім — вона їх дрючить так, як їй заманеться. Маніпулює, як пішаками, віддаючи то одного, то другого в жертву задля якихось особистих цілей і потреб. От, холера.

Прохолодне дихання метро, супутниця дратівливого безсоння — попільничка, ригельний замок, на який я зачинився від усіх — усе вказувало на те, що світ котиться у прірву, і я разом із ним. Впаду і розіб'юсь об скелі, об гостре, як лезо, каміння, навіть ворони мого місця не знайдуть. Забудусь у смерті. Забуття — це, мабуть, найреалістичніший погляд на життя з усіх прозорих точок зору, разом узятих. На стіні висить годинник, дешевий, пластиковий годинник і зовсім навіть негарний, але він відлічує найдорогоцінніше, що тільки є у людини, попри всі моральні перешкоди, — час. За рамкою і оргсклом людина не помічає найважливішого — горя. Так і в випадку із забуттям — усі вже настільки звикли бачити життя таким, яким воно «ПОВИННО» бути, що не бачать більше нічого іншого. Коли ти намагаєшся їм пояснити, що за завісою того, що вони бачать, існує ще щось таке, яке теж можна зрозуміти і жити з цим, і життя не буде таким нудним, і можна залишити для нащадків багато цікавого після себе. Стати навіть великим набутком нашої країни — чи це не ціль? Чи це не щастя? Коли я починав про це, або щось подібне, говорити суспільству, котре мене оточує, то воно мені відповідало з подивом: «Слухай, це, звичайно, цікаво, але навіщо замислюватись над дурницями? Без цього можна прожити, а от без того, що в тебе виросте на городі, ніяк. Січеш?». Звісно, «січу». Я січу, що людство, яке відповідає таким чином, і в якого, окрім про городи, немає власної думки, коли перед знанням, на головному місці, стоїть великий, туго напханий шлунок, яке крім того, що само ніхуя не знає, та ще й цьому навчає інших, не повинно отруювати мені повітря — йому потрібна резервація. А скоріш за все вона потрібна мені.

Ми підготували декілька пісень і вирішили з ними починати просуватись, але яким чином це робити? Для того, щоб з нас зробити зірок — потрібен був менеджер, який знає, де потрібно виступати, як домовлятися про концерти, і взагалі вирішує всі питання організаційного характеру. І ще потрібен меценат, який в усе це діло буде вкладавати гроші, котрі потім йому ж і відіб'ються. Цих людей потрібно було знайти. СТОП! А може, є ще люди, які таких людей шукають? І ми вирішили розпочати свій пошук з саме таких людей, в яких можуть бути знайомства в таких колах. Я для початку почав опит усіх своїх знайомих по Києву й поза межами його. Задавав питання на предмет того, чи є у них знайомі, які більш-менш стосуються або хоч мають якийсь хист до музики. Але! Для того, щоб заохотити людину нам допомагати, слід було ненав'язливо продемонструвати цій людині ступінь, або, влучніше сказати, стадію, на котрій перебуває наш спільний з Симком талант. Коротше кажучи, нам потрібен був демо-запис. Запис той можна було б зробити в спеціалізованій студії за допомогою допоміжних пристроїв і за наявності чималих коштів, можна було б записатись через комп'ютер і, зрештою, як це робили наші попередники в старовину — на магнітофонну плівку.

— Ще скажи на бобіни, — сердився Симко, — нам потрібен принаймні комп.

— Слухай, Симоне, я це добре розумію, але звідки нам, жебракам, його взяти?

Я розвів руками і виразив на обличчі нерозуміння. Що я ще мав виражати?

— Можна поїхати в Шполу і записатися в Будинку культури на міні диск. Мені дозводить директор — я це напевне знаю, — розмірковував Симко.

— Можна, — казав я, — можна, але, за який хрін ми туди поїдемо? — потім подумав, почухав, як це буває, потилицю і додав: — Добре, за хрін, то ще одна справа. Коли? Нам потрібно працювати, щоб сплачувати за комуналку, а якщо ми будемо роз'їжджати по Україні, записуватись, — це ж буде тривати не один день, а принаймні три-чотири, може тиждень, це залежно від того, скільки пісень ми підготуємо. А ти знаєш, що чим більше, тим краще. У нас є реальний шанс не повернутися до Києва, хоча б з тієї причини, що не буде куди, бо з квартири нас поженуть поганою мітлою, а бомжувати мені чомусь не хочеться.

— Не хочеться? — перепитує Симко.

— Ні, — мотаю я головою і виказую своє незадоволення — не хочеться.

Симон зітхає:

— І мені чомусь не хочеться. А що ж робити?

— Будемо репетирувати й надалі, а там подивимось по обставинах, — заспокоюю я друга, а в самого на душі коти ригають.

В очах моїх мигичить дощ, а на душі вирує хуртовина.

Я пам'ятаю, наче це було учора, твої написи на стінах.

Виводила моє ім'я на спітнілих шибках сірих квартир:

Моє дитя і моя мати — Україна.

Образливо до сліз, що ти не на своєму місці. Можливо, ще рано, ще не поспіли твої плоди для того, щоб їх можна було б споживати. Є в тебе, як ти вважаєш, талант — так чому ж ти відриваєш від себе шматки, щоб вижити? Чому тебе не годує твоє вміння творити? Ти не такий, як УСІ. Ти твориш: складаєш пісні, вірші, пишеш музику, слухаючи яку, люди в переходах зупиняються і просять ЩЕ, пишеш картини, але не знаєш, як це вміння реалізувати. Як сліпе цуценя, тикаєшся з одного глухого кута в інший, а проходу не знайдеш. Куди не кинешся — ніхто не хоче тобі допомогти. Та й не потрібна тобі якась особлива допомога — нехай би вказали тільки напрямок, а далі впораєшся сам. Ти зможеш обов'язково. ТИ МОЖЕШ! Розбивати стіни чолом — це вже твоя звичка. Які там курси виживання в джунглях Індокитаю? Про що ви таке кажете? Вони і близенько не падають поруч із курсами виживання — і щоб при цьому не опуститися до рівня покидька — у великому кам'яному мішку, де нікому немає діла до того, хто ти взагалі такий і які в тебе проблеми. Руками замахають, і загундосять під ніс скоромовкою: «Не чіпай нас, ми й так заклопотані. Он бачиш, навіть в метро ми весь час поспішаємо, а ти, такий наївний, зі своїми проблемами… Ех ти, дурень». От так воно постійно й трапляється. «Світ не без добрих людей» — це бородате формулювання мене дратує, як комар уночі, що дзижчить над вухом, настирливо вимагаючи моєї крові. У світі, мовляв, ще є добрі люди. Це, виявляється, вимираючий вид такий. Моє ставлення до цього таке — у світі абсолютно добрих людей не буває. Всі клали на тебе і твої проблеми. Усі, починаючи з батьків. Звичайно, роблять вигляд, навіть десь допомагають, але з'являються інші проблеми, і застарілі вже на той час стають не актуальними, але ж вони залишаються. Їх ніхто не відміняв спеціальною постановою. Все це життя поступово, піщинка за піщинкою, крок за кроком робить з тебе егоїста, чия свідомість блукає по пекучих лезах бритви — спочатку болить, а потім навіть кайфово. Звикаєш нікому не довіряти. Читаєш комусь свої оповідання або вірші, і не віриш, коли тобі кажуть, що вони дуже гарні. Вдивляєшся в очі йому — він же очима блукає десь по підлозі. Життя — це не просто термін, відведений для того, щоб його прожити, це випробування на те, чого ти вартий. Якщо ти опускаєш руки, коли в тебе щось не виходить на шляху до мети — гріш тобі ціна. Якщо йдеш невпинно, стискаєш кулаки, коли боляче зціплюєш зуби на холодному вітрі, дивишся застиглим поглядом уперед, туди, де знаходиться твоя ціль, груди твої забирають повітря, щоб додати тобі сили, а м'язи лускають від бажання, яке розпирає тебе зсередини — ти фанатик, і якщо тобі поталанить дійти до мети, якщо на півшляху не звалить тебе безсилля, — ти ПЕРЕМОЖЕЦЬ. Переможцем називатись може далеко не кожний — це велике звання людини, якій його не купили і не подарували на день народження, але яка це звання завоювала, віддала роки життя, літри своєї крові, нервів, стогнала, але йшла, ламала нігті, коли чіплялася за землю, і, все ж таки, перервала фінішну стрічку. Коли кричали, що ця людина ні до чого не здатна, що зусилля марні і шлях невірний. Кричали навздогін, що ти ще, мовляв, повернешся і попросиш. Хера вам! Якщо не загнуся, то я теж дійду — навіть приблизно знаю, куди. Я вже відчуваю запах. Дійду сам, і не потрібні мені ваші подачки. Моє життя не буде нескінченним, нікчемним шляхом — воно набуде кольору ще більше яскравішого за той, який є вже зараз, і засяє так, що засліпить багатьох. Я відчуваю, що це навіть не я кажу — це промовляє сила, яку в собі відчуваю, той хист до мистецтва і те бажання, що волає в мені: «Стань великим. Донеси свою думку до світу. Нехай тебе почують душі і побачить небо. СТАНЬ!». Я обіцяю своїй силі, що стану, і якщо буде інакше, то хай я вибухну від її смертоносного тиску, і мене зневажить якесь недружне до мене видавництво, чи продюсер, що відмовить мені в останню мить мого життя.

Далі все знову повернулось до звичного русла, потекло, як то кажуть, своєю водою. Ми репетирували і жили нашим минулим життям, до якого вже встигли звикнути, от тільки довелось шукати нову роботу.

Симко спав — він на роботу забив, звільнився зі страшного непривітного маркету, і тому рано прокидатися для нього не було сенсу. До того ж сни були цікаві. Це було видно з того, як Симко дригав ногами під час відключок і як солодко стогнав інколи, і щось під ковдрою там собі шурудів. Що саме — не знаю, але інтуїтивне мислення підказує, що недарма то все, недарма… Враження складалося таке, що він кілька діб взагалі не прокидався. Удень він спав, а мене десь носило, і пізно вночі, коли я-таки повертався додому, то лише бачив вогник мобільного телефону на кухні. Оце в чувака інтереси… Симко був по крокви завернутий на мобільниках, чатах, форумах і іншій прилеглій до цього гидоті — я, наприклад, цього не розумію. Як можна проводити свій вільний дорогоцінний час з цим шматком пластмаси. Звісно, я розумію, що це, насамперед, спілкування й таке інше, але, як на мене, то це виразно відгонить якимось онанізмом. Навіть, якщо таке формулювання існує, то збоченим онанізмом. Схоже на комплекс перед суспільством. Засіли по той бік екрану якісь онаністи і дрочать один на одного. Херня це все. Найкраще спілкування — це природне. Щоб там не вигадували, а це безсумнівно так. Хіба не чудово пройтися з дівчиною алеями надзвичайного парку, котрий надзвичайним робиться саме тому, що в ньому гуляє така чудесна пара, як ви? Хіба не здорово, коли чуєш ніжний, приємний голосок коханої тобою людини не крізь рипіння телефонного динаміку, а наживо, уловлюючи її хвилюючий душу тембр, відчуваючи в повному обсязі, як коливання її голосу лунають в тобі, наче музика? Хіба не чудово бачити ці небесного кольору очі навпроти своїх і знати, що вони дивляться на тебе, не ділячи тебе ні з ким, а не на ідіотський екран монітора. Руки… Коли їх тримаєш у своїх руках, то з'являється дивне, піднесене відчуття, що ти відповідальний за ці руки, і відповідаєш не будь-чим, а своєю власною головою. Відчувати тепло її тіла, її дихання на твоїй шиї, розпач при прощанні і несамовиту радість при зустрічі, котру очікуєш кожною фіброю своєї душі, кожною молекулою ДНК в своєму, безпорадному без її присутності, тілі. Погодьтесь — це дуже гарно. Коротше, Симко продовжував мастурбувати, а я йшов спати, сповитий думками про те, як воно гірше, а як краще.

Ми з Сашком ледве розгойдалися зранку — треба ж було йти на кляту роботу влаштовуватися. Пережив звичні вже ранішні процедури: чищення зубів, вмивання пики і, одразу ж, стрибок до їжі. А туалет-то пропущено… Справа в тім, що там вже окопався Сашко зі своїм, знову ж таки, мобільним телефоном, а я, поки ходив, позіхав і чухав дупу, то був випереджений Олексійковим татом, який бігом встиг зайняти чергу. О боги — я цього не переживу. Знову газова атака звіроморального скунса. Він так, зараза, набздить, що я, побувавши після нього в сортирі, забуваю потім, як його звати. Між друзями він Скунс, а до нього звертаюсь, як і більшість зятів до своїх тещ — просто «ВИ». Наприклад — ВИ не забули мотузочку намилити або, а ВИ впевнені, що там 220 V, а то я хвилююсь, як би не лажанутись. Чи розумієте — щоб напевно вже. ВИ не зважайте на мене, я тихенько посиджу, а ВИ беріться за дріт сміливіше.

Подолавши усю смугу ранкових перешкод, ми випарувались за двері.

Ранок був сонячним, гарним, одним словом — літнім. Такого ранку, якщо вже не спиться, то можна десь примоститись — на парапеті біля входу в метро, на лавочці парку або деінде, та, прижмуривши очі від сонця й насолоди, сьорбати пиво і спостерігати за тим, як, кожен по своїх справах, поспішають люди. Ти нікуди не квапишся, і тобі гарно на душі від того, що знову чимось вирізнився із натовпу. Хоч на день, хоч на хвилину, але ти вирізнився, вирвався з череди худоби.

Нарешті ми доплентялись до метрограда. Кожен з нас думав про своє, а тому майже всю дорогу пройшли мовчки. Прийняв нас вусатий начальник охорони, маленький, товстий клоп з гусарськими стрілами вусиків під носом — безперечним предметом гордощів. Він, як це належить, мабуть, генералові, оглянув нас з голови до ніг і посміхнувся в вуса. Раптом цілим корпусом тіла повернувся у мій бік і прискіпливо глянув просто у очі.

— В армії служив? — спитався він з надією, що прослуховувалась в його голосі дуже відверто.

— Так, служив, — відповів я йому м'яко.

— Добре, — мовив він тихо і вже голосніше повторив, — добре! От тільки це твоє волосся, сережки — це, ти сам розумієш, трохи не те, що потрібно, але нічого, щось вигадаємо.

Він посміхнувся, не відводячи погляду від моїх карих очей, і по-товариськи підморгнув.

— Ну, хлопчики, пішли.

Ми зайшли до його комірки. Там ми всілися за невеличкий письмовий стіл і під диктовку вусатого командира написали кожен по заяві на прийняття нас до штату охорони метрограда. Василь Степанович (так звали начальника) сидів навпроти і диктував нам казенний текст, роблячи паузи, щоб ми встигали. І весь час дивився на мене, як і Дзержинський з фото на стіні, приспустивши повіки і пильнуючи кожного мого несвідомого руху. Я інколи ловив його погляд, а відчував, взагалі, постійно. Ми написали. Товариш головний охоронець, провів нас до дверей і ми, пообіцявши бути наступного дня, подибали назустріч дневі, що так гарно починався. Я йшов і ловив себе на тому, що напевне знаю лише одне — не повернусь туди нізащо. По-перше, мені не сподобалось те, що очі його випромінювали відчайдушну надію на те, щоб, ну, хоч абищо, вигадати на предмет мого волосся і сережок — я цього допустити не міг аж ніяк. По-друге, його погляд був чимось неприємним для мене і явно віддавав легким нальотом яскраво вираженої голубизни. Я й досі здригаюсь, пригадуючи це.

Ми йшли і жваво обговорювали нашу співбесіду з гусарським командиром, товаришем Дзержинським Я був стривожений, а Сашко мене весь час заспокоював:

— Не переймайся, друже, все буде добре — ніхто твого волосся не зачепить.

— Ага, не зачепить. Це він спочатку так каже, а потім, коли я влаштуюсь на роботу, тоді він мені і пред'явить за мої нефорські звички.

— Та все буде нормально, не тушуйся, — почав було знову він, але я його перебив.

— Стоп, замовкни. Дай прочитаю.

І я почав читати оголошення, що було прикріплене до дзеркала, яке висіло на розкладці окулярів. На дзеркальці, в яке неодмінно заглядали ті, хто приміряв окуляри, висіло оголошення наступного характеру: «Потрібен продавець окулярів». Мене це, ну, не те, щоб обнадіяло, але стало принаймні цікаво.

— Привіт! — звернувся я до того, хто виконував на той час функції реалізатора.

— Доброго дня! — виблискуючи білими зубами, що надзвичайно вдало контрастували з його засмаглою шкірою, привітно відізвався хлопчина. — Цікавитесь? Може, щось підказати? — долдонив засмаглий завчені і заїжджені, навіть не ним, а мільйонами інших продавців, слова.

— Так, будь ласкавий, підкажи, які умови для продавців на цій роботі?

— Умови? — перепитав він, відтягуючи собі секунду часу, щоб сконцентруватись. — Умови прості: за один вихід на роботу ти отримуєш п’ятнадцять гривень, з кожних проданих окулярів отримуєш десять відсотків. Сам хочеш влаштуватися чи, за когось питаєш?

— Сам, — кажу йому. — Ходив перед цим в охорону, але мені там, м'яко кажучи, не сподобалось. Тепер думаю, куди йти надалі.

— Лишайся тут, — каже він посміхаючись. — Зараз починається сезон — в день будеш мати до сотні гривень, а то і більше.

— Ну, не знаю, — ламаюсь я, — а якісь документи потрібні? Ну, там воєннік чи паспорт?

— Копії коду і паспорта потрібні, — каже він серйозно і, посміхаючись, додає: — Тут гарні дівчата ходять постійно. Кажи їм, що в бонус за куплені окуляри неодмінно йде морозиво — ведуться.

— Ну, добре, дівчатами ти мене й купив — залишаюсь. — сказав я і простягнув руку, щоб потиском її, закріпити наш договір. Він її потиснув, і я, не послабляючи потиск і дивлячись йому у вічи, назвав себе:

— Тарас.

— Тарас, — почув я натомість, і прозвучало воно, як луна в скелях.

— Тебе теж звуть Тарасом? — запитав я з ідіотським виразом обличчя, так, наче перший в житті раз знайомився із тезкою.

— Так, — відповів він щиро, — Тарік.

«Доля», — подумав я і залишився.

Попрощавшись із засмаглим Тарасиком, ми з Сантосом вирушили до дому.

— А як же охорона? — здивовано запитав мене одразу ж Сашко.

— Як, як — хуяк, — відповів я йому багатозначно.

Наш прихід додому дивовижним чином співпав з Симковим пробудженням — він лазив по кімнаті з витріщеними після сну очима і не міг собі дати ради з пошуками журналу «Робота». Я йому спокійно підказав, що журнал при всій моїй повазі до друкарського мистецтва, знаходиться в туалеті, оскільки в нас вчора скінчився останній рулон туалетного паперу.

— Давай краще порепетируєм, — запропонував я йому бадьоро.

— Без питань, от тільки від сну відійду, поп'ю чаю, викурю першу цигарку, почитаю рештки «Роботи», ну, ти розумієш, а потім — без питань — пробулькотів Симон і відправився на кухні чаювати.

Не встиг Симко і почати свій ранковий перелік справ, як подзвонив Олег, який нам дав другу гітару.

— Привіт, Тарік!

— Здоров, Олеже! Як ся маєш?

— Нормально. Тарік, слухай, тут така справа… взагалі-то, мені потрібна гітара, — проговорив Олег винувато.

— Як, ти ж казав, що надовго даєш — щось змінилося? — обурився я.

— Я не забираю, — ти не вірно зрозумів, — мені вона потрібна на кілька-днів, а потім користуйтесь знову.

— Ну, добре — заспокоїв. Куди привезти?

Я зустрівся з Олегом при виході з метро «Палац Спорту». У Олега закінчились фінанси, навіть рештки тих фінансів, які скінчилися раніше, і він зібрався аскати (таку, виявляється, назву має грання на гітарі або іншому музичному інструменті в переходах і, взагалі, просто неба. Ще одне уточнення — первинна ціль цього дійства полягає в тому, щоб неодмінно заробити грошей. «АСК» — від англійської — «просити». Таку саму назву носить і помічник аскера, котрий виконує для їхньої спільної справи теж чималу користь — він носить капелюшок дістаючи людей благаннями кинути хоча б що-небудь). Я купив собі й Олегу пива і залишився послухати. Грав Олег і своїх пісень, і чужих, українською мовою, російською, і навіть англійською — багатий репертуар, нічого не скажеш. Люди інколи реагували на Олегові волання і кидали йому або монети, або мілкі купюри.

«А непогане місце!, — подумалося мені. — Треба й собі якось сюди завітати». Натомість, я підпив пива, і в мені трохи заграла кров.

— Дай і я разочок, — попросив я гітару в Олега, — а ти поки перекури.

Він погодився і поступився мені місцем. Я почав заводити свої рок-н-роли — він підспівував, а потім змінював мене, і підспівував йому я, потім знову навпаки. Ми взяли ще пива і день продовжився більш весело, ніж починався.

Наколядували ми того дня п'ятдесят з копійками гривень — не найгірший варіант. Тепер Олег пригостив мене пивом і щойно ми відійшли від кіоску, як почався дощ. Нас прихистив під себе дах прозорої, немов скляної, зупинки.

— Часто ти тут граєш? — не без цікавості я запитав у Олежка.

— Часом доводиться. Не вистачає грошей на прожиття, от і аскаю.

Олег працював продавцем.

Він припалив цигарку, надпив пива і, зробивши такий вигляд, наче щось пригадав, запитав:

— Титежаскаєш?

— Так, аскаю, але на Майдані. На жаль, там почали розганяти музикантів. Новий мер не дозволяє псувати світські місця нашою присутністю, оскверняти київські святині, так би мовити, — відповів я, теж припалюючи наступну цигарку.

— Так, я чув, — зі скорботою в голосі сказав він і продовжив після ковтка: — Мені здається, що це неправильно. Музиканти не дебоширять — вони розважають народ, і це, я вважаю, непоганий показник свободи і демократії, а те, що робить мер — це вже яскравий натяк на тоталітаризм. Всяка влада є насиллям над людьми.

— Вірно, друже, міркуєш, та що ж тут вдієш — влада.

— Так, — погоджується Олег, — влада.

Наступного дня, я прийшов на площу Лева Толстого, або, як його називають в Києві — «Льва». Прийшов на нову свою роботу. Ящики стояли і чекали на мене під наметом, на котрому миготів барвистий напис — «КВІТИ». Тарас вранці подзвонив і розповів, де, що і як робити. Я розложився майже за годину. Посортував окуляри, вдягнув одні на себе, які найбільш сподобались, і всівся на сонечку, щоб трохи засмагнути. До полудня торг не йшов, а потім підійшла жінка і виявила бажання придбати пару.

— Хочу щось молодіжне, — загадково сказала вона, перебираючи пальцями руки відвислу шкіру на підборідді.

— Молодіжне? — перепитав я, вже в пошуках наймолодіжнішого варіанту з запропонованих.

— Ось ці, — витяг я одну пару після того, як хвилину вагався. Куди їй молодіжні? А взагалі-то я розумію, чому літніх жінок несе на такі витівки. Старість! — ось показник маразму, і навпаки. Вона — з обличчя видно — колись була гарна на вроду, але тепер, сидячи перед дзеркалом, помічає все більші й більші зміни, і зміни ці їй, бідолашній, не на користь. Щоб якось компенсувати свої душевні розпачі з цього приводу, прокидається наступного дня і обіцяє собі почати абсолютно нове життя — це звісно, якщо не бухала до цього моменту двадцять років поспіль. У новому житті вона починає займатися фітнесом, обов'язково сідає на дієту і, як тільки зауважує те, що не дарма винурює себе, тобто результат — неодмінно йде на наступні кроки. Треба змінити стиль, а то вже не те, що на вулицях чоловіки перестали дивитись вслід, а й власний почав носом крутить. Ось така жіночка стояла перед мною і міряла окуляри.

Вона вдягла ще одні (ті їй не сподобалися) і поглянула в дзеркало, але туди й не потрібно було дивитись, щоб зрозуміти — в них вона схожа на черепаху тортілу в стані глибокої депресії.

— Ні, не підходять.

Далі почалося те, що дуже влучно було описане в байці Крилова — ми переміряли пар, так, зо двадцять. Нарешті знайшли. Купила і, мило мені посміхаючись, пішла собі геть.

Знову в торгівлі наступила тиша. Ходили зіваки і просто питали, а я, в свою чергу, просто відповідав. Наступним продуктивним клієнтом був літній чоловік, — той знав, що йому треба. У цього зі старістю свої стосунки, і схоже на те, що він її приймає, як те й належить людині — природно і спокійно. Узяв класичну модель, приміряв їх, одразу ж купив, і згинув навік. Ну, туди йому й дорога. От в таких випадках і зауважуєш, так, для себе, суттєву різницю між чоловіком і жінкою.

Познайомився із дівчиною — вона теж торгувала окулярами, але, на відміну від мене, була хазяйкою власного товару. Нагодувала мене бутербродом і запросила працювати на неї. Дуже приємна — Валя. Я відмовився від запропонованого добра, мовляв, негарно це, так чинити. Якщо за двома зайцями поженешся, то й гімна заячого не дістанеш, не те що м'яса. Щебетали ми отак з нею аж до вечора. Наприкінці робочого дня, коли вже я складався, підійшов ще один суб'єкт з дипломатиком під пахвою. Я з ним прововтузився півгодини, але ж таки умовив його на найдорожчі — «Поляроїд». Зробивши підсумки, я підрахував, що заробив шістдесят гривень — не так вже й погано, як для новачка. Склав товар і пішов додому. Прийняв душ, а потім намастився кремом від опіків — попалив на сонці шкіру, придурок. На Майдан я вирушив не одразу — пішов дощ, але по небу було видно, що він ненадовго. Ну, й добре, бо на дворі було спекотно, а дощик трохи й пил прибив, і спеку ліквідував.

На Майдані я зустрівся з Мариною, Олегом та його дівчиною Яриною. Купили пива, всілися на лавочці та навперемін бренькали на гітарі. Ми часто у такий спосіб проводили час. Ми були веселі і просто променились своєю молодістю і красою. Ми любили самих себе і один одного. Для кожного з нас обличчя і духовний стан іншого були щонайменше скарбом. Ми звикли останнім часом бути поруч. Мали безліч тем для розмови, безліч приводів для посмішки — і жодного, щоб посваритися. Нам було дуже добре разом. Люди, коли відчувають щось, схоже на це, називають себе друзями. Ми й були друзями, а з деким — навіть близькими людьми. Ні на кого не зважаючи, ми веселилися. Раптом, пролунав дзвінок — дзвонив мій телефон. Я відійшов на кілька кроків від того галасу, що створювали мої друзі, і вмикнув телефон на прийом дзвінка.

— Ало! — крізь посмішку, яка виникла внаслідок падіння Олега з лавочки, сказав я.

— Ало, Тарас? — почулося мені.

— Так — це Тарас. А хто, власне кажучи, це? — ще посміхаючись, сказав я.

— Це Вітьок, пам'ятаєш мене? — з надією в голосі пролунало зі слухавки.

— Так Вітьок, авжеж, я тебе звісно ж пам'ятаю. Мало того, я пам'ятаю ще п'ять Вітьків — то ж який із них ти? — спитав я, вже посміхаючись із невідомого Вітька. І замість того, щоб ідентифікувати себе, голос спитав:

— А ти де?

— Я, шановний Вітьок, на Майдані, з друзями пиво п'ю, — а ти де?

— Я скоро приїду. Ти мене чекай. Ще обов'язково зв'яжемось, — сказав Вітьок і поклав слухавку.

Я потиснув плечима і повернувся до друзів.

— Хто дзвонив? — запитала Марина.

— Якісь Вітьки, — відповів я, відмахуючись від запитання рукою, і ми продовжили веселитись. Олег саме розповідав одну з своїх міфічних історій, котрі, як він стверджував, відбулися безпосередньо з ним. Ці історії, безумовно, з розряду тих, які коли чуєш, то одразу ж пригадуєш, що тобі вже хтось їх розповідав: в іншому місті, в інший час, в іншому житті. Чи то дежа вю, чи то Олег бреше, як мій Джульбарс у батьків дома. Але з Олегом таке дежа вю виникає частіше, ніж з іншими, так що, мабуть, він до Джульбарса подібний. Через пів години знову пролунав дзвінок, з номера, який я встиг уже охрестити «Митьком».

— Ало, Тарас? — почув я той самий дебілкуватий голос.

— Так, привіт, Митьок, тьфу, себто, я хотів сказати, Вітьок.

— Тарасе, ти зараз де?

— Я ж тобі вже казав, що я на Майдані — пригадуєш? — промовив я голосом вчителя зі школи для даунів.

— Так, пам'ятаю, але, де саме? — уточнив Вітьок питання.

— Біля палатки «Оболонь». Ти орієнтуєшся, де це знаходиться?

— Так, я вже поруч, — сказав він, голосно дихаючи. З усього було видно, що він йшов і, при цьому, ще й дуже поспішав.

— Ну, то як — ти ще далеко? — поцікавився я.

— Зараз, я вже зовсім поруч. Ось, — видихнув він, хриплячи грудьми, — я вже й на місці. Тарасе, вийди, будь-ласка, до самої палатки й зустрінь мене.

— Добре. Ти махай рукою, щоб я не помилився.

Я попросив друзів зачекати на мене; сказав, що зараз же буду і поплентався до палатки. Тільки я до неї вийшов, як побачив якогось чувака, що вимахував рукою — я рушив йому назустріч. Коли до нього зоставалося кроків з двадцять — я його упізнав. Вітьок — це приятель мого брата, а я колись із ними разом зависав деякий час. Хитрожопий такий парубок. Колись пропонував мені роботу. Каже — поїхали, мовляв, до Києва, я з братом відкрив бізнес, і нам потрібні працівники. Я, звісно ж, спитав першою чергою за зарплату, і що потрібно робити. Вітяня, з розумним і дружнім видом, почав пояснювати, що буде платити сто баксів, і жити ми (я і робітники, яких він ще набере) маємо в якомусь гаражі, чи сараї — я не пам'ятаю — і що все в нас буде добре, ну, хіба що немає там, де помитися. Та хіба це проблема? Ні, звичайно ж ні. Якщо Вітя сказав, що це не проблема, то це, звісно ж, не проблема. Смердіти, як парашний чорт — це ж круто. Я не погодився, і я вважаю, що це природне рішення абсолютно кожної поважаючої себе людини, але, все-таки поцікавився:

— А як, мені що, язиком себе вилизувати, як кіт?

— Там неподалік повинна бути сауна, — спокійно і незворушно відповів Вітьок.

— О, дуже добре. Там виявляється є сауна. Ти, Вітя, мене, що, за розумового інваліда тримаєш? Мийся, нахер, сам у цій сауні, а я залишусь вдома. Мене, до речі, й тут непогано годують, і помитися завжди знайдеться де.

Вітьок стулив писка і замовк. Мовчав він декілька років і не об'являвся. Тепер, очевидно, настав час Вітька.

— Привіт, Тарику!

Вітюня розчепірив свої обійми в потугах мене притиснути, але я не дався — вислизнув, як змій. Не те, щоб я на нього до сих пір сердився, та все одно, неприємні спогади залишились.

— Здоров, Вітольд! Як живий-здоровий? Бачу, ти знову набрав пару зайвих кілограмів, — знущаюсь я з нього, знаючи, що тема зайвої ваги для нього дуже боліслива.

— Як бачиш — так і є, — каже він приречено і тяжко зітхає.

— Що потрібно від мене?

І тут Вітя виклав те, за чим йшов. Виявилось, що він працює майстром-декоратором по зовнішньому декору і пропонує мені стати йому помічником. За мої скромні послуги він передбачає платити п'ятдесят гривень в день. Наобіцяв мені до того ще купу перспектив, за здійснення котрих, з його слів, звісно, ми (а в тому числі і я) отримаємо багато грошей.

До переліку перспектив входили: художня ліпка скульптур, декоративна штукатурка (Венеція, Марсель, Оточенте, здається), ремонти квартир, монтаж декоративних виробів і так далі… Я не погодився. Не погодився, але поміркував до ранку і все-таки погодився. Себто наступного дня я на окуляри не вийшов.

Вітя одразу ж взяв на себе кермо командира. Довго мене шугав, що він дурний до роботи, і всі, хто з ним працював, не витримували лихої долі і тікали від Віті. Тож, закоханий в працю Вітюня розповідав мені про свою діяльність. Про те, що в Конча-Заспі стоїть готель на плаву — він зроблений під корабель і плаває під самісіньким берегом. На ньому треба встановити вироби, які Вітя виготовив сам. Уже потім, я, зіставивши факти, зрозумів, що саме на виготовлення цих пінопластових, вкритих шаром незрозуміло чого, витворів кликав мене Вітя ще тоді, коли я жив в своєму тихому, глухому містечку.

Окрім «Галеона» — таку назву мав корабель-готель — ми з Вітьком узяли ще декілька об'єктів, на котрі потім ледь встигали. Грошей він мені не давав, казав, що це шкідливо для здоров'я. Я на те сказав, що він ризикує втратити своє, внаслідок того, що моє сильно окріпне без грошей. Але то були жарти. Грошей, я це бачив, не було. Точніше вони були, але їх нам видавали частками, і тому їх постійно не вистачало.

Зранку ми тягнулися на «Галеон», який я ненавидів. Щоб дістатися до корабля, нам потрібно було півгодини їхати в маршрутці, а потім ще йти п'ять кілометрів пішки — це дуже вимотувало мене. Про товстого Вітя я взагалі мовчу — його сопло так важко дихало, що я за нього інколи хвилювався. Я, останнім часом почав чомусь називати його Вітя, з наголосом на останній голосній літері, на закордонний манер. Потім дійшло до того, що я взагалі перестав відмінювати його ім'я.

Ми закінчували з «Галеоном» по обіді, а потім знову маршрутка, метро і подорож в дві години довжиною на новий об'єкт, а після нього ще на інший. На останньому ми нерідко лишалися ночувати. Там був диван, мікрохвильова піч, ванна і все, що потрібно для того, щоб не засмердітися і не загинути від голодухи.

Із Вітькових розповідей про те, який він дурний до роботи — я побачив, як Вітя повільно лазить по об'єкту, як велична хмара, як медуза, навіть з хворим слоном його можна порівнювати, але порівнювати його з працьовитим роботяжкою було б невихованим, нестерпним хамством. Ще я побачив, а вірніше почув, як Вітя хропить — він це робить з маніакальною завзятістю, наче навмисне. Тільки-но ця хмара влягається до свого ліжка, як одразу ж починають лунати його громоподібні утробні гуркотіння. Гроза… Я цікавився, як реагує на ці просто надприродні звуки його дружина. На що він з цілковито невимушено відповідав:

— А вона спати лягає раніше.

— Як раніше? Це у вас так заплановано в сім'ї? Ти лягаєш пізніше, щоб вона не чула твого хропіння? — щиро здивувався я.

Вітя, вдоволений, що хоч чимось зміг мене вразити, задоволено кивав головою.

— Ну, ти й альтруїст.

Ще, Вітя прокидався завжди «дуже рано», так, як він мені і розповідав. Так рано він вставав, що, коли глянути на екран телефону, то можна там побачити незчисленну кількість пропущених дзвінків від замовників, які чекали на Вітя-порося і були дуже незадоволені його повільною роботою, а також в очі кидалась купа sms-повідомлень з погрозами від тих самих розлючених замовників. За старим нашим звичаєм саме Вітя оголошував підйом. Під час його дратівливих ранкових бурчань, наздогад того, що вже пора вставати, я ще дрімав. Звісно, що всі до одного дзвінки були мною почуті, але, в мене ж є командир, і, поки його широка спина не заворушиться, а велика дула не підніметься, доти і я не встаю. Мабуть, я ще ледачіший за нього.

Були з Вітем і веселі моменти. Їхали ми одного разу в метро. Я, за звичкою, щоб витрачати свій вільний час з максимальною віддачею, дістав книжку і навстоячки (сісти не було де) почав її читати, а Вітя примостився позаду, прямо посеред вагону і схрестив руки на пузі. Поїзд почав швидко набирати оберти і тут… раптом машиніст різко вдарив по гальмах. Не знаю, може кицька якась по рельсах лазила або їжачок, але по гальмах він дав, як чорт.

Не помітивши, як, але я успішно опинився у якоїсь літньої жіночки на колінах. Мій та її здивовані погляди зустрілись. Вона мені посміхнулась — я теж. Вибачився і покинув її гостинні коліна, а Вітя, як мамонт, побіг по вагону, змітаючи все живе на своїй дорозі. Нарешті впав, зі страшенним — правда — грюкотом впав. Як мішок з чимось неприємним і погано пахнучим, впав. Так вийшло, що від підлоги його відокремлювала дівчинка, котрій в цей день дуже не пощастило. Вітя мене ще довго діставав з приводу цього випадку. Як виявилось — вона йому дуже сподобалась. Він казав, що в неї дуже великі блакитні очі і ніжна оксамитова шкіра рук.

— Великі очі? — перепитував я і аж закашлювався від сміху. — А які в неї повинні були б бути очі? Такий слоняра звалився на голову, що я дивуюсь, як вони взагалі не повилазили. Їхало собі дитя на навчання або ще за чимось, ні про що не турбувалось, а тут, як сніг на голову, такий впав парубок щокатий, звір такий дивовижний.

Вітя не ображався — він давно звик до моїх жартів.

Ще був один цікавий, як на мене, випадок. Ми з готелю на воді «Галеона» повертались додому. Навколо пустеля, але при дорозі ростуть деревця. Літо, птахи цвірінькають, і собака, що біжить нам на зустріч. Великий такий собака — німецька вівчарка, та ще й без хазяїна. Я саме розмовляв з Вітя про майбутнє. Ми фантазували з приводу нашої співпраці, як ми будемо відомими скульпторами і художниками, і в нас буде багато замовлень. Я розписував Вітя всі пишноти, що стояли мені перед очима. Наші приємні трудові дні і не менш приємніші уїкенди будуть проходити неодмінно в злагоді і взаєморозумінні. Я жестикулював руками, як диригент перед оркестром.

— Яку б ти машину собі хотів? — спитав я у Вітя, і не дочекавшись його відповіді, відповів за себе:

— Я б, наприклад, хотів мотоцикл.

Весь час я йшов попереду, а Вітя плентався за моєю спиною — так було завжди, і раптом я вловив якусь монологічність нашого діалогу. Розвернувся у бік товстуна і не побачив його там. Натомість, я побачив на дереві, що росло неподалік, а вірніше, я ненабагато від нього відійшов, здоровенну дупу Вітя, яка була до того ж обтягнута білими шортами, що надзвичайно контрастувало з зеленим листям крони дерева, з-за якої і звисала вище згадана дула. Він злякався песика. Я його ледве виманив з бідного деревцяти, яке навіть трішечки прогнулося. Вітя, ще до самісінької дороги озирався, чи немає за нами хвоста, переважно волохатого.

Вони зустрілись випадково. Була вечірка, і Він її не минув. Її звали Ярина, а Його… Його просто звали, а інколи й ні. Почали зустрічатися. Їхні стосунки були романтичними. Так, їх сміливо можна було б так назвати. Кохання — щось дуже схоже на те.

Ярина навчалася в медичному коледжі, в тому містечку, де Він жив з самого його народження. Сама вона мешкала в сусідньому. Зустрічались вони майже рік, а потім вона повинна була їхати додому. Як завадити цьому? Це ж кохання, а на відстані вони втратять зв'язок, і все, що так розцвіло й запахло, загине — коханню теж потрібна енергетична підтримка. Цього не можна допустити. Він пішов на важливий крок — попросив її руку і запропонував своє серце.

Жити вони перебрались до неї.

На ту пору Ярина вже була вагітна.

Здоровенна будівельна споруда, в котрій жили її брат, мати і Він зі своєю молодою дружиною. Його сильно дратували сусіди по будинку або, вірніше сказати, ті люди, для яких Він сам став сусідом. Дуже дратували.

Одного дня Він звільнився з роботи, склав свої речі і зібрався їхати до рідного міста. Жінку з дитиною не полишив, але й не запросив. Стосунки між ними останнім часом складались теж не зовсім вдало. Запропонував їй зробити вибір самостійно.

«Хочеш, можеш залишатися з мамою і братиком, а хочеш, можеш їхати зі мною».

Вона поїхала за Ним. Вона могла б за Ним поїхати і на Північний полюс, якщо б Він її тільки гукнув за собою, але, для Нього стосунки змінили курс. Він почав тікати з дому і причому робив це постійно, лише б не залишатися в хаті ні на Мить довше, ніж це можливо. Декілька разів вони навіть пробували розійтись, але повертались — вона поверталась.

Якось вона поїхала до своїх батьків на тиждень. Коли повернулась, його вже не було. Виїхав.

Я йду, щоб не повертатися.

Я йду, щоб назавжди.

Інколи, так хочеться за спину озирнутися, але інколи — це тільки інколи.

Мене пригнічує те, що я дуже паскудно вчинив щодо своїх близьких людей. Моя дружина і мій маленький син залишилися без чоловіка і без батька. Я наче помер для них. Мій мозок нівечать сюжети, у яких маленький Романчик питає в своєї мами про місце мого перебування, а Ярина щось вигадує. Її добряче діставало те, що в її двадцять років, вона залишилася без чоловіка, та ще й з дитиною на руках. Сама по собі Ярина — мужня і добра натура — вона дасть собі раду в цьому житті. Вона мені вибачить. Добра, ніжна людина, а я — покидьок вищої проби. Покидьок, який вирішив, що важливіше для нього буде займатися більш глобальною справою, ніж виховувати дитину і жити в злагоді зі своєю половиною. Може, найважливіше в житті заняття — це й є якраз сім'я? Але ні — я вирішив інакше. Я поставив мету для себе довести людству, що я не просто білкове поєднання, організм, який тільки й може, що їсти, спати, ходити на роботу на завод, робити дітей, тягатися з дівками, засмічувати планету своїм трупом, що, врешті-решт — я можу зробити набагато більше. Я МОЖУ!!! Я можу увічнити своє ім'я заради того, щоб довести — це може зробити кожен.

Кожен поет на своєму творчому шляху обов'язково напише вірші про кохання, про смерть і, неодмінно, про хуйню. Я теж поет. Поетів небагато — багато тих, хто вважає себе поетами (можливо, що і я належу до цієї категорії). Але бути поетом зараз непрестижно. Я переверну проклятий світ, в якому ми живемо. Мої вірші і пісні будуть співати навіть через тисячу років, звісно, якщо людство до того часу ще не з'їсть усю на планеті екологію, не розчавить усе святе і, взагалі, не повбиває одне одного. Ця ідея невгамовно б'є молотом по рейках моїх скронь, тягне мої жили, за допомогою серця качає червону густу рідину по венах мого тіла, даючи мені Надію і Життя. Я божевільний. Я маніяк. Я знаю, що це саме так, але, здається, що саме душевнохворі люди найщасливіші в житті. Бо вони віднайшли себе в світі власних фантазій. Наполеоном називає себе смішний чолов'яга. Він смішний, до кашлю смішний в цьому нісенітному капелюсі — але справа в тім, що він насправді Наполеон, бо він вірить в це свято, не вагаючись. Його казкові кораблі успішно розбились об рифи реальності. Але в тій країні фантастичного безглуздя, де він перебуває, усі бригантини благополучно приходять в порт, а їхні щогли дзвенять від вітру, що наповнив вітрила. Господи, знову я почав за здравіє, а закінчив за упокой.

Я почав зауважувати, що Вітюня мене злісно дурить на гроші. Серед недоліків, притаманних йому, був такий, як патологічна жадібність. Ще він завжди думав, що хитріший за всіх — в цьому його непрохідна дурість. До того часу, як відбулася ця подія, себто, коли я дізнався про вади Вітя — він уже мешкав зі мною в комуналці, куди я його гостинно запросив по доброті душевній. Там і так вже зібралося чимало народу, але, як я вважав, Вітя не буде зайвим. У мізерній квартирці, зі смішною квадратурою, жили-поживали: Я, Симко, який поринув з головою у світ телефонів, Сашко, якого я давненько не бачив, бо його графіки були несумісні з моїми, Славко, що приїхав до нас, як він вважав, займатися музикою, і побачивши, як усі закисли в роботі — сам впав у відчай, і Вітюня. Товстун Вітюня, який хропів на всю квартиру і тому вважався найстрашнішою людиною в комуналці. Ми не переймались тим, що нас так багато. Нам, навпаки, було цікаво й весело разом. Коли у когось чогось не було вдосталь, йому завжди допомагали ті, в кого цього «чогось» було хоч трішечки. Таке собі братство — це було добре.

Якось до нас вранці завітав хазяїн квартирки, бос індійської мафії, і гостро поставив на порядок денний одне питаннячко. Виявилось, що Макс — мій друг, який жив тут раніше, працював на фірму, котра утримувала дану квартиру і, власне кажучи, директором якої був наш господар. Тому Максові дозволяли тут жити. Згодом, Макс, за допомогою невідомих мені чарів, відкинувся з фірми, але залишався мешкати, а потім і ми, на його місці. Директор був не дуже перебірливий в словах, і ламаною українською мовою, котра тісно перепліталась матірною лайкою, пояснив, що, займаючи цю площу, ми повинні в обов'язковому порядку працювати на фірмі, себто батрачити на будівництві за мізерну зарплатню по дванадцять годин на добу. Я відмовився, сказав, що в мене алергія на цемент, на кельму з молотком і на керівництво, особливо тоді, коли його представляють такі громадяни, як пан директор та його офісна зграя. Сашко, що стояв поруч, притулив долоню до живота, скривив мармизу — у нього теж несподівано з'явились гострі алергічні симптоми. Хазяїн хати сказав, щоб ми виміталися з квартири якомога скоріше, і пішов геть, грюкнувши за собою дверима.

Упродовж місяця нам потрібно було знайти собі нове житло — це активізувало мою розумову діяльність. Важке місто, дуже важке, але від нього залежить моє майбутнє — майбутнє моїх мрій. Це місто без зірок — воно вичавлює з себе тих, хто слабкий. Чавить, як я вранці зубну пасту з туби, тих, хто приїхав сюди повисіти, або на заробітки. Однак такі, як я, ідіоти все ж тримаються за це місто, наче за останню в житті соломинку, простягнену рукою самої Долі.

Я полишив Вітя сам на сам з його повільно повзучими об'єктами. Потім зробив те, чого, мабуть, прагнув ціле життя — послав усіх командирів під три чорти, і став, як наша славна Україна, самостійничати. Наступним і постійним на деякий час місцем роботи для мене став підземний перехід станції метро «Палац Спорту». Я просто брав свою гітару і ходив туди грати, не питаючи ні в кого дозволу. Розчохлював свою «Ленінградку», кілочками обережно підтягував струни, чохол кидав на землю і починав працювати. Ця робота мені дуже подобалась. Повз мене пливла течія. Жива ріка, пружна і сильна, поспішала невідомо куди. У такі миті світ завмирав для мене. Я перебував наче в іншому вимірі. Там усе те саме: стіни такі ж сірі і непривітні, підлога, вимощена плиткою, постійно запльована і закидана сміттям, хоча там невтомно гребуться прибиральниці — і я стою. Лівою рукою переставляю акорди, бігаючи по грифу пальцями, а правою вимахую ритм — виходить музика. Повз мене проноситься зі скаженою швидкістю течія натовпу. Потім я бачу у своєму чохлі двогривенну купюру, а навпроти, біля протилежної стіни, дівчинку, що стоїть, притулившись до нагрітого за день мармуру. Ми стоїмо навпроти один одного: я граю, а вона дивиться на мене і уважно слухає. Між нами, вируючи краплинами життєвої енергії, пропливає, як летить хуртовина-ріка. Деякий час дівчинка присутня в моєму особистому вимірі, і я тримаю з нею невербальний зв'язок, — вона телепатує мені про те, що їй дуже самотньо в цьому житті без друга, а я їй телепатую про те, що на цій планеті всі такі. Потім вона повільно простягає руку перед собою і хапається за ріку — зникає, наче її і не було ніколи. Течія потягнула її за собою, з космічною швидкістю набираючи оберти. Мені здається, що ця ріка довжиною у вічність, адже, як на мою думку, вічність саме й полягає в тому, що все навкруги змінюється, стає іншим, утворює нові форми, пробуджує нове життя. Вічність полягає в кінці однієї субстанції і в початку іншої. Вічність полягає в постійній зміні. Вічність потребує постійних змін — це цикл.

Я залишився сам. З часом мара почала минати — я зіткнувся з реальністю. Потроху люди кидали гроші, і не так вже це, як марилось раніше, було швидко. Я грав пісні переважно українською мовою і знаходилось немало шанувальників мого мистецтва. Люди зупинялись, прислуховувались, задоволено кивали головами і зі словами:

— За українське не шкода, — кидали мені гроші, хто скільки міг. Вони мені дуже допомагали на той час, а я їм за це був вдячний і з радістю дарував те, що мав — мою музику, музику своєї країни. За день — за моїми підрахунками — я мав близько п'ятдесяти гривень. Інколи міг заробити більше — інколи менше. Я перестав ночувати вдома. То з одними, то з іншими ходив тусити до парку, де, на відміну від Майдану, я знайшов нарешті спокій. Брав декілька літрів пива в сусідньому кіоску і йшов до парку Шевченка. Там було менше бидлоти, присутність якої останнім часом вже почала діставати, і яка тільки те й робила, що випрохувала на горіхи. Поприїжджають усілякі Васі і Петі (перепрошую, якщо назвав когось по імені. Так вже повелось, що недоумків саме так і називають. Мабуть, один з Василів у давні часи щось таке утнув, що після цього весь рід Васильський був проклятий і затаврований клеймом дурня і суцільного лоха. У мене, наприклад, є купа знайомих, котрі носять це ім’я з гордістю, і не тому що вони дурні, а тому що це їхнє ім'я, і їм начхати на те, хто які думки з цього приводу має, а потім влаштовують нікому не потрібні фестивалі.

— Куди йдемо? — питає Вася, а Петя йому відповідає:

— Куди, куди, — звісно, що на Майдан. Ми ж не знаємо більше місць, де можна втулити свого писка.

Вася з радістю погоджується, і ця гарна компанія по дорозі на славетний Майдан Незалежності чіпляє якогось Гришу. Потім кожен з них кидає по півкіла водяри на груди і вони йдуть показувати суспільству один з яскравих прикладів деградації, або, влучніше сказати, дееволюції людства.

Я теж приїхав до Києва з провінції. Я теж ходив на славетний Майдан, бо не знав, куди можна було ходити ще. Мені там деякий час навіть було цікаво, та потім я зрозумів, що існую на Майдані поруч з такими ж провінціалами як і я. Мені ж, насамперед, хотілось змінити цей периферійний колорит на щось інше — більш світське. Якщо я тягнувся до науки — мене цікавила література, музика, художня творчість — то вихідців з маленьких містечок здебільшого цікавив вміст їхніх склянок та кількість розбитих мармиз на їх бидлячому шляху. Потім Київ їх виштовхував. Вичавлював з себе, а неприємні спогади про провінційне іго залишались.

Персонажі нашої кімнати несподівано для себе прийняли рішення, в усьому бойовому складі, з Вітя включно, вирушити останній раз на Майдан, попрощатися, а потім шукати нове місце тусовки. Чи надовго? Адже нас підштовхували строки квартирного питання. Ми купили на майже останні гроші чотири пляшки бальзаму «Дев'ять сил», а потім, ухопивши наші гітари, рушили повисіти за місцем призначення. По дорозі ми випили наші пляшки і в піднесеному вже настрої приповзли на багатостраждальний, понівечений шрамами політичних революцій і хуліганських витівок «Майдан». Сісти вирішили біля Лядської брами — мене чомусь цей войовничий янгол заспокоював. Ми з Симоном почали розігруватися на гітарах і, почувши звуки музики, як мухи на… раду, до нас стали підходити люди, щоб слухати все це діло ближче. З часом людей стало, як на мій погляд, чимало. Одні сіли на сходах, інші на лавочках, а ті, кому місця не знайшлось, посідали на металевій огорожі, біля куполу «Глобуса», що стирчав з-під землі. Було дуже приємно, що в нас є слухачі. Вони інколи просили заграти щось на замовлення, за це купували пиво або щось іще і слухали, затамувавши подих. Було, дійсно, дуже приємно відчувати себе центром усього цього руху.

Підійшли два хлопці, ввічливо дослухали пісню і звернулись до нас з проханням:

— Хлопці, а чи не заграли б ви для наших дівчат? Ми в боргу не залишимося.

— Я із задоволенням, — відповів я і спитав Симкову думку: — А ти? —.

— Не проти, — відповів завжди небагатослівний Симон.

Дівчата виявились двома милими особами неформального вигляду. Якщо на одній були потріпані джинси, вигоріла футболка і не першої свіжості кеди, то і друга так само була одягнена теж в джинсу, але вже в шкіряних черевиках і камуфльованій куртці.

— Привіт, дівчата! — привітався я, посміхаючись на всі зуби.

— Привіт! — поздоровкалися вони по черзі.

— Чим можемо бути корисними в цю вечірню пору доби? — запитав я грайливо.

— Ви можете нам допомогти випити пиво, бо ми його накупили в достатній кількості, щоб споїти бичка, і самі з цим продуктом навряд чи впораємося, — відповіла особа в кедах.

— Це з радістю, — сказав я, не приховуючи посмішки. Взагалі, я був, мабуть схожий на якогось дауна, котрий сім років поспіль не бачив жіночої статі.

— Ну, тоді вперед, — мовила її подруга і скрутила кришку з дволітрової пляшки пива. Хоча й був вечір, але спека не спадала, і я приклався до холодної спітнілої пляшки, поглинаючи літній напій з жадібністю — на нас очікували ще чотири дволітрові, повні райського напою, снаряди. Я притримував гортанні звукові ефекти, які утворюються внаслідок вживання газованих рідин, а в інших випадках свідчать про те, що шлунок працює добре, і переборовши їх, звернувся до дівчаток:

— Дозвольте з вами познайомитися. Мене звуть Тарасом. Це — Симон, — сказав я, вказуючи на Симка. Він посміхнувся і ледь помітно схилив голову на знак привітання.

— Я Олена, — м'яко відповіла короткострижена особа в кедах.

— Я Аня, — перехоплюючи інтонацію подружки, відповіла друга дівчинка.

— Мені дуже приємно, — сказав я, всівшись поруч із ними, почавши перебирати струни на своїй гітарі.

— Ну, що, Симко, здригнемося? — мовив я і штовхнув товариша в плече.

— Поїхали, — погодився Симок, і ми чи поїхали, чи то здригнулися, але музика зазвучала. Зазвучала вона переконливо, тому що дівчата підсіли до нас ближче, всім своїм видом демонструючи, що їхні друзі, які власне й привели нас до них, більше для них не актуальні. Як виявилось потім, — вони (тобто друзі) були знайомі із дівчатами хвилин на двадцять довше, аніж ми. Ну, тоді саме цього й потрібно було б очікувати, адже, без зайвої скромності скажу, що ми виглядали набагато пристойніше на тлі прищуватих юнаків, які до того ж усього ще й були студентами. Це як порівнювати пальці з тим, на що натякають, коли на них показують: загинають усі, а стирчати лишають тільки середній. Вони потім десь розсмоктались у повітрі. Я навіть не помітив, коли це сталось. Мабуть, тоді, коли до нас підтягнулись рештки нашої компанії, кинутої напризволяще біля Лядської брами — Вітя, Славко і Саша, які зрозуміли, що нас вже не повернеш до нашого попереднього табору, й прийшли до нас. Ми всі вже перебували на'пристойній стадії сп'яніння і тому почали казитись між собою. Це був вечір рок-н-ролу, веселощів, взаємних симпатій між нами — хлопцями і дівчатами, з якими ми познайомились цього вечора. Мені сподобалась Оленка, і я, що природно в таких випадках, почав підбивати до неї клинці.

— Я не знаю, чи зустрінемося ми ще колись, — вигукувавяп'янимголосом, звертаючись до обраної мною дівчинки, — тому давайте всі щось напишемо Оленці на згадку.

Мене мляво, але підтримали. Жваву підтримку я отримав лише від Славка, котрому, судячи з його цуценячого виразу очей, Оленка теж сподобалась. Я попорпався в гітарному чохлі і витяг з його надр сумнівної свіжості папірець, котрим, як то кажуть любителі гострого слівця, ще не встигли підтертися, і на ньому ми по черзі починаємо створювати письмові знаки на адресу, як я її охрестив, Олени Троянської.

Переказую все написане, з помилками включно:

Сашко:

Лєна не забивай нас нікагда. Саша. — Добре, хоч ім'я своє без помилок написав.

Славко:

Лена, я буду пам'ятати тебе, як те, що мене звуть Славко Славінський.

Вітя, після довгих роздумів і ретельно попорпавшись у своїй великій за розмірами голові, не знайшов нічого доречнішого, як написати: «Підтримую». Потім накалякав дату і підпис — депутат хренів. Приєднався до чого? До Славкового імення? Дебіл.

Симко:

Ти мені нагадуєш нову модель телефону Siemens. Ти така ж тендітна і витончена. Хай щастить. — Симок в своєму репертуарі. Маніяк телефонний.

Я:

Нехай щастить. Від усієї душі бажаю знайти щось своє в цьому житті. Щиросердо Ваш, Троянський кінь.

Прийшовши додому, я пригадував минулий вечір і думав про те, що ім'я Олена мені дуже подобається, і не тільки ім'я, а й сама дівчинка теж. Її обличчя нагадувало мені весну. Здається, що, якби у весни було обличчя, то належало б воно Оленці. Із тими думками я курив на кухні. Скільки часу пройшло, не пам'ятаю. З тими думками я вклався до ліжечка, мого матраца. Те, що від нього залишилося, навряд чи можна було назвати матрацом, але я на ньому спав, і, розганяючи фантазією подальші події, заснув на тому, що ми з Оленкою разом.

У неї вистачило розуму написати мені листа наступного дня, бо я, гад такий, загубив її номер телефону.

Бачення четверте

— Так, у неї вистачить розуму, щоб такий клубок заплутати, що не кожному вдасться з ним потім дати раду, а вже тим більше усвідомити, — муркотіла бліда дама. При цьому вона припалила ще одну цигарку, котра невідомо яким чином опинилась в мундштуці.

— Вона надзвичайно добре вміє грати на почуттях людини. Мені пригадується одна порівняно недавня історія.

Людина (чоловік), потрапивши в дуже неприємне становище, з подачі тієї самої Долі, опинився на межі відчаю… і він переступив цю межу.

Вона говорила не замовкаючи. Її м'який голос заколихував на сон, як колискова пісня, і присутнім почало щось ввижатися. Якась темна кімната. Червонувате світло в коридорі…постаті… Звук води, що капала, часом переходячи в дзюрчання. Напівморок обволікував свідомість слухачів. Голос блідої жінки почав знижуватись. Змінивши свій тембр — він став чоловічим. Силуети в мороці зарухалися. Жінка увійшла в роль, її обличчя занурилось у бліду імлу, і почалася розповідь.

Мені здається, що вчора вона була тут. Це неможливо пояснити. Це те, що називають опинитися поза свідомістю. Як це взагалі могло трапитись, не знаю. Напевно, я марю. Що ж, цілком імовірно очікувати такого від ситуації, в котрій я опинився внаслідок веління Долі-злодійки. Але те, що відбувалося, було таким реальним, що я пройнявся дійством і навіть повірив.

Як це було раніше, в кращі часи, я вдавав з себе сплячого. І робив це надзвичайно уміло: майже не кліпав очима і зображав рівне дихання людини, що поринула в глибокий сон. Я підібрав коліна і схрестив на грудях руки, а вона, в своїй милій білій сукенці, що тріпотіла від легких подмухів нічного вітерцю, крадучись, вийшла з темряви, з густого, як смоляниста завіса, мороку, немов привид. Абсолютно не страшна і не потворна, навпаки, навіть іронічна. Обережно ступаючи на пальцях, вона підкралась тихесенько до мене, сплячого, ніби кицька, і, усміхаючись так, як це вміла тільки вона, трохи схилилась над моїм тілом, що інтенсивно сопіло і, витягнувши руку вперед, приклала м'який вказівний пальчик до моїх губ, потім, ледве торкаючись своєю оксамитовою долонькою мого обличчя, почала його ніжно пестити, не зводячи з мене очей. Мене ж немов паралізувало. Скидалось на те, що я заснув навсправжки і, щоб не налякати сон, і чари, які прийшли з ним цієї ночі, не став ворушитися, щоб бачити, бачити, бачити це і відчувати.

Вона наблизилась так, що я на собі відчував її подих. Ніжно лагідно, ледве чутно, вона мене поцілувала.

Дотик вологих, звабливих вуст мене збентежив, але я не реагував.

Вона нічого не говорила, я теж був мовчазний. Далі встала і так, стоячи, дивилась на мене добрими усміхненими очима А я й далі вдавав з себе сплячого.

Може, я справді спав? Відповісти не можу, а спитати нема в кого. Але нічого…

Дурень, потрібно було з нею заговорити. Мені здається, вона зрозуміла, що я не сплю, і образилась.

Вона все дивилась і дивилась. Відчуття таке, що між нами виник всесвіт, безмежний і глибокий, як прірва. Він тягнув у себе вакуумом, щоб затулити дірки, які утворились, тому що був порушений цикл космічного життя, в обертання якого входила і наша планета. Потім на її тендітну усмішку чиєюсь чорною рукою була накинута тінь суму, котра обернулась темрявою безпросвітного горя. Вона трагічно — повільно розвернулась і маленькими кроками пішла у свій абсолютний морок, туди, звідки з'явилась, в сукні, що тріпотіла, залишаючи після себе тонкі, ледве вловимі ниточки свого аромату — аромату мого кохання.

Минуло багато часу, а вона більше не приходить. Я страждаю від цієї рани в душі, котра запалилася і спричиняє нестерпний, постійно пульсуючий біль. Стріла, як то кажуть, влучила просто в десятку.

Вона не приходить. Не хоче, а може, не має такої змоги. Спасибі, що бодай раз прийшла… Я недарма плакав і здіймав руки до неба, розриваючись в молитвах. Молив про це всіх богів, котрих знав. І ось один, а може, і всі вони одразу зглянулись наді мною і послали мені її. Господи, як же я хочу бути з нею. Бути поруч. Це бажання вище і сильніше всіх бажань, разом узятих, що коли-небудь бажались за все прожите життя. Це бажання сильніше самої жадоби до життя. Бути з нею. Все одно, де і при яких обставинах, тільки б тримати її за руку, бачити навпроти блакитні оченята з опахалами-війками і знову, знову, знову відчувати її блаженне дихання.

Боже, вона ще й вагітна. Моє кохання носить дитя, яке успадкує від мене і неї багато: мій рот, її носик, очі, мій характер, її світле русяве волосся, моє прізвище. У нас буде дитина, але я цього не побачу. Все скінчено, мені напевне відомо про це. Ніхто за нами не прийде. Я чув якесь шкряботіння, і не один я. Ми зраділи — грюкали в стіни, але то було марним. На тому незрозумілому шкряботінні все скінчилося. Хоча, мені вже з'являлося двоє «їхніх». Один, по-чиновницькому гладкий, мовчазний і з портфелем, а другий — з хитруватими оченятами, що безперервно бігали, трусив усе папірцем та пропонував договірчик підписати, щоб душа моя в їхню власність перейшла. Мовляв, і так кінець, а вони відійти допоможуть легше, вмерти без страждань, і потурбуються, щоб з нею все було добре, але я їм не вірю. Хай збожеволіють ті, хто їм довіряється. Та я й так, ніби навіжений, як зомбі, почуваю себе. Я прогнав їх. Послав туди, звідки вони й з'явились. Клав їх хрестами і дерся несамовито. Хлопці мене навіть зв'язати хотіли, але я й так сам швидко захляв. Ті двоє, що приходили, спочатку щось намагались врозумливо пояснити, але мене неможливо було переконати. Вони пішли, знизавши плечима, і про щось по-діловому перемовляючись. Пішли, пірнувши за смолянисту завісу.

Душу їм віддай. Як же я можу це зробити? Я не маю права приймати подібні рішення, моя душа належить моєму коханню, кожний її невагомий міліграм, кожний незримий міліметр. Уся вона лише з нею. Душа залишиться провідником між нею і мною, між світами, до яких я вирушу, та тим в якому залишаться вона і моє дитя — наше дитя. Без вільної душі мені цього не бачити.

Нам подобалось говорити про життя, пригадувати наше минуле, усе пережите, мріяти про майбутнє, як ми будемо жити. І ось… Де воно, життя? Прийшов йому кінець. ЧОРТ! ЧОРТ! ЧОРТ! Якого дідька?! І я розумію, що зриваюсь, але зупинити себе не в змозі. Мені потрібно виплеснути себе — я без цього не зможу. Я думаю про неї. Усвідомлюю, що все втрачене, і б'ю кулаком в стінку корпуса, удар за ударом забиваючи туди свою злість і біль — мені не легшає. Трохи тупішає душевна агонія. Я її забиваю теж, туди назовні. Друзі по нещастю вважають, що я з'їхав з глузду, але я розумію все, що роблю. Але! Що я роблю? Руки збиті і в крові. До дідька руки, тепер тілу все одно. До дідька все на світі! Бити, товкти, стусати стіни. Одне повинно піддатися. Або самі стіни, або мої стінобитні руки — скоріш за все, друге. З'їхав з глузду, ха… Що знають люди про виміри свідомості? Що знають мої побратими? У мене є свій вимір — я це остаточно зрозумів тоді, коли приходила вона, а після неї тих двоє «покупців». Інший вимір є, і це безперечний факт. Там не живуть. Це тунель, якщо хочете, коридор між світами, котрим можна дійти до самого Бога. Нічого, я не забарюся. Невдовзі й вирушатиму. Стіна корпусу не піддається. Я не відчуваю своїх рук. Я ледве їх тримаю напівзігнутими. Мене ламає і крутить, як чорний метал під пресом.

Хтось потягнув мене назад, заломлюючи за спину руки. Я чинив опір, але мене поклали на ліжко. Швидко знесилився, але мене продовжували тримати. Невдовзі той, хто тримав, теж ослаб і затих. Ми обидва лежали на койці і помирали. Робили ми це повільно, немов хотіли потішити власними муками саму Смерть, яка бенкетувала тут вже день, мабуть, п'ятий, і ні в чому собі не відмовляла.

Навколо було темно. Половина ламп аварійного освітлення згасла. Тіла наші стали неприємно липкими від поту, навіть одежа просякла ним, залипла на грудях та спині. Настала задуха. Закінчувався кисень. Це і був він — кінець. Ми жадібно ковтали повітря, як риби, що їх море викинуло на пісок, але зараз ми були в царстві риб, і вони тріумфували, пропливаючи повз нас.

Голова дедалі важчає і наповнюється чимось дуже вибухонебезпечним та готовим підірвати її в будь-яку секунду. Біль важелезним молотом пульсує в скронях. Це кінець. Я вже не розплющую очей — мені так легше. Руки і ноги стали ватяними. Я відчув всю немічність і безпорадність світу у своїй особі. Мені стало гірко від горя, образи на Долю і сліз, що заливали моє обличчя.

Мій друг перестав подавати ознаки життя. Якщо раніше він смикався і намагався дихати, то зараз я не відчував його. Немов важка колода лежала на мені. Я, зібравши всі сили, стуснув його ліктем в бік — він не ворушився.

Прощавай, друже, милий друже, що бідував разом зі мною по морях і разом же зі мною жалівся небу, що ділив зі мною і радість, і сум. На жаль, я не можу закрити твоїх очей, я ледве дихаю сам. Ми зустрінемося з тобою в тунелі і розділимо на двох той шлях, що чекає на наші ноги. Прощавай, Земле. Хоча я думаю, що з тобою ми ще зустрінемося, але це буде пізніше. Прощавай, моє Кохання, моя любов. На тебе я буду чекати в іншому світі, а ти живи заради нашої дитини і не плач — не так вже все й погано. Ми ще зустрінемось — я обіцяю. Прощавай, Життя. Прощавай, мій човен, мій К-141 «Курськ», що став для мене могилою, залізною труною в цей четвер. Скінчилось Все. Скінчилося й повітря.

Згодом нас піднімуть, поховають з почестями і нагородять орденом «Героя Росії» посмертно.

Так вже сталося, неначе сам диявол зачинив наші люки так, що ніхто не міг прийти до нас на порятунок в клятий човен, що забрав разом із своїм життям життя 118 моряків.

Слідство тривало два роки. За цей період матеріалів справи назбиралось 133 томи.

Багато високопоставлених чиновників залишать свої солодкі посади, але все це не має значення, як і сльози матері, сестри, жінки, дитини і просто близьких людей. Це все не має значення. Така вже моя країна, що за елементарні, мізерні помилки люди розплачуються найдорожчим — життям…

Після її останніх слів завіса, коливаючись в повітрі фантасмагоричними шматками незрозумілих фарб, розвіялась, і все стало на свої місця.

— Тьху на тебе, прямо хроніки якісь, — з голосом, в якому виразно відчувались нотки глузування і презирства, сказав піжон і додав: — Все про сумне ви, та про сумне. Так можна собі і розлад мозку влаштувати.

— Ти вже давно його собі влаштував, от тільки ніхто тобі про це не сказав. Та краще пізніше, ніж ніколи. Правда? — мовила дама і знову ледь помітно посміхнулась. Потім, різко змінивши настрій, майже викрикнула: — Повторюю тобі ще раз, що ми живемо в смутку й печалі, у цій драматургії Долі, де так багато мудрості.

— Так, так, вона цілковито має рацію, — підтакнув дід і крекнув від задоволення, що про нього згадали. — Мудрість — це ознака розуму.

— Ось і я кажу, — продовжувала Зажура, — людям потрібно замислюватись над життям, а не гиржати постійно та веселитися, як душевнохворі.

П'ятий крок Долі…

Ми з Сашком гиржали, як душевнохворі коні, котрі замість сіна об'їлися конопель. Річ у тому, що я приймаю ліки — це компот, який я варю особисто для себе… Цей компот — не просто компот. До його компонентів входять: кора крушини, родзинки і сироп «Холосас». Вся ця вибухова суміш викликає для організму послаблювальну дію. Я п'ю її по маленькому ковточку на день, щоб не передозуватись. Бо вже колись було, що я з туалету не вилазив дві доби. Скільки ж я думок передумав за той час, не злічити. Так ось, я приготував гримучу суміш вже вкотре, терпляче дочекався, коли вона охолоне, і перелив її до пластикової пляшки та залишив на підвіконні у кухні охолоджуватись. Я саме збирався йти на роботу і всівся настроювати гітару. В процесі настроювання зіграв пару пісень. У кімнаті був лише Сашко, і попиваючи чай, із задоволенням мене слухав, примружуючи очі, як кіт. Коли я закінчив, він запропонував:

— Ходімо на кухню, покуримо.

— Пішли, — кажу.

Ми зайшли до маленького приміщення кухні і всілися на тапчан, який стояв під стіною і був таким старим, як, мабуть, і сам будинок. Тапчан натужливо скрипнув, але наші дули витримав. Я припалив цигарку і мимоволі поглянув на підвіконня. О Господи, пляшка була порожньою. Мої очі полізли догори. Я не хвилювався за себе, — зварю ще, — мені не шкода, люди. Хвилюватись потрібно за того, хто це все випив.

— Сашко, хто був тут до нас? — запитав я з тривогою в голосі у Сашка, котрий перехопив мій погляд і намагався зрозуміти всю складність ситуації.

— Точно не знаю, але здається, що це був Скунс (тобто Олексійків татко).

— Оце так.

— А що трапилось? — допитувався Сашко.

— Що, що — піздець Скунсу. Я сьогодні приготував компот. Свій компот. Розумієш? — Сашко кивнув. — А зараз я бачу, що його хтось випив. Так ось, питаю: хто в нас в комуналці мутить усе, що погано лежить?

Сашко, як учень на уроці, бадьоро відповів:

— Скунс.

Очі Сашка зробились великими, і він несподівано зайшовся сміхом:

— Його ж розірве!

— Не знаю, чи розірве, але до сортиру ми сьогодні навряд чи потрапимо, — сказав я, дико підвиваючи від сміху, а потім подумав, і додав: — а може, й завтра.

Я потягнув Сашка до кімнати — від реготу він вже не міг йти самостійно. Та й мене це діло розсмішило. Але, ще більше стало смішніше, коли нам назустріч вийшов з своєї кімнати Скунс і, не мовлячи ні слова, попрямував до сортиру.

— Почалось, — сказав я і ми обоє впали в коридорі покотом.

Ми не бачили його дві доби. До туалету мешканці нашої комуналки потрапляли з поперемінним успіхом і дуже скандалили з цього приводу. Мораль така: нєхуй пиздити чуже. Скунс це усвідомив настільки, щоб не утнути такої дурниці знову, але крадіжки недбайливо покинутих речей тривали і надалі. Горбатого могила…

Оленка написала мені листа. У листі вона просила мене про допомогу і казала, що тільки я можу їй допомогти в її справі. На мої питання, щодо того, чим я можу допомогти, відповідала, що все потрібно вирішити при зустрічі. Я погодився, а сам не міг зрозуміти, чим же можу бути для неї такий корисний. Ми домовилися про зустріч на вечір. Олена повинна була підійти о сьомій вечора до мого робочого місця на «Палаці». Я трохи навіть розгубився, коли ця дівчинка мені відверто сказала, що хоче зі мною сексу.

Досвід з жінками у мене звісно був, але це робилось завжди не так. Самиця любить, коли залицяльники упадають біля неї, коли підлабузнюються, коли її розважають, а тут все так коротко і зрозуміло, що аж не по собі. Я, як справжній самець, звісно ж, погодився. Мене можна було зрозуміти, адже сексу в мене не було на той час цілий місяць. Ми почали міркувати, де це все діло можна реалізувати. Грошей, щоб орендувати якесь житло, в нас не було. Олена казала, що через два дні в неї будуть гроші, але зараз немає, а сексу дуже хочеться. Я сказав, що запропонувати можу їй лише свою постіль, але довів до її відома, що в кімнаті нас мешкає п'ятеро. Вона не погодилась, і я її розумію. Я б здивувався, якщо б вона обрала інше рішення. Ми взяли пива і пішли до парку Шевченка, сіли там на лаву і почали розмову двох людей, які прагнуть обмінятись інформацією. Розмовляли про щось далеке і банальне. Про те, хто і звідки родом, про улюблені заняття. Такі розмови виявляють між співрозмовниками щось спільне; те, за що можна зачепитись і на чому, ймовірно, зійтись. Спільного ми між собою знайшли лише музику. Виявилось, що Оленку, як і багатьох діточок радянської епохи, примусово віддали до концентраційного окультурювального табору музичного виховання — дитячу музичну школу. Концтабір вона покинула через вісім років з атестатом успішності, де були одні лише п'ятірки. Її музична спеціалізація звучала дуже приємно — фортепіано. Вона не любила згадувати про роки, проведені в стінах табору. Мені теж не подобається примус у батьківському вихованні. Я завжди був проти режиму. Навіть, пригадую, в дитячому садочку, куди мене приводили бабуся чи мама, я почував себе дуже напружено. Мене дратували тоталітарні і безкомпромісні накази виховательок, тому я, час від часу, зважувався на втечу. Утікав з садочка незліченну кількість разів, тому за мною почали ретельно пильнувати, як за особливо небезпечним елементом, що схильний до рецидивів. Кілька разів перехоплювали на брамі, а одного разу під самою моєю хатою. Місто в нас маленьке і вихователі швидко вивчили дорогу до того місця, де я мешкав. Штурмбанфюрер Жанна Іванівна вистежувала мене по слідах від валянок, котрі я, будучи ще недосвідченим, полишав то тут, то там. Вона, наче індіанець Віннету в запилюжених районах прерій, принюхувалась до повітря, намагалась відрізнити там знайомий запах втікача від запаху інших людей. У школі я теж не вирізнявся посидючістю — мене весь час тягнуло за межі шкільного двору, спонукаючи до пригод, котрі далеко не завжди мали добрі наслідки.

Так-от, про фортепіано. Я, звісно ж, нічого не мав проти цього інструмента, навпаки, звук піаніно мені подобався, хоча перевагу я надавав струнним інструментам.

Усе було добре. Ми пили пиво, немов коні в спекотну пору воду, — це мабуть від невеликого напруження, що інколи буває між людьми, котрі спілкуються лише вдруге. Думаєш перед тим, як говориш, щоб справити гарне враження і не впасти обличчям у бруд, від того забагато п'єш і палиш, як брикетна фабрика. А від того, що багато п'єш — можеш вляпатися… А ще мене дратувала і водночас обережно вказувала напрямок розмови есемеска, котру Олена надіслала мені наступного дня після нашого з нею знайомства. Я перевів подих, знову зробив кілька затяжних ковтків пива і почав:

— Як ти взагалі наважилась на таке? Ну, я, скажімо, розумію, розкута столична молодь, презирство до комплексів, ігнорування загальноприйнятої моралі і таке інше, але ж, ти не схожа на таку молодь.

— Ти мені сподобався, — сказала вона так, ніби мене не чула.

Я навіть трохи розгубився.

— Ти мені теж сподобалась, але я собі дозволити таке…, — почав було я захмелілим від пива і різким від хвилювання голосом, але вона м'яко затулила мені рота своєю оксамитовою ручкою.

— Зачекай, — посміхнувшись мовила вона.

— Я чекаю, — прогудів я трубою крізь руку.

— У мене не було чоловіка вже дев'ять місяців.

— Ти що, була вагітна? — здивовано запитав я, закидуючи брови на потилицю.

— Дурний, — вона й далі посміхалась. — Ну, ніхто не подобався. Не важливо. Дев'ять місяців!!! Ти можеш собі уявити: стільки часу без сексу?!

Я, котрий цноту втратив майже в дев'ятнадцять, і то, випадково, багатозначно промовчав. Спрямував погляд свій десь у далечінь, щоб не виглядати ідіотом.

— От бачиш… І тут з'являєшся ти… Ти мені сподобався, і я одразу щось до тебе відчула. І ще… розумієш, у нас прикол такий є: мені Аня постійно бажає знайти свого персонального троянського коня. От не повіриш, але все так і було. Мене всі дівчата жартома кликали Оленою Троянською. А тут, він сам, тобто ти, троянський кінь, береш мене і знаходиш. Ну, коли з'явився ти — це одне, а запис на папірці, то вже інше — то знак. Знак моєї Долі, котра підштовхує мене на вірний шлях — вказує на правильний напрямок.

Вона ковтнула пива. Ми помовчали, як це роблять в бразильських «блокбастерах», і Оленка, вже п'яненька, продовжила далі:

— Знаєш, яким самотнім буває життя? Ти працюєш, навчаєшся, у тебе є батьки, люди, яких, якщо відкинути умовності, можна назвати друзями, захоплення, але одного разу помічаєш, що дні життя, які починаються тим, що прокидаєшся, і закінчуються тим, що засинаєш, — заповнюєш чимось липким, і робиш це штучно, навіть примусово. Насправді вони не заповнюються. Якщо хтось думає, що це не так, то дуже помиляється. Ці дні повинні заповнюватись самостійно, природно — нектаром життя, який це життя і породжує. Немає того, хто розділив би з тобою твої думки в повному їх обсязі, доторкнувся до тіла, обійняв би врешті-решт.

Мені було її шкода, адже щось схоже я й сам колись відчував — ці особливі стани душі. Я навіть міг їх назвати: Депресія, Печаль і Нудьга, що, зрештою, ходять завжди вкупі. Цього вечора ми з Оленою не тільки відверто поспілкувались, а й добряче напились пива, і її в паузах просто почало вимикати. Вона мешкала в гуртожитку, десь біля Індустріального мосту, і глянувши на годинник, я зрозумів, що туди вона запізнилась ще три години тому.

— Ну, що, будемо якось вирушати? — запитав я свою обранку, яку вкотре уже вимкнуло прямо посеред розмови.

— Буль-буль, — відповіла вона привітно крізь сон.

— Ну, добре, — і я звалив її собі на плечі й потягнув. Вона, здається, не заперечувала… Кінцівки її хиталися з боку в бік, як плетені батоги, і в руці вона тримала, немов бойового червоного прапора, пляшку пива. Моєї богатирської сили хватило ненадовго — лише до вулиці. Подолавши ці триста метрів, я відчув себе, щонайменше альпіністом, котрий зійшов на Еверест. Промайнула думка про таксі. Я обережно її відігнав — закінчувалися гроші. Потім подумав про те, що до моєї оселі чимчикувати десь близько двох кілометрів, а такими равликовими темпами, це зайняло б години дві, і думка про таксі з'явилась знову. Я посадовив Оленку на лаві, а сам пішов питати таксу.

— Доброго вечора, шефе!

— І тобі привіт, — байдуже відповів водій..

— Скільки до «Республіки»?

— П'ятнадцять.

— А менше? У мене лише десять.

— Ні, — відповів він. Взагалі, шофер був якийсь пасивний.

— Розумієте, там людина йти не може.

— Вона що, інвалід?

— Та ні, не інвалід — вона непритомніє.

— Тоді двадцять, — сказав він відсторонено.

— Мурло, — промовив я і грюкнув дверцятами, але й на цей знак неприхильності він відреагував цілковитою апатією.

Я підійшов до другого авто, відчинив дверцята, і звернувся з тим самим проханням. Водій погодився відвезти нас за п'ятнадцять гривень. Прийшлося йому набрехати, що Оленка — дуже вразлива людина, а саме сьогодні я зробив їй пропозицію руки і серця, й вона від отриманих вражень все непритомніє і непритомніє. Він кивнув головою на знак довіри і розуміння, а я пішов за Оленою. Вона сиділа на бордюрі, біля лави, де я її залишив, і тримала щось на руках. Те, що я побачив, пригадало мені картину на релігійну тематику: Божа Матір з дитиною. Або радянський солдат з німецькою дівчинкою. Олена тримала на руках їжачка і, незважаючи на колючки і обурене пирхання цього милого створіння, притискала його до себе.

— Давай його заберемо з собою, — попрохала вона, намагаючись сфокусувати погляд на моєму обличчі.

— Пішли хуткіш. Випусти цю колючку — нас дядя з ним не впустить до машини. Він сидіння обгадить. Це ж дикий звір.

— Ну, будь-ласочка, — не вгамовувалася вона.

— Олена, розумієш, на нього дітки чекають і дружина.

— А звідки ти знаєш, що то він, може все навпаки? Може, це дівчинка? — сказала вона з нотою жартівливого знущання в голосі.

— Нехай навіть гей, але нас чекає таксі, і нам потрібно швиденько до нього дістатися, а то залишимось без машини Ти ж не хочеш ночувати прямо у парку?

Олена висловила своє незадоволення щодо того, щоб ночувати в парку просто неба, чвакнула їжачком об асфальт і, міцно вхопивши мене за руку, потьопала слідом. Ми дісталися до авто з деякими зусиллями — Олена хиталась, як молодий моряк під час шторму. Я всадовив її на заднє сидіння і сам всівся поруч з нею. Водій озирнувся і, оцінюючи ситуацію, забігав своїми заспаними очима по наших напівтрупах.

— То вона не від щастя непритомна, а від бухла, — сказав він схвильовано.

— От, блядь, Америку відкрив. Тисни на вонючку. Тут лише квартал проїхати потрібно, і ти гроші заробиш, і нам, з клятими транспортуваннями клопоту менше.

Я нервувався, тому і грубив ні в чому не повинному водилі. Той, натомість, роздратовано розвернувся обличчям до лобового скла і вхопився за кермо обома руками.

— Вилазьте. Мені це не подобається, — проказав він крізь зуби.

— Не виліземо. Не ображайся, шефе, я не зі зла, просто переживаю, розумієш? — почав я латати свою провину, яка полягала безпосередньо в моїй поведінці.

— Вилазьте, — повторив ображений водій.

— Не виліземо, — сказав я, і однією рукою вчепився у сплячу Олену, а другою в дверцята авто. Мої відчайдушні рухи не залишилися без уваги водія.

— Ну, добре, — буркнув шеф, — тримайся, курво.

Він завівся і зірвався з місця у кращих традиціях французького фільму про таксі.

— Але якщо почне блювати, то я вас не на Республіку, а на «Байкове» завезу. Зрозумів?

— Давай, давай. На дорогу краще дивись, — відповідав я йому в тон.

Наша нетривала поїздка минула в напруженій та гнітючій мовчанці. Мені хотілось вибачитись і, водночас, було важко переступити через свою непотрібну гордість.

Оденка притулилась до мене і навіть не думала блювати, — мирно сопіла мені на вухо. Бідне дитя.

Вимощена камінням дорога гуркотіла так, що в салоні старенького рено стояв такий шум, що мені довелось його перекрикувати:

— Зупиніть, будь-ласка, тут.

Таксист вдарив по гальмах так, що я аж лобом гепнувся об подушку його сидіння, і ми почали вивантажуватись. Я витяг Олену надвір і тримав її, щоб вона не впала. Віддав водію гроші, і у вікно сказав мирно:

— Шефе, вибач, я не хотів образити.

— Та пішов ти…, — чітко промовив шеф і знову натиснув на педаль газу.

Ми ще години зо дві підіймалися сходами на четвертий поверх. Напівсвідома Олена виявилась херовим ходоком, і її довелося, в прямому значенні цього слова, волочити. Нарешті двері. Ключ прокрутився у замку і двері відчинились. Ми перейшли через коридор, і раптом Олена почала щось розуміти. Вона озирнулась навкруги і, зі здивованим виразом обличчя, запитала:

— А де ми знаходимось?

— Не хвилюйся, ми у мене вдома. Ти, головне, не хвилюйся. У мене у кімнаті зараз сплять і бачать барвисті сни чотири здоровенних дядьки — то мої приятелі. Вони сплять, і ми будемо спати. Ок?

Вона намружила лоба гармошкою, очевидно, намагалась зосередитись, і знову спитала:

— А вони міцно сплять?

— Ти боїшся їх розбудити? Будь певна, у тебе нічого не вийде, вони так напрацювались, що нічого не почують. Пішли.

І я легенько підштовхнув її у напрямку кімнати. Бічний зір ухопив якесь крихітне сяйво на кухні. Я здогадався, що то Симок будує сайти на своєму телефоні. Я відчинив перед дамою двері, і відблиск світла, яке одразу ж потрапило до кімнати, осяяв широку спину Вітя, котрий спав майже в самому проході і його потрібно було обходити або, як це робив особисто я, переступати. Мало того, що він там спав, а ще як зазвичай, дико хропів.

— Я туди не піду.

— Не хвилюйся, підеш. У тебе не має іншого виходу.

Я підхопив Олену на руки, вона писнула. Я, притуливши пальця до вуст, сказав їй, що якщо цей дядько, який хропить, прокинеться, то він нас усіх порве на німецькі хрестики і закине собі у пащу, не пережовуючи.

— Не хвилюйся, — сказав я і поклав її на свій матрац, а сам ліг поруч. Лежачи на ковдрі, котрою я вкривався, ми почали роздягатись. Оленка мене поцілувала. Я відповів їй ще більш палким поцілунком, і ми не спали до самого ранку.

Уперше за тривалий проміжок часу я вийшов на Майдан, взяв у кіоску пляшку чернігівського пива і кинув кістки в «Трубі», якраз біля входу у «Глобус», — Господи, скільки умовностей, що здається, куди не плюнеш, а там вони вже й є, — відкрив пляшку і прийнявся смакувати. Я взяв у Олени MP3 і здоровенні лопухи-навушники, та, з насолодою, що позначалась на моєму обличчі, заслухався металом. Дуже зручна річ ці навушники — вони виконують, по-перше, безпосередньо функції джерела звучання музики, і, по-друге, ще й заміняють гребінець. Пояснюю: в мене довге волосся, і коли я його закидаю назад, на потилицю, то треба його чимось фіксувати, і саме тут в нагоді стає або обруч, або ж, як в моєму випадку, навушники. Я ще вдома вклав волосся, я взагалі до нього дуже бережно ставлюсь. Нещодавно навіть зрозумів жінок — це коли в мене закінчився шампунь, і я останні гроші витратив на придбання нового флакона. Так ось, я ще вдома уклав волосся належним чином, і в такому ж чині покинув свою квартиру, і в ньому ж стояв перед скляними дверима «Глобуса». Якраз грав «Майстер», а за ним повинні були лунати наші з Симком пісні, котрі ми записали в сусіда через комп'ютер. Коли я отак похитував головою в такт музиці, до мене підійшов якийсь бомжуватого типу юнак. Він почав мені щось пояснювати, при цьому він розмахував руками і обличчя викривлялось так, ніби було виліплене з пластиліну. З усього, а особливо з його вибалушених очей, виглядало, що від мене він хоче чогось, щонайменше, грандіозного. Для того, щоб вислухати цього мудакуватого, мені потрібно було зняти навушники і тим самим зруйнувати ореол моєї зачіски, так старанно побудований вдома. Я озирнувся навколо і не знайшов дзеркала, адже мені потім довелося б одягти навушники знову, і знову поправляти зачіску. Дзеркала поруч немає, «Майстер» грає потужно, пиво смачне, якийсь клоун переді мною танцює — що ще потрібно для щастя? Мені більш нічого не потрібно, — розмірковував я, вперто не знімаючи з себе лопухів. Це дуже дратувало мого «співрозмовника». Він відчайдушно вказував на свої вуха і тикав у мій бік своїм брудним нігтем, — очевидно закликав мене до діалогу. Мені було байдуже. Тут він раптом зробив необачний крок і потягнувся своєю немитою кривою рукою до моїх лопушків. Я перехопив його лапу на півдорозі за зап'ястя, — що-що, а зачіска, то для мене — святе. Люто зиркнув на нього, насупив брови, продовжуючи мовчати. Відпустив його зап'ястя і криво посміхнувся. По його губах було видно, що він сказав щось для мене неприємне. Потім розвернувся і пішов собі геть, а я ще постояв півгодини і поїхав на зустріч з Оленою. Цього дня вона мала зняти на дві доби квартиру. Це було приємно, хоча я трохи нервувався. Нервозність моя була природною тому, що я не знав, чи зможу виправдати її сподівання стосовно моєї чоловічої сили. Не те, щоб колись вона мене підводила, просто, зазвичай, секс у мене виникав спонтанно, і самиця, з якою я був у контакті, після ночі, проведеної в бурхливих хвилях оргазму, йшла собі геть. Це ніч, а тут дві доби — чи витримаю я стільки? Цікаво самому.

Нас зустрів інтелігентного типу високий чоловік з сивим волоссям… Відвів нас до квартири і продемонстрував її пишноти. Вихвалятися, як на мій погляд, там особливо було нічим: двоспальне ліжко, телевізор, пральна машина першого покоління і, звісно, невід'ємні атрибути кожної квартири, — це ванна і туалет (всі вимощені кахлем другого сорту). Нічого особливого, але це була квартира для нас двох. Це вже не моя комуналка, в котрій, акомпануючи нашому сексу, сопуть чотири пари ніздрів. Ми нарешті вдвох. Я на радощах потис сивому велетню руку і, прощаючись, грюкнув перед його обличчям дверима.

Ці дві доби пройшли майже без сну, чого, власне, й слід було сподіватись. Олена була палкою коханкою, але і я не здавав позицій, раз за разом доводячи їй, що чоловіча стать, коли захоче, то може поборотись із жіночим невгамовним хотінням. Навіть не тільки поборотись, а добряче себе в цьому плані відстояти.

Я розпрощався з Оленкою до наступної зустрічі і поплівся додому.

Я йшов вулицею, і стан був такий, немов у мене викрали мою безсмертну душу. Усередині була цілковита порожнеча. Незвичне відчуття. Може, це тому так, що я за своє життя так ніколи не викладався. А виклався я на всі, як то кажуть, сто відсотків.

Олені дуже сподобались ці два дні, а, особливо, ночі. Мені вони теж сподобались, але, мені здається, що саме чоловік в таких ситуаціях домінує, і саме він виснажується набагато більше, ніж жінка.

Я йшов, весь спустошений, озирався дико навкруги, і світ мені здавався вже дещо іншим. Таке відчуття було, ніби пережив те, що інші можуть і не пережити. Мені це подобалось. Подобалось, якщо враховувати те, що я був мисливцем за відчуттями. Я навіть колись спеціально розпочинав стосунки з дівчиною. Потім закохував її в себе, і навіть сам закохувався, але, при цьому, заздалегідь вже знав, що розійдуся з нею. І, на самій вершині романтичних почуттів, коли вона була готова йти зі мною під вінець, і взагалі, куди завгодно, хоч на далеку північ, хоч у вигнання чи заслання — я приходив і давав їй випити трохи отрути. Я приходив, зустрічався з нею, запрошував її до якогось кабака або іншого місця відпочинку, купував вино, фрукти, запалював свічки, — завжди любив красиві похорони, — і, коли вона вже була готова почути від мене щось надзвичайне, то я їй давав це почути, але звучало воно дещо не так, як вона собі це уявляла. Це не одразу губило стосунки, навпаки, воно їх тільки розпалювало. Їй, як і раніше, був потрібен я, а мені, в мої творчі застої, був потрібен матеріал для моїх пісень, оповідань і просто роздумів. Я страждав — вона страждала, а виходив бразильський серіал. Коли письменник вигадує відчуття, використовуючи силу власної фантазії — це гарно, але, коли він на той момент ще й сам відчуває те, що описує — це читаєш так, ніби, власне, це пережив сам. Цей біль від втрати, цю радість від свободи. Потім — знову болючий удар втрати, і гіркота від тієї самої свободи, котра тобі вже й не потрібна без дівчини, без твого милого кохання, яке втратив. Коли ж усе вже трохи вщухло — ловиш кайф від того, що ти це витримав і не піддався натиску почуттів. Блаженне відчуття зверхності від того, що це вдалося, і тебе нічого не стримує, щоб повторити експеримент, або розпочати його в іншій чуттєвій сфері.

Олена запропонувала зняти квартиру і жити там разом. Там мали жити ми з нею, а ще Сашко і Симок. Потрібна була двокімнатна халупа. Ми звернулись, як то зробив би кожен на нашому місці, до оголошень у газеті про нерухомість. Оленка на той час, коли я купив цю газету, була на роботі. Я всівся на сходах біля входу в метро «Республіканський стадіон», привітався з бомжами, що сиділи поруч, і зателефонував Оленці. Бомжі здивовано кивнули мені у відповідь. Я переказував Олені номери і адреси, а вона мала їх обдзвонити. Вийшло щось близько сорока номерів. Через деякий час вона мені перетелефонувала і сказала, що нічого такого, що б нам підійшло, не знайшла. Та, натомість, їй сказала колега, що в неї є знайомий, який може це питання вирішити. Його мати здає квартиру, і з неї якраз мають виїжджати квартиранти. Олена вхопилася за цю ідею, а я почав сподіватися на позитивний результат. Бо звідкись знав, якщо Долі я не байдужий, вона все зробить задля того, щоб мене влаштувати. Вона не покине своє любе дитя і не скривдить його, а навпаки, прокрутить кіноплівкою перед моїми очима нове бачення з інформацією про те, як мені далі бути. Нові думки, нові усвідомлення, нові мрії — це найцінніше, що вона може мені надати і втілити в життя.

Жити з Оленою. Це виникло спонтанно і майже одразу ж після моєї розлуки з Яриною. Мій мозок ще не охолов після закінчення тривалих стосунків і такого ж самого проживання разом, як тут знову те саме. Але я міркував, що спонтанність — це тільки великий плюс. У моєму житті такого ще не було ніколи. Імпульсивне рішення щодо того, щоб жити разом — це навіть чудово. У такий чудесний спосіб ми будемо знайомитись один з одним і водночас жити під одним дахом, їсти за одним столом і, що найприємніше, спати в одному ліжку. Ми будемо розмовляти про те, як пройшов день, і на інші теми, котрі зазвичай хвилюють людей або ж, навпаки, зовсім їх не обходять. Ми будемо думати разом, лежачи на підлозі нашої спільної квартири. Наші руки переплетуться, моя нога осідлає її ногу, а Оленина голівка пригріється на моїх грудях. Ми будемо фантазувати разом. Ми будемо говорити про те, як станемо відомими і зможемо наплювати на всі роботи, які нам не подобаються, і почнемо займатися улюбленою справою. Наші фантазії будуть про те, як ми забудемо клопоти, стосовно оренди квартир та іншої битовухи, і в нас буде власна житлова площа. Ось так. Мав рацію Воланд у Булгакова, коли казав (хоча й про москвичів): «Ті самі люди, але квартирне питання їх дещо вимуштрувало». Квартирне питання, дорогий Михайле Афанасійовичу, вимуштрувало не тільки москвичів, але й киян. Якби його не стало, то це відкрило б, наприклад, для мене глибокі і далекі горизонти; я мав би поле діяльності у творчому мистецтві, і я б так не розпилявся кожен місяць, щоб знайти гроші на квартплату, і не думав би, що нас можуть вигнати на вулицю, коли завгодно. Утім, це загартовувало мене. Я подумав і зрозумів, що для того, аби прожити у цьому гумовому мішку під назвою Київ, мені потрібно небагато: гітара і місце, щоб помитися та випрати білизну. Гітарою я зміг би заробити на прожиття, а ванна і миска для прання мені потрібні для того, щоб виглядати по-людськи, а не смердіти, наче бомж, — не люблю цього страшенно. Інколи мені здається, що краще було б померти і ні про що не турбуватись, але це найпростіший з варіантів. Мені таке не підходить — я себе вважаю воїном. Не тому, що вмію битись — хоча цього якраз я не вмію робити — а тому, що воїн, незважаючи ні на що, вступає у бій з обставинами. Воїн з голими руками йде на життя. Він хапає його і скручує в дулю — саме так, як йому і потрібно. Придає життю форму, яка йому до вподоби і найбільше його влаштовує. Це дуже нелегко, але на долоні у воїна написано, що він подолає всі перепони, зруйнує перешкоди і досягне поставленої мети, бо інакше — він не воїн, а гімно.

Страшно. Страшно жити в країні, де так багато кам’яних, бронзових, гіпсових, намальованих, нататуйованих, оспіваних і вічно живих Іллічів. Мене така демократія не влаштовує. Свобода — це коли тебе нічого не турбує, ти за це вдячний своїй країні і робиш усе можливе для того, щоби вона квітла. Терор, прикритий личиною демократії і соціальної зрівнялівки — дуже вигідна річ для його винахідників. Злодії в законі — то вже не блатна романтика Михайла Круга, а дійсність зі справжнісінькими персонажами. Ненавиджу червоні прапори. Ненавиджу людей з червоними стрічками на грудях. Проклинаю тих, хто це все вигадав. Це знущання з моєї держави. Послідовники тих, хто влаштував на моїй батьківщині голодомор, червоний терор і багато іншого лиха, не можуть принести моїй неньці користі. Це велетенська піраміда, в котрій, замість мумії фараона, живий народ, який прагне бути вільним. Люди хочуть бути вдячними президенту своєї країни, чиновникам, депутатам та іншим посадовцям, але їх весь час зраджують. Приманюють смачним печивом, а потім б'ють по ребрах. Гатять кирзовими чобітьми. Рани загоюються, минає час. А далі народ знову стікає слиною, коли бачить печиво, нанизане на гачок. Розтягли Україну, як повію по борделях. Жебрачку з неї зробили. Мені шкода, що ми занадто м’які люди. Може, й не м'які, а просто боягузи? Бо якби ми не боялись, то ставали б на бунт і довели б владі, що з нами так не можна поводитись, що з нами потрібно рахуватись. Йобана політика. Не можу більше про це говорити.

Я купив журнал «Робота і Навчання», пляшку пива і сів під кіоском на сходах. Потрібно було шукати роботу. Я розумів, що нова квартира буде дорожча за стару, і що гітарою на квартплату заробити дуже важко. Я прийнявся гортати у тому місці, де йшлося про пекарів і кондитерів, тому, що по цих спеціальностях я вже працював раніше. Мій допитливий погляд зупинився на заголовку «Потрібен пекар з досвідом роботи в піцерію на Дарниці». Я назбирав у кишені дрібняків і пішов до таксофона. Мені відповів привітний чоловічий голос і домовився зі мною про зустріч на завтра. Добре. Начебто й знайшов роботу, ну, принаймні вакансію, а щось мене ще потягнуло до яскравого й нафаршированого рекламою журналу. Знайшлась ще вакансія на посаду пекара-кондитера. Я, звісно, зателефонував. Мені відповіла дівчина, і на моє питання, стосовно того, коли я можу прийти на співбесіду, вона відповіла:

— А чому б вам не прийти прямо зараз?

Я теж здивувався.

— А й справді, чому б не прийти?

Вона мені детально продиктувала адресу, і я, допивши своє пиво і викинувши у смітник яскравий журнал з оголошеннями, рушив на пошуки вказаних координат.

Увійшовши до офісу, я привітався і пояснив людям, яких здивував мій зовнішній вигляд, що прийшов по оголошенню стосовно вакансії пекаря-кондитера. Роздивляючись мої подраті невідомими собаками шорти, не обходячи увагою мою гриву з бритими боками (а-ля ірокез) і особливу зацікавленість приділивши моїм татуюванням, вони сказали, що їм дійсно потрібен пекар-кондитер і десь з десять хвилин радились. Мене приймають на випробувальний термін, але, щоб їхнє рішення стало остаточним, мені ще слід поговорити з безпосереднім керівництвом — з шефом. Із шефом, але не директором, а бригадиром. Ним виявився розбещений увагою, вередливий француз. Я аж очманів — ніколи не бачив до цього живих французів. Біля нього стояла перекладачка і перекладала нашу з ним балачку.

— Ти раніше працював кондитером? — спитав француз голосом гладкої, як повітряна куля, перекладачки.

— Так, працював, але трохи не з такою продукцією, як ваша — я поглянув на мармелад, шоколадні торти та інші принади і ковтнув слину.

— Що ти вмієш робити по кондитерській справі? — запитав мене знову француз басовитим і поважним голосом повітряної кулі, груди котрої роздувалися наче ковальський міх.

— Я працював з грильяжами, з ірисом і… і все, мабуть. Ну, там, розумієте, було багато видів і підвидів грильяжу та ірису, — я знову ковтнув слину.

— Нам потрібен спеціаліст. Ти це розумієш?

— Так, я це розумію, але прошу дати мані шанс показати себе. Якщо в мене не будуть виходити ваші мармелади і еклери, то ви просто скажіть мені, і я піду. От і все.

Француз після перекладу товстулі глянув на мене, ніби оцінюючи, і пробулькотів їй щось.

— Тебе приймають. Вийдеш на роботу через два дні о восьмій годині ранку. Зрозумів?

Звісно, що я все зрозумів. Мені раптом захотілося повипендрюватись і я на прощання кинув французові:

— Бонжюр.

Він, начебто, трохи здивувався, звів брови, але потім махнув рукою і пішов у глибини свого диво-цеху.

Я вийшов з будівлі й вирушив на пошуки книгарні за розмовником. Бо вважав, що така книжечка тепер мені знадобиться.

Крамниця знайшлася одразу ж, на Хрещатику. Працівниця показала, де можна знайти розмовник, і шукав я його недовго. Це була маленького розміру червона брошурка, на якій був зображений український козак, в якого з рота, немов вилітали, білі бульки, одна більша за другу, в котрих усередині чорними літерами було написано:

— Сава!

Я погортав сторінки і зрозумів, що у французькій мові не тямлю нічогісінько.

Знайшов слово «бонжюр», і в мене нижня щелепа ледь не розбилась об мармурову підлогу. Виявляється, якщо вірити розмовнику, бонжюр — це привітання, а не прощання. Так це я з ним що, привітався? От придурок. Укотре дізнаюся, що язик мій — то ворог номер один. Ну, нічого, будемо виправлятися.

Оленка поцілувала мене в щоку.

— Я тебе, мабуть, кохаю, — промуркотіла вона солоденьким голосочком.

— Мабуть — це не враховується. Потрібно говорити більш зрозуміло. Це немов, я майже з тобою трахнувся. А, як ти розумієш, тут «майже» не враховується, отак і там.

— Ну, добре, я тебе кохаю, — промовила вона урочисто.

Я глянув їй у очі, взяв за руку і сказав:

— У цих трьох словах міститься велика сила. Їх не можна вимовляти просто так, це — ніби зрада. Я теж відчуваю до тебе непереборний потяг. І скажу тобі, що нам буде важко, скажу, що ми будемо знаходити один в одному недоліки і переваги, і, як ті, так і інші — вони будуть впливати на нас по-різному, інколи навіть погано. Я тобі скажу, що колись один з нас навіть захоче піти, але послухай і те, що коли я не скажу тобі цього, то довіку жалкуватиму — Я ТЕБЕ КОХАЮ.

Вона дивилась на мене своїми блакитними очима, і видно було, що я її вразив, а мені стало дуже приємно від того, що я це сказав. Я насправді відчував до неї цей потяг, що зветься Кохання. Кожен з людей вкладає в це слово власний зміст. Я туди вкладаю свій. Кохання або є, або його немає. Третього не дано. Якщо Ікс кохає Ігрек, то він завжди з нею, навіть якщо між ними існує така позитивна субстанція, як плюс. Йому байдуже, що в неї неправильно виріс ніготь на середньому пальці ноги. Йому категорично начхати на те, що вона погано готує їсти. Ікс ставиться до неї, як до ранкової роси — він її обережно збирає в долоні, п'є її, і вмивається нею, тому що вона дає йому красу і здоров'я. Що на світі ще може зрівнятися з красою людини, з її душевним здоровим світом? Нічогісінько. Що тобі, читачу, буде миле, коли в тебе виникають неврози з різного приводу? Хіба приємно, коли твоя особиста краса буде зацькована комплексами і захована під капелюхом, чорними великими окулярами, котрі я продавав на площі Льва Толстого, і затягнена светром «під шию»? Ні, відповім я, приємного тут мало. Краса повинна бути відвертою і невимушеною. Вона з'являється, ніби сонце вранці, як дощ після хмарної погоди, немов осінь після літа, наче слово після думки. Ніщо може стати на заваді краси. Кохання — це не тільки почуття, а й погляд, рожевий туман, крізь який люди дивляться на світ. Можу сказати напевне — я покохав. Це в мене було вже не вперше, але завжди по-різному, і цей раз не став винятком з правил. Мене, звісно, дивувало, що це трапилось так несподівано і швидко… Зустріч… бух, Секс… трах, Кохання…  бух, — і ми вже живемо разом, а може, ще декілька таких трахів, і в нас з'являться діти? Не знаю, навіть що й сказати. Але! Із впевненістю можу сказати одне: в кохання немає часу і витримки — воно виникає тоді, коли його чекаєш менш за все.

Симон сказав, що знайшов людей, які нас хочуть послухати і винести свій вердикт щодо нашої реалізації, як музикантів. Мене ця звістка надихнула. Я був впевнений у нашому з ним успіху. Пісні були відрепетирувані, і ми могли їх грати з заплющеними очима, навіть уві сні. Він домовився про час, і коли він надійшов, то ми вже за годину раніше опинились біля місця зустрічі, чекаючи на наших суддів. Це діло відбувалося біля Індустріального мосту, здається, в Авіаційному університеті. Їх було двоє, вже зрілі чоловіки. Один з них мав високий зріст і худорляву статуру, довгі вуса, дорогі черевики, шкірянку і більмо на оці. Взагалі, приємна й досвідчена в розмові людина, — мені сподобався. Другий був трохи нижчим, товстун з рум'яними щоками, довгим волоссям і оптимістичними поглядами на життя. Ми познайомились. Сава Олегович (вищий) і Руслан Анатолійович (нижчий) відвели нас до кімнати, котра без сумнівів мала творче призначення. Про творчу атмосферу в кімнаті свідчили наклеєні на стінах плакати різних музичних гуртів менш та більш відомих. Біля вікна знайшла собі притулок барабанна «кухня». На столі стояв комп, а біля нього, розкинувши клавіші білими і чорними стежками, синтезатор. На другому столі лежали дві електричні гітари, а на спеціально виготовленому стелажі стояв мікшерний пульт і ще купа усілякого музичного мотлоху. Довершували картину мікрофон, закріплений на стійці, декілька великих і потужних колонок, і Сава Олегович із Русланом Анатолійовичем, що так прагнули нас почути. Атмосфера мені подобалась. Приблизно так виглядала кімната, в котрій ми займалися у Шполянському Будинку культури.

— Ну, що, любі друзі, ви готові нам запропонувати? — порушив паузу, що затяглася, Олегович, від чого його більмо стало ще помітнішим.

— Ми, — я заговорив першим, — приготували для вашого прослуховування декілька пісень, які відбирали спеціально для цього випадку. Усі вони мають патріотичне спрямування і, здається, звучать непогано. Тексти писав я, а Симко робив усе можливе і неможливе для того, щоб музика була незабутньою.

Ми ухнули і взяли акорд. Товариші слухали нас, не перебивали, дедалі уважніше ставлячись до почутого. Ми, одну за другою, проспівали чотири пісні, тривалістю кожна в середньому десять хвилин. Олегович і Тольович виявились дуже витриманими і уважними слухачами. Та ось ми закінчили. Серце тьохкало в очікуванні на вирок, який нам зараз повинні винести ці двоє милих людей.

— Ну, ось, власне кажучи, ми й закінчили, — відкашлявся я.

— Добре, ми зрозуміли, — мовив високий Сава Олегович, а Руслан Анатолійович продовжив:

— Вибачте, вибачте, потрібно порадитись.

Він піднявся зі стільця, за ним підвівся і його приятель. Сава Олегович взяв Руслана Анатолійовича, по-старосвітськи, під лікоть і обережно вивів у коридор.

— Зараз ми повернемося, — кинув він уже через плече, — ви тут поки плакати подивіться, або пограйте ще.

І вони розтанули, як цукор в чаї, в нутрощах коридорної системи.

Я примружив око і поглянув на Симка.

— Ну, що ти думаєш, візьмуться за нас ці два мурзики?

— А що тут думати, — посміхнувся Симон, — звісно, що візьмуться. Граємо ми добре, тексти в нас хороші — я бачу лише переваги. І тільки єдиний недолік — твій, Тарасе, ірокез.

Я мимоволі взявся за волосся, а Симон, тим часом продовжив:

— Зачіска, розумієш, надто неформальна, викликає в суспільства негатив.

— Чого ти причепився до моєї зачіски? Весь час носив, а тепер що, не можна? Люди пальцями тикають?

— Заспокойся, будь-ласка, я не хотів тебе образити. Ти ж сам розумієш, що твоя зачіска — це виклик моралістам, — намагався заспокоїти мене Симок, але я вже розійшовся:

— Та мені начхати на всіх твоїх Сав і Русланів, узятих докупи. Я свій ірокезик стригти не буду, — відрізав я.

— А якщо в нас-таки все вийде, а умову поставлять, щоб ти постриг свою шевелюру — тоді що? — викривив Симко свої тонкі губи.

Я…, — тільки-но надихнувся сказати щось гостре, як у двері загрюкали. Звук був такий, неначе хтось у труну цвяхи забиває. Ми з Симком перезирнулися.

— Що за фігня? — запитав Симон у мене, звівши брови.

— Не знаю, — кажу, — може, двері зачинилися, і ці дяді ніяк не зайдуть до кімнати?

— Та ні, — каже пильний Симон, — я, коли заходив, то помітив, що там замок без заскочки.

Грюкіт пролунав знову, урвавши наше перешіптування.

— Хто там? — обізвався я, і не чекаючи відповіді, гукнув: — Заходьте!

У двері просунулась зачесана під дупу (себто на два боки) голова в окулярах. Оптика, — це було видно з першого погляду, — була потужною. В таких біноклях в бік сонця краще не дивитись взагалі, тому що існує велика ймовірність того, що спалахнуть очі.

— Доброго дня! — відказала голова, виблискуючи скляними очима. — Мені потрібен Сава Олегович.

— Він десь вийшов, — сказав я послідовнику Доуеля, оскільки в дверях стирчала лише його голова.

— Ну, добре. Дякую, — мовив послідовник і зник за дверима.

Через хвилину двері відчинились, і до кімнату увійшли Сава і Руслан.

— До вас тут якийсь хлопець заходив, — відрапортував я.

Сава і Руслан не засмутились і не здивувались. Вигляд їхній говорив красномовніше ніж слова, мовляв, нам похуй, хто тут ходить.

— Тут постійно хтось ходить, — сказав роздратовано Сава, почісуючи собі вуса вказівним і великим пальцями лівої руки, — а як він з себе виглядав?

— Ну…, — я не міг знайти влучних слів, матюкатись не хотілось, — такий…, — я показав пальцями бублики і притулив їх до своїх очей. — Такий…, з мікроскопом і на дупу розчесаний.

— A-а, — мляво протягнув Сава, неначе в анекдоті про трьох ледачих котів. От і Сава, немов яйця дверима затисло, а от крикнути як слід впадло. — Це наш стриптизер Гоша. Молоде обдарування. У нього новий стиль стрипу, і до того ж публіка на нього йде. Цікавий хлопець.

— Що ж нового можна вигадати у стриптизі? Він же з самих кісток складається — це ж реальний скелет, — сказав Симко.

— О-о, — протягнув він знову, від чого в пам'яті знову ворухнувся анекдот про котів. — Ви, шановні, не знаєте всіх премудростей шоу-бізнесу. Запам'ятайте: чим бридкіше каченя, тим красивіший з нього буде лебідь.

Він самовдоволено на нас подивився і широко посміхнувся, ми теж посміхнулись, але дещо знервовано.

— Ну, гаразд, — сказав він, і його посмішка вмить зникла, а ми ще досі продовжували либитись, від чого стали схожими на якихось даунічних придурків. — Повернемося до наших баранів.

Сава пройшов до письмового столу, всівся на його кришку і знову, почухавши вуса, повторив:

— Гаразд. Ви нам підходите. Але є деякі моменти, які слід обговорити.

Я одразу ж після його слів подумав, що до моментів, про котрі нам необхідно поговорити мусить належати мій ірокез.

— Які саме моменти? — діловито запитав Симко.

— Ось! Я цього й очікував, — викинувши долоню вперед, вигукнув Олегович.

Я вже здогадався, що він тут був головний, бо приймав завзяту участь у розмові, коли з боку Руслана струмувала лише зів'яла апатія до справи, яку ми обговорювали.

— Молодець! — вигукнув він знову.

Натомість на питання, поставлене Симком, відповів не він, а його товариш, Руслан. Він підвів свій торс трохи вперед і сказав:

— Ви, шановні, як я вже почув, граєте в акустиці?

— Так, — одразу ж відповів я, — в нас ще немає електроінструментів.

— А що? — збентежився Симко.

— Та так, нічого особливого. Просто в нашому проекті приймають участь здебільшого електролізовані гурти.

Я зітхнув і подумав: «Невже нашій справі гаплик?»

А Симон подумав: «Нічого не повинно зірватись. Усе під контролем».

— Але, — вигукнув Руслан і схилив голову набік, — в нас є одна ідея-прототип, і, гадаю, настав час її реалізувати.

І тут він почав розповідати те, що нас надзвичайно зацікавило:

— Раніше, коли ми з Савою ще були молодими, тільки-но розпочинали це діло, старт наших проектів повинен був починатися з БАМу.

— Що таке БАМ? — перебив його я, але він відмахнувся від мене, як від церковного агітатора, і продовжив далі:

— БАМ, — це Бардівська Акустична Музика. Та оскільки бардів зараз слухають дуже мало, а подекуди не слухають взагалі, то ми вирішили розпочати наш проект саме з електромузики.

Він помовчав. Я теж не встромляв носа, бо бачив, що він ще щось хоче сказати, і він сказав:

— Та нам із Савою… розумієте? — він поглянув на Симка. — Особисто нам подобається натуральне звучання струн. Подобається, коли воно не прикрашене ніякими звуковими переламниками, примочками, процесорами і таким іншим. Ми прихильники класичного гітарного звуку. А тому вирішили організувати конкурс чистої гітарної музики і української пісні. Він (себто конкурс) буде мати назву скажімо таку, — «Акустик СаРу», — і він гордовито подивився на нас.

Ми аж роти пороззявляли. Першим рота прикрив я.

— А чому саме «СаРу»? — запитав я дещо схвильовано.

— «Са», — це Сава, а «Ру», — то, звісно ж, Руслан. Не хвилюйся хлопче, все буде добре, — сказав Руслан по-батьківськи і, підійшовши до мене, поклав руку на плече. Я обережно її зняв і промовив:

— Ми згодні. Нам все подобається. Скажіть ще, а можна залучати інші колективи до змагань і, чи є якісь заохочувальні призи?

Сава з Русланом перезирнулися. Потім Сава сковтнув слину і прийнявся відповідати:

— Ну, колективи, я так думаю, залучати можна. Нехай надсилають свої демо-записи, ми їх прослухаємо і вирішимо, що і як. Заохочувальні призи? — тут він почухав потилицю і скривився. — Добре, будуть вам призи. Точніше приз. За перше місце гурт отримає, ну, скажімо п'ятсот умовних одиниць. Як вам?

— Добре, — кажу, — дякую. Це нормально. Ну, а друге, третє місце? Що вони отримають?

— А вони отримають досвід поразки, — випалив Руслан. У нас не комунізм і не олімпіада. Буде в нас одне місце — перше.

На цій ноті ми розпрощались із Савою Олеговичем і Русланом Анатолійовичем і пішли додому, сповнені думок і планів.

— От все мені подобається, окрім цього їхнього «Серу». Наче насрав хтось. От не повіриш, аж смердить, — викрикував я роздратовано по дорозі додому.

— Не парся, — заспокоював Симко, — зате тепер в нас є ціль.

— Раніше вона теж була, чи я помиляюсь? — раптом перемкнувся я на Симкову тему.

— Так, — продовжував Симко скрадливим голосом, — вона в нас і тоді була, зате тепер вона ближча.

— Так, — погодився я, — справді ближча. Але мені все одно ця «Серия» не до вподоби.

Із тих пір у нас почались конкретні приготування. Я збивав пальці об струни (бо граю без медіатора), Симон спилював один за одним свої медіатори, нарешті десь знайшов металевий, і на тому заспокоївся.

— Як ти ним грати будеш? — питаю, а він сміється:

— А ти дивись.

І починає такого виконувати, аж очі розбігаються.

Нам дали терміну три тижні. За цей час ми повинні були підготувати десь до п'яти пісень і блищати, виконуючи їх на сцені. Це нелегко, але, якщо на тебе падає ще один тягар або декілька, то це робити удвічі важче і, я б сказав, навіть дуже важко. На термін, який нам призначили, припало також багато інших справ, як, наприклад, те, що нам потрібно було переїздити на нову квартиру і, що я мав йти на роботу у французьке лігво. А про те, що мені потрібно було приділяти увагу Оленці, любити її, як належить, міцно, вже й говорити не стану, бо це було найболючішою темою.

Я знав двох чуваків, які грають в парі аналогічну музику, але тексти їх пісень були російськомовними на відміну від наших. Я собі такого просто не дозволяв. Вважав і вважаю понині, що у нас є власна мова, котрою, не те що можна розмовляти і на якій чудово складаються пісні — потрібно пишатися тим, що ми в неї є, і вона дає нам свій дар україномовлення.

Я збирався підтягнути цей дует до заходу, який відбудеться в клубі «Стойло Пегаса». Про це нам люб'язно повідомив Руслан Анатолійович. Він подзвонив Симкові на мобільний і дав нам деяку інформацію.

Розмовляли вони недовго, а в процесі розмови він часто підбадьорював: говорив, що усе буде, з його слів, кльово. Ну, кльово так кльово, що ж тут вдієш. Симко трусив головою і дебільно посміхався — він, як і я, не вмів лицемірити.

Увесь конкурс повинен був зайняти не більше п'яти-шести годин, якщо враховувати проміжки часу, відведені на перекури, приготування та набуття нових сил і дорогоцінної енергії. Також Анатолійович повідомив, що з усіх надісланих демо-записів оберуть лише сім, враховуючи наш. Тому що, мовляв, якщо більше, то часу не вистачить. Звісно, шкода, але і в цьому є переваги: талант зуміє себе заявити і за такий короткий час. Потім хтось, не знаю хто, вибере п'ять суддів, які будуть судити нашу творчість з огляду на якість музики, виконання, зміст текстів пісень і, взагалі, усіляко вирішувати нашу мрійливу долю.

Спочатку відсіють три колективи. Дадуть їм розпрощатися із публікою і поженуть зі сцени під змахи батога. Потім відокремлять ще два, на котрих чекає, вже, щоправда, не така ганебна, але теж несолодка доля. На сцені залишаться два кращих гурти, які на дуелі будуть змагатися за право бути переможцем і отримати моральну, а на додаток, і матеріальну втіху. Переможе кращий, а тих музикантів, що програли, пригостять випивкою — в розумних, звісно, кількостях — коштом закладу. От такий втішний приз чекатиме на тих, хто був на сцені, а опинився під нею.

Ми з Симком дуже хотіли п'ятсот баксів, а тому і наярювали, як навіжені. Не відривались від інструментів цілими днями. У процесі репетицій я зустрічався із Оленкою, в процесі них я почав ходити на роботу, і, з ними ж паралельно, ми переїхали в нову квартиру.

Це трапилось після моєї нічної зміни. Я залипав, як собака, а треба було їхати до біса далеко забирати звідти наші з Оленою торби. Мене збудив телефон, але я на той час вже проїхав кілька зайвих зупинок — довелось повертатися. Зустрівся нарешті зі своєю коханою — вона сиділа під своїм гуртожитком, як циганча, яке полишили охороняти пожитки усього табору. Ми, за старою звичкою, полизались з півгодини, а потім упіймали таксі і, позапихавши скарби табору до багажного відсіку авта, покотили за новою адресою. У машині я всю дорогу міцно спав, а прокинувся вже безпосередньо на місці. Непоганий, як на мене, п'ятиповерховий будинок, третій поверх, двокімнатна квартира, окрема ванна, кухня і спальня на двох. Господи, я й не здогадувався, наскільки втомився від усього цього.

Ми одразу ж зайнялися коханням у новій квартирі, щоб, так би мовити, її обновити. Потім мене вимкнуло, і я прокинувся від штурханів Олени, яка будила мене на роботу.

— Що, знову? Не піду, — подався я в опозицію.

— Підеш, — каже Олена, — підеш, або я вилию тобі холодну воду на голову.

— Ти починаєш з погроз — це невірно обраний тон, люба, — намагався я крізь сон мудрувати і хоча б трішечки відтягнути час.

— Ну, любий… ну, прокидайся, — не вгамовувалася вона.

Таки добудилась. Я вдягнувся, вийшов на двір і, о боги, я зрозумів, що абсолютно не знаю місцевості. Подивився праворуч, глянув ліворуч — мені жопа. Я спізнюсь на роботу, і мене нахрен виженуть. Я швиденько перетелефонував Оленці.

— Сонечко, де я знаходжусь? Скажи мені, хоч як дістатися до дороги, до рейок, до моря, куди завгодно, лише б на транспорт.

— Зачекай, зараз я вийду, — обізвалась Оленка.

Вона вибігла через кілька хвилин, поглузувала з мене, а я, натомість, відмахувався від її жартів.

— Де дорога? Де цивілізація? — все бубонів я.

— Зараз. Чекай, усе буде, — заспокоювала вона.

Ось ми вже вийшли до дороги. Там була трамвайна колія.

— Що це за район? — перепитав я.

— Воскресенка, — посміхаючись, відповіла Олена.

Оскільки номерів трамваїв я не знав, а заїхати бозна-куди мені дуже не хотілось — ми упіймали таксі, і я, розцілувавшись із коханою, вирушив на роботу.

Працювати із французами виявилось не так складно, тільки мовний бар'єр дуже заважав. Зробивши собі висновки з цього приводу, я почав вчити одне речення за ніч. Цілу ніч ходив і долдонив його собі під ніс, а вранці, коли приходили Давид і Сіріл, я на них це речення випробовував. Вони або нічого не розуміли, тоді я ображено хапав розмовник, підходив і пальцем тикав у транскрипцію, і тим самим пояснював те, що я хотів сказати, або ж розуміли і виправляли мене, навчаючи акценту і вимові.

Взагалі-то нормальні хлопці. Сіріл, наприклад, слухає метал, і на цьому ми з ним зійшлись у смаках, а Давид — розпиздяй, і з ним було просто весело, хоча коли справа торкалася роботи, він ставав серйозним і навчав нас дисципліні. Мав право. Кондитерська, яка прихистила мене в своїх скромних стінах, була у п'ятизірковому готелі «Прем'єр Палац». Відповідно, що таке мажорське місце потребує гарної продукції. Якщо ще брати у співвідношенні ціну, місце, якість — то він нас ще й мало дрючив.

Нарешті в мене почалися вихідні. Ми з Симоном знову узялися за гітари і почали проводити свої репетиції. Вихідних у мене було аж три штуки, і тому я міг собі дозволити пересиджувати цілими днями із Симком.

Мене перевели працювати на пекарню, і в кондитерській мені так попрацювати й не довелось. Зате мені подобався графік роботи пекарні — я працював три через три, а отже, й наробитися встигав, і відпочити.

Упродовж своїх законних трьох днів ми стирали струни і нівечили собі пальці. Я зривав голос на кожній репетиції, а тому став трохи берегтися. Та задуже берегтися не можна було, адже репетиція — це маленький концерт і, щоб добре підготуватися, нам потрібно було грати і співати так, як це ми будемо робити на конкурсі. Так ми й робили. Сусіди поки що не жалілися, але ми не засиджувались допізна, хоча з нашої квартири інколи лунали такі крики, що, якби був я нашим сусідом, то обов'язково подзвонив би куди слід.

Невдовзі я зрозумів, що знаю ці шість пісень, котрі ми готували, як те, скільки відсотків зусиль буде затрачено, щоб увімкнути мій магнітофон чи подлубатися в носі — тобто знав їх бездоганно. На ці здобутки пішло близько півтора тижня. Це добре, що ми вклались у такий маленький термін, значить, залишиться ще час відточувати майстерність, зазубрювати, вчити. Тим більше, можна було б попрацювати над собою, щодо того, як себе поводити на сцені і що говорити людям. Не вийду ж я, як баран, встромлю роги в підмостки, тупо відіграю свої пісні, і звалю звідти? Звісно, що ні. І ми продовжили заняття.

Музиканти, знайомий мені дует, охоче погодились взяти участь у проекті. Я дав їм координати, і вони, попередньо подякувавши за наводку, попленталися зі своєю демкою до наших знайомих шоуменів. Через годину вони передзвонили мені і сказали, що їх прийняли. Виявляється, що навколо проекту, котрий зібралися втілити в життя наші знайомі діляги, створився зовсім невеликий ажіотаж.

Вічний рух.

Воскресенка — це, звісно, не найгірший варіант з існуючих, але, транспортна розв'язка, котру нам обіцяли господарі квартири, насправді виявилась суцільною брехнею. Я два дні проїздив на роботу на таксі, що негативно позначилось на вмісті моїх кишень.

Виявилось, що шлях наш на велику землю міг лежати або на сто шостій маршрутці до «Петрівки», або на трамваї до «Чернігівської». Другий варіант був дешевший, якщо, звісно, купити проїзний квиток, котрий коштував тридцять три гривні — це полегшувало моє фінансове становище. Другий варіант, окрім того, що дешевший, був ще й кращим. Але! Як і у всьому транспорті, крім, звісно, власного або таксі, є недоліки. Не буду перелічувати переваг. Для мене перевага — це мета, до якої я прямую з допомогою транспорту, і мінімальний час, який я при цьому витратив. Кажуть, що краще погано їхати, ніж добре йти, от і я так. До речі, про недоліки. Основний з них — це натовп, який тільки-но побачивши на обрії транспорт, одразу ж бидліє. Мені цікаво спостерігати, але брати участь в цьому не люблю. Дуже смішно спостерігати за войовничим виразом обличчя бабусьок та дідусьок перед тим, як вони, немов пірати карибського моря, збираються брати на абордаж черговий трамвай. Вони починають нервово переступати з ноги на ногу, розігріваючи м'язи. Це свого роду ритуальний танок Богу Сидіння перед тим, як відбудеться бій за місце під сонцем і, по змозі, біля вікна. Ці учасники бойових дій, мені так здається, під час Другої світової з меншою завзятістю в атаки ходили. Ось трамвай або, як я його називаю, трамадол, бо я кайфую від подорожі в ньому… Так ось, трамвай заходить на платформу, і пенсіонери, інваліди, ветерани та інша нечиста сила, збившись у войовничі зграї, починають кучкуватись біля місць потенційного відкриття дверей. Коли трамвай трохи протягується далі, ніж потрібно, то ми можемо побачити хаотичні пересування негласних спільнот. Хтось обходить збоку, хтось, притулившись до трамвая, біжить за ним, відштовхуючись милицею і останньою ногою від землі для здійснення форсажу, а дехто просто розштовхує і лізе, що не суперечить його моральному вихованню і кодексу честі. Якщо тобі раптом пощастило опинитися в епіцентрі скупчень цих людських мас похилого віку під час штурму трамваю, то пощади не чекай. Подорож для тебе буде невимушеною. Тебе невимушено занесуть до середини вагону без права на переписку, зовсім невимушено там розташують в такій же невимушеній позі, і невимушено й успішно ти обов'язково проїдеш свою зупинку, як би ти не вмощувався поближче до дверей. Але якщо ти сильно захочеш вийти, будеш волати і тупотіти ногами, то клятий трамвай демонстративно зупиниться і відверто та невимушено виригне тебе, як продукт, що не прийнявся в його череві. Якщо година-пік позаду або, не дай, Боже, ще попереду, то трамадол не такий повний, і тобі навіть може поталанити знайти там собі місце, але стара гвардія прохавана і в цьому питанні, тож вона обов'язково знає таємні маневри, щоб тебе цього законного місця позбавити. Вони дивляться тобі прямісінько в очі — їх очі при цьому відчайдушно сльозяться. Вони шкандибають, йдучи тобі назустріч, тяжко зітхають тобі на вухо, дихають у потилицю, падають на тебе, привселюдно скаржаться на те, що в них хворі ноги і голови. Від них є захист в цій, здавалось би безнадійній, ситуації — це повний мороз. Я, наприклад, вдягаю Оленчині навушники, щоб не чути їхнього отруйного шепотіння, й окуляри, щоб не бачити їхніх вологих очей. Допомагає. Особливо це стає в пригоді, коли я повертаюсь після дванадцятигодинної трудової ночі і на ногах мене тримає лише мрія про ліжечко та м'яку подушку. Я до цього трохи звик і навчився з цим досить продуктивно боротися. Олена інколи атестує мене ганчірочкою, але вона не має рації — я просто занадто добрий з людьми. Був би я ганчіркою, то лягав, а люди б витирали об мене ноги або мною натирали б підлогу, як в прямому, так і в переносному розумінні. Був би я жорстким — просто бив би усім, хто мені не подобається, пики, і мав би рацію. А так — я маневрую серед обставин, намагаючись не завдати шкоди оточуючим людям, і, звісно ж, собі.

Ми з Оленкою часто жартували з приводу транспорту. Мабуть, тому, що стикалися з його проблемами дуже часто.

Ми сиділи на кухні і ліпили з попільнички їжачка або лежали в ліжку і пестили один одного до безтями.

— Я тебе кохаю, — шепотіла вона.

— А я…, — намагався я сказати щось приємне, та вона прикладала свої пальчики до моїх пухких вуст і тим самим примушувала мене мовчати. Вона не любила, коли хтось починає розмовляти тоді, коли вона ще не висловилась повністю. А коли діло торкалось чогось амурного, взагалі скаженіла з цього приводу.

— Я тебе кохаю, бо ти красивий, розумний, і тому я тебе кохаю, що ти кохаєш мене зі взаємною віддачею.

Моє сонце і місяць — я з них нав'язала ниток, я розпустила їх для тебе. З ниток зв'яжу тобі одежу. У моїй імпровізованій галереї мод ти будеш їх одягати. У одному з них…

Вона не змогла закінчити — я її все-таки перебив. М'яко затулив долонею рота, а вказівний палець іншої руки притулив до своїх вуст. Олена вже хотіла було розтупотітись ногами, але я сказав, що хочу продовжити її розповідь, але вона буде не про мене, а про неї. Окей? Вона щось окейкнула і, насупившись, почала слухати.

— Так, може я й, як ти кажеш, красивий і розумний, але, не жіноче діло писати оди і співати коханим серенади — їхня справа слухати. Зрозумій мене вірно — я хочу лише сказати, що жінка — це більш тендітна посудина, ніж чоловік. Жінка, як хтось там колись сказав, любить вухами. То ж слухай.

…в одному з них була б ти рудою веселою осінню, в іншому, я зимовою казкою би тебе назвав, а в третьому — безтурботним червоним літечком. Четвертий же костюм, найулюбленіший, мав би вигляд проліска, що переходить плавно в аромат вишні, що квітне навесні, котра в свою чергу перероджувалась би в трель артиста-соловейка. Весна. Її вічні надії. Ти весна. Ти моя вічна весна. Я тебе теж дуже кохаю.

Оленка сопіла мені в шию і мовчала.

— Звідки це? — несподівано перервала вона мовчання.

— Колись написав для друга.

— Ти що, для друзів таке пишеш? Приховані гейські зваблення? — здивувалась вона щиро.

— Я невірно висловився. Це для подруги мого друга.

— То це вже використано? Ти мені що, несвіжий продукт підсовуєш? — образилась Оленка.

Я поспішав її переконати в зворотньому напрямку, щоб вона змінила думку, тому що це було насправді не так.

— Мій друг на той час переживав таку солодку хворобу, як кохання. Попросив зробити його дівчині приємне — написати щось красиво, а він би намалював їй картину і все це разом би подарував. Мій друг — художник. Я написав їй приблизно те, що зараз тобі прочитав з пам'яті. Адже я зараз переживаю ту саму хворобу, як і мій друг тоді. А ще справа в тому, що ти почала розповідати, і там були такі самі думки про сонце і місяць — от чому я не втерпів і втрутився, хоча прекрасно знаю, що ти не любиш, коли тебе перебивають.

— Я тебе розумію і не ображаюсь ні на те, що ти мене перебив, ні на те, що прочитане тобою вже було використано. Читають же коханим вірші Пушкіна або ще когось.

Вона притиснулась до мене міцніше і вже десь з-під ковдри прогомоніла:

— Давай спати.

— Давай, люба моя дівчинко. На добраніч, — відповів я і поцілував її в чоло.

На роботі все було нормально, якщо не враховувати те, що дві з трьох змін я працював з Микитою. Микита був задвинутим на шансоні недоумком і підпільно блатував. Йому імпонував цей жанр життя. Микита брив свою голову наголо, зробив собі татуювання у вигляді дракона і постійно ходив-мурчав. У нього була вища освіта, і тому його поставили на посаду начальника цеху. Господи, до яких же змін в людині може призвести почуття влади! Взагалі-то нами керували французи, але такі-от микитівці вважали себе окремою кастою і відігрувались за всі причинені їм французами моральні збитки на таких як я звичайних працівниках. Не те, щоб він був цілковитим тираном… Ні — це не так. Микита просто був від природи людиною брутальною, постійно матюкався, що свідчило про його невихованість, і безперервно слухав шансон. Мені й цього було занадто, щоб його не любити. Щодо музики, він був безкомпромісним.

— Мій приймач. Що хочу, те на ньому й буду вмикати, — казав він, звіріючи, що комусь не сподобався його шансончик і комусь спало на думку перемкнути радіостанцію.

Я прийняв до уваги те, що він сказав, і почав заздалегідь планувати теракт. Це було зробити нескладно, але мені потрібні були спільники, хоча б таємні. Одного разу, коли ми працювали з Сашком удвох, я зізнався йому, що мої нерви не здатні більше вивозити цей вантаж, який Микита називає шансоном. Я розігрівав себе словами лайки на адресу Микити, як людини, і його клятого шансону, як музики в цілому. Спіймавши себе на тому, що вже від гніву починаю гарчати, я зрозумів, що треба якимось чином злити з цього атомного реактора відходи, а інакше вони просто отруять його нормальну роботу, а то і, взагалі, вибухнуть. Я ухопив радіоприймач Микити, Сашко заплющив очі, і я гепнув приймачем об кахельну підлогу. Приймач, чого і слід було очікувати, розсипався на шматки. Я додав ще ногою зверху і просто розчавив ворога мого спокою. Потім спокійнісінько взяв смітярку і віник, і шваркнув приймачем у смітник, котрий невдовзі вивіз на звалище, що знаходилось на мінус другому поверсі. Наступного дня Микиту розірвала на шматки та обставина, що йому тепер доведеться самому співати шансон або періодично його насвистувати. Мене це тішило.

Я з Микитою вів партизанську війну. Одного разу я пішов до француза і попрохав його перевести мене в паралельну до Микитиної зміну, щоб не бачитися з ним і не співпрацювати взагалі. Спочатку Давид хотів дізнатись про усі деталі того, що трапилось. Звів мене з Микитою око до ока і намагався вирішити проблему мирним шляхом, але ми посварились просто в нього на очах, і розмова ледь не дійшла до бійки. Давид полишив ідею про примирення двох ворожих таборів і розвів нас по різних змінах. Я зітхнув з полегшенням. Через деякий час навіть приніс власний приймач, і ми з Сашком слухали мій метал або його кислотні ритми. Я знайомився з його культурою, а він розвивав у собі мою.

Грошей мені, як в принципі завжди, бракувало, тому я після роботи ходив і грав по переходах. Гітару залишав у Валі, з якою познайомився, коли ще торгував окулярами — в неї був свій кіоск квітів біля «Мак-Доналдса» на Льва Толстого. Я забирав інструмент, відігрував дві години, заносив гітару назад і дибав геть розбитий додому. Інколи я брав гітару додому, і ми з Симоном репетирували, щоб не забути нічого важливого, адже день, якого ми всі очікували невблаганно наближався. Залишався до нього тиждень.

Одного разу на вихідних, я підкупив Сашка Брагара пивом і запросив із собою на аск. Ми зібрались аскати на «Палаці Спорту». Пішли трохи посиділи у Шевченківському парку і прийняли там по літрі міцного пива на груди.

— Ну, що, пішли працювати? — сказав я до Сашка, котрий вже остаточно розслабив свої булки.

— Пішли, — відповів він через нехочу.

Ми дісталися до «Палацу» швидше, ніж я думав. Жартували усю дорогу, і від того вона стала для нас аж занадто короткою.

Я купив Сашкові ще одну пляшку пива, а сам відмовився — ще потрібно грати. Розчохлив свою ленінградку і почав наярювати перші акорди. Люди, які проходили повз моєї варти творчості інколи кидали грошву — мене це тішило. Раптом підійшов якийсь юнак.

— Привіт! — сказав він.

— Доброго здоров'я, — відповів я йому. Сашко лише махнув рукою — йому було нецікаво.

— А ви знаєте, що в переходах не можна грати? — ошелешив нас.

— А ти, що, міліціянт? — запитав я в нього замість відповіді.

— Ні, я просто людина, яка дотримується законів.

Він, як мені здалося, був трішечки напідпитку. Хоча це могло мені тільки здаватися, бо поводився він цілковито адекватно.

— Якщо ти людина, то йди собі, як люди ходять, і не чіпляйся до бідних музикантів, що до жебрацтва в окремому списку занесені, — ’відповів я м'яко, не загострюючи ситуації.

— А ти знаєш, що в переходах, як і в громадських місцях, не дозволено палити цигарки? — задав йому зустрічне каверзне питання Сашко, який щойно роздуплився.

— Я вас питаю, чи ви знаєте, що тут не можна грати? — не вгамовувався він.

— Ну, наприклад, знаємо. Що з цього? — говорив я, втрачаючи терпець.

— То забирайтеся звідси, щоб я вас тут не бачив, — випалив він і кинув на підлогу недопалок.

Я, навпаки, прикурив цигарку і, випустивши дим, промовив:

— Нікуди ми звідси не підем. Якщо ти хочеш нас подвинути, то викликай міліцію.

— Значить, не підете? — запитав він, розвертаючи голову вухом до мене, щоб краще, мабуть, чути мою відповідь.

Сашко, котрий сидів на сходинках, мотнув головою вбік і голосно та п'яно сказав:

— Ні.

— Я вас попереджував? — запитався він.

— Ну, попереджував. Що тепер? — поцікавився я.

— А от що…

І він зацідив Сашкові прямісінько в обличчя ногою. Сашка на деякий час вимкнуло. Я одразу ж намагаюсь зняти із себе гітару, але виходить це в мене дуже повільно, а тому я теж встигаю схопити плюху в обличчя, так би мовити, на печиво, але кулаком. Зрозумівши, що гітару швидко не зніму, а оборонятися потрібно — я відштовхнув його від себе ногою і тим самим виграв час, щоб скинути із себе гітарний пасок. Наразі, до тями прийшов Сашко і знову вихватив копняка по своїй мармизі. На той час я вже зняв гітару і поставив її біля стіни.

— Ходи сюди, курво, — прошепотів я і прийняв наступну атаку. Він хотів вдарити мене в обличчя ще раз, але я трохи подався в бік і вхопив його за рукав сорочки. Потім я почав його тягти на себе, а сам рушив униз сходами. Наш із Сантьором противник перечепився через мій чохол, і я протягнув його через весь марш. Коли він опинився на підлозі в позі рака, я замахнувся ногою, яка була закута в мої улюблені черевики, і дзизнув йому прямісінько в пику. Він зойкнув, але почав підійматися. Я дав йому підвестись. Противник підвівся на ноги і знову розпочав атаку, а я знову почав його гатити, але вже по ногах. Щоб зрозуміти силу удару моїх ботів, скажу, що коли я ними гамселю в стіну, то нічого не відчуваю, а зі стіни сиплеться штукатурка. У них всередині є маленький секрет — сталева вставка. Що було природно — він почав здавати потроху назад. Розвернувся і пошкутильгав сходами нагору. Я пішов за ним, щоб допомогти Сашкові. Але трапилось непередбачуване — противник вхопив мою гітару і замахнувся бити нею об стіну. На все це діло зреагував Сашко, який ззаду обійняв скаженого придурка і не давав йому вчинити цей акт вандалізму. Натомість Сашко отримав потилицею придурка по своєму багатостраждальному обличчі і відлетів до стіни. Але, тут вже встиг підскочити я і повалив гада на підлогу. Ми боролись за гітару. Він не випускав її з рук, а я її в нього видирав. Тут, раптом, я зрозумів, що він мені піддається, але, з чого б це. А! Виявляється, на ньому вже сидить Сашко і пригадує йому всі його знущання над його (Сашковою) мармизою. Ми його подолали — тут і говорити нема про що. Підбіг якийсь давній знайомий придурок і почав його забирати. Ми охоче на це погодились. Потім хтось крикнув, щоб викликали міліцію, і ми підірвались з місця бою, розсипаючи монети, які щойно заробили.

Я купив Сашкові води і допоміг йому привести себе до ладу. У нього були підбиті обидва ока і розпух ніс. У мене лише трішечки підпухла брова, а так, якщо не враховувати те, що це падло нам спаскудило день і що з того часу я почав частіше озиратися по боках, вгадуючи в звичайних людях потенційну погрозу, все було в нормі. Головне, що я мав фотогенічний вигляд, бо невдовзі в нас повинен мав бути виступ, а з розбитим лицем я навряд чи побачу приз глядацьких симпатій у своїй кишені.

Ми вже підійшли до «Стойла Пегаса» і побачили там наших старих знайомих, що чекали на виступ і прийшли раніше за нас. Дійство повинно було розпочатися о п'ятій вечора, а на той момент була четверта година. Себто, якщо враховувати, що нам потрібно налаштувати гітари, налаштуватися самим, то одна година, котра лишилася у нас в запасі, не вельми дозволяла нам розслабитись.

— А чого ви тут стоїте? Чого не йдете всередину? — запитав я після привітання.

— Ми дихаєм свіжим повітрям, палимо цигарки і нервуємось, — почав з жартів Вовік.

— Ну, — протягнув я, — нервуватися можна, де завгодно, а від того, що ви до втрати свідомості надихаєтесь свіжим повітрям, ваші гітари кращими не стануть. Ходімо всередину.

— Пішли, — приречено кинув Вовік, і ми вчотирьох пішли через службовий вхід до середини величезного і, що нам дуже лестило, знаменитого клубу.

Там вже стояв натовп музикантів, які мали брати участь у змаганні за статус бути визнаними і, звичайно ж, за п'ятсот бакинських комсомольців. Ми привіталися. Нам одразу ж пояснили, що музикантам виділили спеціальну кімнату, де кожен колектив зможе заходити на виділений час і налаштувати до бою свої інструменти. Чотири команди вже відстроїлись і чекали на те, щоб брати участь у змаганні.

Десь здалеку було чутно голос, що говорив у мікрофон. Ведучий, здається, вів якусь програму або готував публіку до того, щоб та не злякалась, коли побачить нас в обличчя. Самодіяльність — це далеко не кращий вид спорту. Хоча люди заздалегідь знали, що сьогодні буде конкурс, і свідомо йшли на цей вечір. А звідки я можу знати, що там взагалі хтось прийшов? Може, там взагалі порожній зал? Ні, такого не може бути. Якщо це було так, то вже прибіг би або Руслан або Сава, і почали б рвати собі одне інтимне місце на шматки.

Вийшов п'ятий колектив, а оскільки їх було всього сім — це разом із нами — то надійшла наша черга, бо Вовік знову поплентався дихати свіжим повітрям.

Ми з Симком зайшли і розчохлили наші гітари. До початку дійства залишалось сорок хвилин.

— Хвилюєшся? — запитав я у друга.

— Чого мені хвилюватися? — здивовано перепитав Симон, — хіба ми перший раз виступаємо? Тим паче, я не співаю. Мені хвилюватися менш за все потрібно.

Я аж замовк. Симон дав «мі», і я почав лаштуватися.

— А ти хвилюєшся? — запитав він якось хитрувато в мене.

— Так, трохи є. Це пов'язане не зі сценою. Розумієш — це Київ. Київ — це не Шпола. Тут особливі люди, інша атмосфера, і це мені додає хвилювань.

— Нічого, — каже Симко. — Нічого страшного. Щоб увімкнути світло, потрібно натиснути на вмикач. Пам'ятаєш?

— Так. А щоб кудись прийти — потрібно хоча б вийти з хати, — договорюю я.

Симко підбадьорював мене, а я, вважаючи це своїм обов'язком, йому теж не давав зірватися.

Ми вийшли із кімнати, що була нам люб'язно запропонована, і я жестом запросив туди Вовіка, котрий так надихався киснем, що аж періодично закашлювався.

До приміщення, де очікували на катування критиків-суддів усі гурти, увійшов Сава Олегович.

— Ну, що, хлопці, — мовив він бадьоро, — готові розірвати публіку навпіл?

Так і хотілось крикнути, що ми завжди готові, але втримався, бо очко таки грало перед виступом, і саме по собі мало реальні шанси навпіл розірватися. Натомість всі почали такати, даючи позитивні відповіді. Так, мовляв, готові. Ми, мовляв, кожного білого дня рвемо навпіл публіку. Махав головою навіть Вовік, в котрого крізь штани було видно, як литки трусяться.

— Ну, добре, — крекнув Сава і, випадаючи з приміщення, кинув наостанок:

— Готуйтесь, бо вже скоро почнеться.

Сава зник. На відміну від Сави, котрий зник, виявилось само собою питання — хто перший.

— А хто піде першим? — запитав якийсь хлопчина з довгим волоссям.

Усі мовчали. Вовік сказав, щоб вирішували без нього, і потьопав до музкімнати, захопивши із собою свого напарника.

— То як ми будемо нумеруватись? — продовжив він свій допит.

— Давайте тягнути сірники, — висунув примітивну і водночас практичну ідею парубок у шкірянці.

Товариство погодилось. А чому йому й не погодитися, нікому ж до голови більше жодних ідей, окрім жеребкування, не приходило..

Парубок у шкірянці витяг з кишені коробку сірників. Звідти, щоб усім було видно, дістав сім сірників, один демонстративно переламав на дві частини і мовив:

— Оце перший за чергою, — вказав він на скалічений сірничок, — ми будемо тягнути знову і знову, і це завжди буде місце. Спочатку перше, потім друге за чергою, третє, і так далі. Тобто, спочатку ми розігруєм перше, потім друге, третє по черзі місце, і так до кінця.

Ніхто нічого не мав проти, тим більше, що це було чесно.

Він пішов у куток і встромив собі в жменю сім сірників. Потім повернувся до натовпу. На цей час уже вийшли, налаштовані на велику битву, Вовік із своїм товаришем. Вовік кліпав очима, які були приховані за потужною оптикою окулярів й з острахом поглядав на сірники, що погрозливо стирчали зі жмені товариша в шкірянці.

— Ну, почали, — промовив волохатий і витяг сірник.

Цілий.

Усі тягали сірнички долі — тягав і Вова. Йому, саме йому і нікому іншому, випало бути першим. Парадокс. Відстроювався-то він останній, а виступати мусить перший — буває. Така вже хитромудра Доля. Дещо банально так думати, але тут тільки вона могла наплутати ниток. Їй підвладні долі людей. Вона сидить собі десь за компом і скидує людські життя у файли, називаючи їх по-своєму — так, як зручно тільки їй.

Усі вишикувались. Я взяв листок і записав назви колективів. Коли і в якому порядку вони повинні були виходити на сцену — все було на папері.

У Вовчика, коли він дізнався, що буде першим, почали з'являтися потреби знову подихати повітрям, а ще краще — брутально набухатися. Але на це все у нього не було часу, як і на те, щоб просто вмитися і поплескати долонями по обличчю та привести себе до тями. Його напарник тримався мужньо — мовчав і хмурив брови. Його скам'яніле обличчя не могло, здавалось, розм'якшити ніщо, але це було не так. Вбіг Руслан і на ходу випалив:

— Бігом. Хуткіш, — бухтів він, задихуючись і вивалюючи язика, — хто перший? Пішли.

Ми виставили йому на розтерзання Вовчика і його похмурого колегу, від чийого розгубленого погляду всі винувато відвертали очі. Руслан Анатолійович ухопив їх, як алігатор чергову жертву, і поволік за собою. Ми чули лише, як Руслан, відділивши від нас, смертників-первістків, допитувався у них назву, під якою існує їхній колектив.

Моє око мимоволі вхопило кадри того, як Вовчик відчайдушно хрестився.

Ми з Симком за чергою були п'ятими. Золота середина. Я вважаю, що нам дуже пощастило. Навіть не знаю, за що, але, воно було так. Справа в тому, що у слухача чи глядача сприйняття трохи атрофоване спершу, але, тільки-но лунає декілька пісень — глядач починає прокидатись і набувати того самого стану, коли йому якраз можна давати творчу їжу, і при цьому очікувати на вдячний результат. Тому допитливий розум шоумена допетрав до розігрівок. Наприклад, великий концерт. Нехай це буде ювілей групи «Гриша і гіпопотами». Зібралися гості, колеги, так би мовити, по зброї, друзі, окремі гурти. Геть усі співають пісні гурту «Г.г.». Але! Зауважте. Спочатку випускають-розігрів. Це може бути теж відомий співак, та не такий, може, популярний, як сам Гриша. Найкращі місця — це близько середини. Майже посередині концерту, але ближче все-таки до початку. Потім ще непогане місце наприкінці, але не в самому кінці. Коли популярний співак виступає близько середини, то публіка розігріта до цього моменту. Розігріває публіку, зазвичай, не лимонад «Буратіно», а спиртне і пісні улюбленого співака, на котрого тут власне всі і чекали. Гриша форевер! Себто публіка ще не встигла втомитись — самі вершки. Коли виступаєш наприкінці… — це особливий момент, котрий не осягнути розчерком пера. Публікою оволодіває стан, по класифікації схожий на друге дихання. Але це так, мої здогадки. Звісно, що є багато інших обставин, керуючись якими, створюється настрій на подібних заходах. Ось критерії, по котрих можна виявити душевний стан натовпу в той чи інший час концерту:

1) Стиль музики. Я сумніваюсь, що під блюз будуть цибати до сцени і проламувати собі черепно-мозкову коробку палицею охоронця. Під метал, наприклад, всидіти важко. Вважаю, що мене зрозуміли.

2) Тривалість концерту. Якщо концерт продовжується більше, ніж чотири години, це стає схожим на з'їзди депутатів міськради. Люди втомлюються, і їх мозок навідріз відмовляється сприймати інформацію, як би чудесно оформлена вона не була.

3) Стоячий зал чи сидячий. Якщо зал сидить, то на концерті стан може бути близький до уваги і далекий від повного відриву. Якщо це стоячий зал на якомусь драйвовому концерті, то в натовпі керує парадом пані Ейфорія.

Минулого року я ходив на фестиваль Рок-Січ, що відбувався на Трухановому острові. Там, скажу вам, Ейфорії було підвладно все. Я танцював зі скінхедами якісь агресивні танці, принцип котрих: звалити з ніг хоч кого-небудь. Танок мені дуже сподобався. Сподобався, навіть якщо дивитись на те, що я загубив декілька своїх значків, сережку і те, що всі мої плечі і спина були всіяні синцями. Збивали мене з ніг безліч разів, та і я воював, як міг, і ворожій орді діставалось не менше.

4) День це або вечір. Коли концерти відбуваються вдень, то я вважаю, що це або яскраво висловлена попса або ж нахабний стьоб. Це знущання над людьми. Концерт, якщо він відбувається увечері, несе з собою заряд променистих зірок і володаря нічного неба — місяця. Коли люди, що вдягнені в чорну одежу розуміють, що вони — люди ночі, що нічна пора доби їх збуджує більше, ніж та, котра їх дратує — себто денна, вони починають не тільки полюбляти вечірні концерти, вони починають взагалі, жити вночі. Увечері людина більше розслаблена і готова сприймати. Натомість вдень вона оповита комплексами.

5) Місце проведення заходу. Якщо це стадіон — це велике свято, яке тобі дарують. Це, коли приїздить улюблена група, і на неї просто западло не піти. Стадіон — це особливий настрій чогось великого і масштабного, від цього здається, що ти частина цього механізму і, що найголовніше, цей механізм без тебе не здатен рухатися. У клубі інша атмосфера. Потрібно бути обов'язковим любителем домашнього затишку клубів, щоб отримати там насолоду від виступу музичного колективу. Треба любити ці барні стойки, непотрібні розмови і жарти з барменом, столик біля стіни, прокурене повітря, запах прив'ялого людського життя. По-іншому сприймаються й Будинки культури. Від цих будинків тхне совдепом. Тхне, але сприймається це, на диво, не вороже, бо комуністів я дуже не люблю, хоча б з огляду на те, що вони зробили з нашою батьківщиною впродовж своїх сімдесяти трьох років існування. Я до Будинків культури ставлюсь, як до музеїв рок-н-ролу, бо саме в них зароджувалися перші задатки сміливих на той час молодих людей, які свідомо оголошували себе поза режимом, за що їх примусово садовили в дурки на прочистку мозку. Існує ще багато інших закладів, від опери до сільського клубу, в яких, у кожному взятому окремо, існує індивідуальний настрій. Це — цікаво.

Усе це, в більшій мірі, звісно мої лише здогади, але і в них є щось правдиве.

Замовкла музика десь вдалині, за стінами гостьової кімнати. Потім відчинились двері, і з бою повернувся Вовік із зброєносцем.

— Ну, як розвідка боєм? — запитав здоровань, що тримав у руках гітару з велетенським деком. Йому випав жереб йти третім, а тому і хвилювання для нього були природними.

— Народу багато. П'ять суддів, котрі весь час пишуть і розминають свої вуса, — відповів Вова, прикурюючи цигарку.

— Ну, а відіграли хоч нормально? — запитав Симко вкрадливо.

Вова відмахнувся. Але потім, зробивши декілька сильних затяжок підряд, посміхаючись, відповів:

— На суді буде видно. Присяжні вирішать.

Один за одним колективи почали ходити за Русланом Анатолійовичем, як курчата за квочкою. Проміжки між виступами коливались з інтервалом у часі від п'ятнадцяти до двадцяти хвилин. Цей проміжок часу безсумнівно був даний для того, щоб публіка все в достатній мірі переварила, випила ще по чарці або по келиху, приготувалась сприймати нову музику. А судді, що мали вирішити нашу долю, підбили підсумки і визначились з оцінкою.

Як все приходить на світ, себто — життя, радощі, печаль, сум, смерть, наступне життя, геморой, клімакс — прийшла і наша черга повторювати рефлекси курчат і йти за Русланом.

Ми з Симком перезирнулись, неначе прощались один з одним, і рішуче спрямувались за двері. За дверима була ще одна, але маленька, кімната з м'яким диваном, столиком і двома, з покриттям ідентичним до диванного, кріслами.

— Посидьте тут, — мовив Руслан і вистрибнув у інші двері. Не встигли ми присісти, як він увірвався знову і покликав нас широким жестом руки. Усе на світі буває вперше, от і я в перший раз вийшов на сцену, хоча і великого, але клубу.

Увесь зал був заставлений столами, за котрими сиділо по дві-три особи і пильно витріщались на наші скромні постаті. Про те, що ми вже привернули до себе увагу, свідчив млявий сплеск аплодисментів на нашу честь. Як мило. Я, на ознаку вдячності за такий прояв уваги, приклав долоню до грудей і ледь помітно вклонив голову. Симко, як папуга, наслідував мій приклад і точнісінько все за мною повторив. На сцені стояло чотири стільці, і до кожного було приставлено по два мікрофони — один у гітару, другий в лице. Судячи з кількості стільців і мікрофонів, можна було дістатись висновку, що хтось тут збирається співати квартетом. Ми сіли з Симком на стільці, що стояли поруч. Я увімкнув мікрофони, Симко теж не відставав. Я побачив у залі Оленку. Вона сиділа за другим від нас столиком і смакувала соком. Помахала мені ручкою, а я їй приречено підморгнув. Руслан почав нас знайомити із публікою:

— Перед вами, шановні глядачі, зараз буде виступати гурт-дует «Резонанс», який продемонструє вам свої пісні. Тематика у них наша рідна, українська, так що запрошую вас, любі друзі, до прослуховування цих молодих талантів.

Руслан закінчив і скомбінованим жестом голови і руки запропонував нам починати.

— Добрий вечір, — почав я поводити себе, як зірка на концерті, бо я так перенервувався, що з переляку став вести себе навіть трохи вальяжно, — ми зараз вам проспіваємо наші пісні, котрі були написані безпосередньо душею. Ця пісня про місто-привид. Таким його зробили люди і Доля. Місто, яке повинно було брати участь у підвищенні градації людства, а зіграло, навпаки, сумну роль у нашій з вами історії. Чорнобиль…

І ми почали. Я перед кожною піснею розповідав передісторію, і таким чином ми врубали три пісні. Пісні наші були на українську тематику і з вельми драматичним ухилом. Вони переповідали історію України, хоча і з моєї точки зору, але правдиво. Це пісні про Чорнобиль, про Голокост 33-го року і козацька пісня про лицаря на Січі, себто козака, який, до всього ж, виявляється гетьманом.

Люди аплодували, їм сподобалось. Слухали, немов миші затихли. Після того, як час нашого виступу минув, вийшов Руслан Анатолійович, що стояв на вахті в коридорі, і, знервовано посміхаючись, ввічливо випхав нас зі сцени.

Я курив, аж поки не виступили останні музиканти. Думав, що всаджу усю пачку, але ж ні, залишилось-таки дві цигарки.

Знову в кімнаті для очікувань зібрались наші колективи. Обличчя в усіх були однаково напружені. Одним словом, товариство очікувало на суд. Пройшов якийсь час. Який саме, ніхто не второпав, бо кожен був, залежно від своєї натури, замріяний. Ще пройшло трохи часу — знову нічого. Нарешті з'явились Сава Олегович і Руслан.

— Вітаю і співчуваю, — сказав Олегович. — Ось колективи, які вийшли до другого туру.

І він перелічив три гурти, куди дивним чином потрапив і наш. Я ледве втримався, щоб не розцілувати взасос Саву, Руслана, Симка і кожну живу істоту, яка б з'явилась в цю урочисту мить на моєму піднесеному шляху. Підйом відчуттів був колосальним. Я подумки надавав собі по пиці ляпасів, щоб прийти до свідомості, і почав більш-менш мислити тверезо. Це тільки минув перший тур. Усього їх два. Зараз відсіяли чотири групи, і нас залишилось, логічно, три. З цих трьох і повинні вибрати в наступному турі одну групу, яка й отримає перше місце — місце переможця.

Вовіка відсіяли в першому турі. Жаль, вони гарно грали, але, гадаю, відсіяли їх за те, що їхні пісні звучали російською мовою. Наші ж, навпаки, були україномовними, повнозвучними і, в усій своїй красі, патріотичними.

Потім усі ті, хто залишився поза грою, зібрали свої речі і, підбадьорюючи один одного, пішли геть. Думаю, що вони десь попливли бухати, заливати власне горе. Радість, яка була поруч… геть недалечко… лише простягни свої загрібайла, і ти її обіймеш, і от… нічого не вийшло. Я б на їхньому місці вчинив би те ж саме. Хоча невідомо на чийому місці я опинюсь, коли закінчиться фінальний тур конкурсу.

Зі сторони сцени гудів голос Сави, підсилений мікрофоном, а ми розійшлись по кутках кімнати, і кожен у своєму куточку перемовлялись і награвали свої мелодії, тренуючись востаннє перед фіналом.

Черга йти першим по висновкам жеребкування випала несподівано нам. Я був нерадий цим обставинам, але виду не подавав. Сказав:

— Се ля ві, як кажуть покидьки, — і знову закурив.

Відіграти потрібно було дві пісні, які й вирішать долю переможця і переможеного. В нас за планом повинні були звучати: печальна пісня про підводний човен «Курськ» і ліричний рок-н-рол «Примара», про доньку всесвіту й землі, таку кохану і чудесну, і так далі і в такому ж дусі, з тими ж рожевими соплями і слиною.

Раптом голос, що лунав зі сцени, зник, і, як вже повелось, на зміну йому з'явився Руслан Анатолійович.

— Ну, вперед, хлопчики. На вас чекають глядачі. Давайте, порвіть їх. Роздеріть їх на шматочки, — примовляв він, ведучи нас на сцену. Потім в його руках невідомо звідки з’явився мікрофон, і Руслан почав несамовито в нього кричати. Голос в нього був такий, що можна було б мікрофон і не мучити.

— Шановна публіко, зустрічайте. Перед вами один з колективів, який вийшов у другий тур. «Резонанс».

Ми почули вже жвавіші оплески, якщо порівнювати з тими, які чулися нам тоді, коли ми вийшли на цю сцену вперше. Розсілись ми знову в такому ж порядку, як і минулого разу. Симко дав «мі», я повторив — гітари звучали в унісон.

— Коли людина кохає, в її очах світ змінюється. Змінюються фарби на яскравіші, людина стає добрішою і чутливішою. Коли кохання починає згасати…, коли кохання помирає в одному серці, то воно вбиває його і в другому. Тоді настає такий стан душі, що хочеться співати. Співати сумне. Коли все добре, хочеться заводити пісню; коли все погано, теж хочеться вилити, показати власне горе через пісню. «Примара»…

І ми почали. Слова, котрі я говорив перед піснями, ці пісні дуже доповнювали — це теж був нам великий плюс, бо всі інші гурти мовчали, як білоруські партизани на допиті. Вони лише виходили, їх знайомили з публікою, вони всідалися і починали грати, а коли догравали пісню, то вставали і йшли зі сцени в такому темпі, наче їх там збираються заплювати і закидати тухлими яйцями.

Ми закінчили. Коли ми доспівали, коли вже прийшли до кімнати, то було таке відчуття, наче з душі звалилась здоровенна каменюка. Цей камінь називався «Вплив». Ми вже на той час не могли ні на що вплинути; від нас вже нічого не залежало, і ми просто очікували на кінець виступу гуртів, що залишилися, і на рішення суддів. Нам зосталось вислухати Вердикт, який нам винесуть.

— Ну, що, як вважаєш, ми перемогли? — запитав Симко, і в його очах блиснули іскорки дитячої наївності.

— Так, безсумнівно, — відповів я багатозначно і ледве не розсміявся, чи то від перенапруження, чи від того, що Симкове питання прозвучало по-дурному.

— Не забивай собі цим голову, друже. Ми уже все зробили для того, щоб перемогти, — продовжував я, — нам потрібно тільки чекати.

Симко кивнув головою і розвалився на дивані.

Хлопець у шкірянці знервовано длубався у себе в носі, пересаджуючи слизові накопичення парнокопитних на обшивку крісла. Його друг вийшов у туалет і досі й не повернувся. Щось мені підказувало, що бідолаха теж перехвилювався і звідти вийде нескоро. Але ж ні — повернувся, обережно прикриваючи за собою вхідні двері. Блідий, волосся скуйовджене, обличчя мокре.

— Блював? — висунув я припущення вголос.

Хлопака ствердно кивнув головою.

Третій колектив, що складався із гітариста з пишними формами і тонкого, як стручок спаржі, вокаліста, дістав баклагу з чимось пальним і, обидва неквапливо прикладалися до неї.

Голос на сцені все ще гудів, продовжуючи шоу, втім, гул не вщухав і в кімнаті, де ми очікували на вирок суддів.

Час переходив з секунд на хвилини, а з хвилин вже було приготувався йти на години, як несподівано до приміщення увійшов Сава і з урочистим виразом обличчя, широко посміхаючись запитав у присутніх:

— Здогадайтеся, хто?

Від цього невинного, на перший погляд, питання у гітариста з конкуруючого гурту знову почались поклики на блювання, і він, закриваючи руками, готовий ось-ось вибухнути, рот, вибіг за двері. Сава провів його здивованим поглядом і знову широко посміхнувся.

— «Резонанс», вітаю, перше місце ваше.

Я не мав що сказати більш оригінальнішого ніж:

— Пасіба. Тобто, дякую.

Симон так відвісив свою нижню щелепу, що здавалось вона негайно повинна випасти з суглобів.

— Ну, дякувати не треба. На вас чекають в залі, щоб вручити вам винагороду, — сказав, встигши пригасити свою променисту усмішку, Сава Олегович і жестом запросив нас за двері. Я, до сих пір вважаючи, що сива кобила знаходиться в стані, який спонукає її маячні, встав і, взявши Симка за руку, як мале дитя, рушив у той бік, куди показував Сава Олегович.

Коли ми вийшли на сцену, зал нам зааплодував. Звук хвилі аплодисментів був значно гучніший і відчутніший, ніж обидва минулих рази.

— Прошу любити і шанувати, — це наші переможці: Тарас Чубринський і Симон Байкар.

Згасла вже було хвиля аплодисментів піднялась знову. Не встигло оплески вщухнути остаточно, як встав один із суддів: коротко стрижений, з висунутою вперед нижньою щелепою і глибоко посадженими очима. Схожий він був на героя бойовиків, котрі розігрувались в реальності на початку дев'яностих років минулого сторіччя. Наперекір усім негативним судженням про його виразну зовнішність, розмову він вів грамотно і голос мав приємний:

— Шановні наші переможці, ми пройнялись вашою музикою і віддали саме їй свою перевагу. Нас, — я маю на увазі судейську колегію — приємно здивував патріотичний зміст, вкладений в тексти ваших пісень, тяга до прекрасного, і особливо здивувала тонка драматургія виконаних композицій. Чудесне музичне оформлення, сильний вокал, колоритний зміст — ось загальні складові критерій, по яких ми класифікували ваше місце на конкурсних перегонах. Ми визнали ваш гурт лідером.

Сава з Русланом стояли, як телепузики на параді. Святкові обличчя їх невтомно кивали, погоджуючись зі сказаним.

Ми вже трохи прийшли до тями і почали подавати ознаки життя, бормочучи собі під ніс слова вдячності за чесний суд і теплі відгуки на нашу честь:

— Дякуємо, дякуємо.

— Мені б хотілось, — не вгамовувався лисий авторитет, — щоб в нашій українській культурі було більше таких обдарувань. Я віддав би весь свій вільний час на увагу до них і на їхню підтримку.

Шість колективів, курво, відсіяв, щоб нам це сказати. Без питань, дуже приємно, але, шість гуртів!!!

Нам вручили наші законно виграні п'ятсот доларів, на двадцять з яких ми одразу ж набухались в зюзю. На радощах. Симон тягнув мене додому, як пораненого товариша з бою, а Оленка, котра відчайдушно допомагала нам в розпитті алкогольних напоїв, так само відчайдушно надавала допомогу йому в транспортуванні мене.

Через два дні Симко, разом із своїм нерозлучним ворогом, цукровим діабетом, покотився у Шполу для того, щоб лягти до лікарні. З'явитися він мав через тиждень. Гроші ми відклали, бо вирішили на них купити собі електроінструменти. Думали купити електрогітару, комбік, щоб грати на електрусі, мікрофон і звукознімач для моєї гітари. Я грав ритм, і тому особливої принадності звучання не потребував. Симон грав соло, а тут конче має бути чутність кожного утвореного ним звуку.

Симон змився додому. Залишились тільки я, Олена і французи з Микитою на пару.

Довбана робота. Робота, разом із прикомандированою до неї гвардією, мене дратувала упродовж усіх трьох ночей, що я там працював, а на трьох вихідних, Оленка заліковувала мої душевні травми.

Бачення п'яте…

— Що ви кричите один на одного? У мирі треба жити і злагоді. Ми всі під Богом ходимо, хоч і не люди. А душевнохворі, до речі — теж люди, живі люди, які раніше були з нормальною здоровою психікою, і тепер наш моральний обов'язок за ними доглядати.

Так говорила Віра Надіївна Любов, що до цього моменту просто сиділа і сьорбала чайок, запиваючи ним хрумке печиво, і тільки примружувалася від задоволення. З цікавістю слухала всі суперечки і розповіді про людей. Навіть хитала головою в той час, коли Зажура спритно розправлялася з Хамом. У перервах між чаюванням вона брала свої великі спиці, нитки і терпляче плела кофту. Ніхто не навіть не здогадувався, хто ж щасливчик — майбутній власник цього витвору мистецтва. Так, ніхто не здогадувався, але й не питав, а вона, в свою чергу, мовчала, інтригуючи товариство. Жодного разу нікого не перебила вона і в жодну з інтелектуальних баталій не вступила. Але, мабуть, і в неї вже терпець урвався.

Віра Надіївна була ревною християнкою. Через тісний контакт з людьми — усі ж бо знають, що саме ця потрійна якість користується неабияким авторитетом на Землі — в неї трохи повернуло свідомість. Тому вона почала сама жити мирськими сподіваннями, віруваннями, і тому її, звісно ж, наскрізь пройняло любов'ю до ближнього свого.

Віра Надіївна була не худої, але й не гладкої статури. Щоб назвати її старою, то не така вже вона й була стара, однак до молодиць віднести її язик би, м'яко кажучи, теж не повернувся б. Для своєї тілесної оболонки вона вибрала саму середину. Дуже приємна на зовнішність, і в спілкуванні з нею теж можна було б почерпнути чимало корисних речей. Вона завжди ходила в квітчастій хустинці, зав'язаній під підборіддям, білого кольору акуратна плетена кофточка, на комірі котрої завжди була прикріплена напівпрозора шаль, і довга спідниця в горошок. З-під спідниці в неї виглядали кумедні чуні-валяночки. Обличчя, нічим особливим не примітне, мало благий і умиротворений вираз: брови дугами і серединкою своєю підняті догори, світло-блакитні очі дивляться на світ начебто для того, щоб за нього молитися. Чоло нагадувало гармошку, тому що було майже завжди зморщене. Загалом виглядала вона трохи дивно, однак цілком пристойно, навіть зворушливо.

— Віро Надіївно, ми вам що, заважаємо? Вибачте, ми будемо тихіше. Йдіть краще плести свою кофту. Тут кипить полеміка фаталістів, і ваш християнський настрій тут недоречний, — крізь зуби проскрипіла Зажура.

— Чому ж тільки християнський? — спитала та і, коли оговталась від несподіваного запитання, що застало її зненацька, продовжила: — Ну, християнський, але що з того? Але ж і в християнстві існує таке поняття як Доля. Ось тільки втілене воно в образ Бога, і він крутить, як ви, дорогенька Зажуро, зболили висловитися, клубком. Я хочу навести приклад того, що таке Доля в християнському баченні. Ви розумієте — Доля, я розумію — Бог. Ось послухайте, що я розповім…

Вона змахнула своєю легкою напівпрозорою шаллю, і присутні побачили небо, яке з'явилось несподівано. Небо випірнуло з-під шалі, немов птах, і розпустило крила, розкидавшись зверху від горизонту до горизонту. Голос її змінився на манер того, як це робила готична дама. Такий голос, неначе власника його спіткало велике лихо, і він фізично дуже страждав. Голос став скрипучим і чоловічим. Марево, котре вказувало на окрему життєву історію, оповило зір і слух присутніх. Сіре, свинцеве небо, по якому кружляли зграї ворон, побачили всі і всі почули голос, притлумлений стражданням, а потім і помітили Його…

«Я прийшов до тями від гострого пронизливого болю в спині. На обох лопатках пекли вогнем свіжі рани. Мав відчуття, що мене в цьому місці шмагали нагайкою. Хоча не знаю, як це бути відшмаганим, але інтуїція підказувала мені, що саме так воно й буває.

Обернувшись навколо, я цілком усвідомлено відчув себе покидьком, якого через непотрібність просто взяли і викинули — я знаходився на смітнику!? Велетенських розмірів звалище, над яким кружляли зграї ворон. Ці вірні провісники старої чорної Біди кричали так, що стискалось серце і мозок пульсував наче в агонії. Неможливо було стерпіти їхнє бридке каркання, але подітись від нього, на жаль, я не мав куди.

Пересилюючи слабкість, яка вгризлася в кожну клітину мого тіла, я через силу звівся на ноги. Корчачись від болю, що завивав від радощів, бо заволодів мною, і неприродно згорбившись, на додаток я ще й виявив, що на мені немає одягу. Я був голісінький. Оце так да-а-а…

Що це зі мною коїться?… Голова гуде — не второпаю нічого. Навколо тільки похмура, бридка погода, велетенські чорні круки, що горлають, немов показились, і купи та купки смердючого сміття.

Нікого не соромлячись, голий і розплющений морально, я пробирався через купи усілякого лайна, від чийого фантастично-жахливого смороду, здавалось, взагалі не було рятунку.

На скорботному шляху своєму, майже відразу, трапилась ціла купа кимось дуже доречно викинутої одежі, що мене неймовірно втішило. Покопирсавшись в запропонованих мені долею речах, я відшукав непогані, майже дивом збережені, екземпляри одягу кінця минулого сторіччя. Зелені гамаші з опуклими коліньми, кеди з дірявою підошвою, картате пальто брудно-сірого кольору, яке було менше на кілька розмірів, ніж було мені потрібно, і шапочка системи „півник“ — ось такий гардероб прийшовся мені до смаку. Я усвідомлював власну злиденність у цій одежині, якій радше пасувало слово „лахміття“, але довелось задушити в собі відчуття огиди, хоча воно відчайдушно смикалось і намагалось встояти на позиції актуальності до самого кінця, навіть тоді, коли я вже був одягнений волоцюгою. Коротше кажучи, я переміг це гидотне відчуття до усього того, що мене оточувало, до самого себе, до моєї грайливої долі, і продовжив свій шлях.

Мені слід було багато чого ще пізнати і зрозуміти, наприклад, те, яким чином я опинився тут, і, власне кажучи, хто я такий взагалі.

Машинально прямуючи вперед, я сам собі задавав питання на різноманітні теми і відразу ж знаходив на них відповіді. Виявилось, що я знав буквально все: фізику, хімію, анатомію усіх істот, що проживають на нашій планеті, машинобудівництво, іноземні мови і багато-багато іншого, але, як я не порпався у власній пам'яті, як не напружував мозок, пригадати, хто я і звідки узявся, як прожив життя до цього моменту, мені так і не вдалося.

Із затьмареними думками вийшов до залізничної колії, звідки моєму погляду відкрилась станція, що знаходилась метрів за двісті від того місця, де я стояв і витріщався. Хрупаючи гравієм, засипаним вздовж рейок, я мимоволі віддався думкам, що весь час намагалися зайняти мою голову.

Як просто все і складно водночас в цьому світі. Куди іти — не знаю, але іду. І анархічність думок чомусь переважає над здоровим глуздом. За що мені випав такий тяжкий тягар, який, як не крути, мені прийдеться волочити за собою до кінця. Учителем моїм стане час. Він, і лише він, розставить усе по своїх місцях. Нехай промовляють дні, роки здобувають мудрість, а мені дістануться ті крихти пам’яті, що були від мене приховані у злодійський спосіб.

Дійшовши до станції, я вмостився на лаві і заходився розглядати свою взувачку. Настирливі, як мухи восени, нахаби-думки знову заволоділи мною.

— Ось зараз, наприклад, підійде електричка, і що мені робити? Куди їхати? Чи чекає мене хто-небудь на великій Землі? Якщо так, то, дуже цікаво, де, в якому місці? Чи чекає мене хтось там, куди я неодмінно потраплю? Раптом… Мабуть, завжди є це, як слово, так і розуміння — „раптом“. Так ось… раптом, інтимна течія моїх думок була нагло перервана звуком скла, що розбивалося — скоріш за все то була пляшка. Слідом за цим я почув п'яний дівочий регіт і брудну матірну лайку з чоловічих уст. Ось ці голоси лунають все ближче і ближче; ось вже зовсім поруч, і на безлюдну станцію з-за кущів вивалилась компанія неабияк захмелілих молодих людей — це були троє міцних хлопців виразної зовнішності колгоспників-трактористів, і вульгарного типу дівка. Я вважаю, що не варто констатувати те, що аборигени — так я тоді подумав — одразу ж помітили мою скромну персону і зацікавилися мною, як об'єктом врятування вільного часу від нудьги. Аж ніяк не дружній вигляд, давав зрозуміти мені ясно, що неприємності на сьогоднішній день ще не закінчились, а, судячи по їхніх величезних, вкритих диким волоссям, кулачищах, навпаки, вони тільки-но розпочалися.

— Е-е, барбос блохатий, ти чого тут булки свої немиті розвалив? Це наш вокзал, і всі, хто тут відпочивають — нам башляють. Січеш? — заговорив першим рудий молодик в пожованій невідомими коровами сорочці із закачаними по лікоть рукавами. Я спробував якомога швидше вирішити, що ж їм відповісти, щоб не спровокувати їх на бойові дії, хоча і неозброєним оком було достатньо чітко і розбірливо видно, що дій отих тут навряд чи вдасться уникнути.

— Я — бідна, хвора людина, і нікому не бажаю зла. Я чекаю на електричку, і якщо я, звісно ненавмисне, чимось, шановні добродії, по необачності своїй, вам завадив, то можу піти зі станції і очікувати на поїзд поза її територією.

Сказав я все це якомога спокійніше, але до цього моменту хулігани — а то, звісно, були вони, вже наблизилися до мене впритул, обступивши мене з усіх боків, і рудий, не кажучи жодного слова у відповідь на мої жалісливі виправдання, різко, і безперечно із глибоким знанням справи, ударив мене в груди, потім, схопивши за лацкан пальто, відірвав моє багатостраждальне тіло від лавки і поставив на ноги. Ще удар (вже в лице), і в роті з’явився неприємний солонуватий присмак крові. Похитнувшись, я, немов мішок з картоплею, супроводжуваний стусанами з усіх боків, повалився на землю. Град стусанів сипався на мене, як в часи Другої Світової Війни — бомби на Київ. У побитті приймала завзяту участь навіть дівка. Жах. На щастя моє, десь недалечко, раптом залунав гудок потяга, що наближався. Я почув крик:

— Атас!!!..

І знущання нарешті припинились, лише було чути тупіт втікаючих покидьків.

Розплющивши очі, я підвівся на тремтячих ногах, став на коліна і ухопився за лаву, де сидів перед тим. Міцно тримаючись за неї, я став на ноги. Все тіло нещадно боліло і пекло. У очах пливло довкола. Добре, що поблизу зі мною не опинилось люстерка, а то я неодмінно отримав би нервовий шок, якби зазирнув туди.

Електричка неквапно й обережно підійшла до станції, неначе боялась чогось. Попередньо зашипівши до мене, вона все ж відчинила переді мною двері, запрошуючи цим жестом досередини. Не довго думаючи, я, звичайно, скористався її запрошенням і ступив у черево цієї металевої змп, котра, хоча й нічого не обіцяла, однак могла відвезти мене туди, де, можливо, я отримав би відповіді на ті питання, які мене непокоїли. Історія мого походження — це найперше.

Вагон, на жаль, був майже порожній — це ускладнювало мої перспективи на те, щоб загубитися серед пасажирів, адже не потрібно було ходити до ворожки, щоб дізнатися про те, що за проїзд в електричці слід платити. Що ж, нічого іншого не залишалося, як чекати і сподіватися на удачу в даній ситуації.

Пройшовши трохи по вагону, я присів на лаву. За дурною — я так вважаю — звичкою, і невідомо чому, в напівпорожньому транспорті всі розсаджуються так, що біля кожного пасажира є ще два, а то і три вільних місця, і цей раз не був винятком з неписаних транспортних правил: мені прийшлось підсісти до якоїсь немолодої жінки, яка одразу ж, поглянула… ні, навіть зиркнула на мене з абсолютним відчуттям глибокої огиди. В принципі, я міг її зрозуміти, адже вигляд мій аж ніяк не міг викликати в неї симпатії. Обличчя моє запухло, і в декількох місцях кровоточило. Порепані губи з запеченою кров'ю були схожі на два здоровецькі вареники. Одежа повністю вкрита пилом і зі старанно залишеними на ній відбитками взуття моїх нападників. А вже про те, що тхнуло від мене, як з помийного відра, мабуть, говорити й не варто.

Зібравшись з думками, я вирішив заговорити з сусідкою, щоб, хоча б, дізнатися напрямок в якому я їду.

— Шановна! Вибачте, що звертаюсь до вас, не підкажете, якщо на те ваша ласка, кудою прямує цей поїзд, і яка його кінцева станція? Я, справа в тім, потрапив сюди випадково — так вже вийшло — і багато чого не пам’ятаю.

— Горілку жерти менше треба. Нап'єтеся з друзяками своїми, пики натовчете один одному, а потім пригадати навіть не можете, як мати назвала. Порозводилось вас тут, як я подивлюсь, алкашів та бомжів усіляких — пристойним людям жити не даєте нормально. Ви ж — покидьки суспільства, і серед нас місця вам немає. Розсівся тут, розумієш. А до речі, ти чого тут розвалився? Певно поцупити що-небудь хочеш, а мені голову задурюєш своїми безневинними питаннячками.

Дама вже перейшла на крик. Обличчя її поступово набуло багряного відтінку, і з рота пирскала слина.

— Як самому чесно заробляти, так ні, він краще буде красти. Га? Що мовчиш? Ось я тобі зараз задам прочухана, будеш знати, як на чуже добро задивлятися.

Вона все кричала і кричала, а я, приголомшений таким розвитком подій, сидів мовчки, і лише зрідка намагався вставити слово. І раптом вона, вихопивши сумку, почала нею мене дубасити. Намагаючись заспокоїти жінку, я швидко усвідомив безглуздість цієї витівки і дав задній хід. Йдучи спиною до тамбуру, я невміло відбивався від скаженої бабуськи, а опинившись за дверима, хутко причинив їх за собою, і тримав ручку так, щоб стара фурія не прорвала оборону.

— Чого це вона розлютилась? Не зрозумію ніяк. Я ж ні словом, ні ділом не образив і не посягнув на неї. Може бути, що ця мила бабуня — завзятий боєць за моральний образ людини з усілякими там загальноприйнятими нормами. Не знаю напевне, але якась вона підозріла.

Зненацька хтось несподівано поклав мені руку на плече, змусивши обернутися назад — це був він, гроза всіх безквиткових зайців, — провідник. Він з посмішкою вдивлявся у моє налякане обличчя.

Років на вигляд двадцять п'ять, щуплий хлопець з личком у веснянках і вогняно-рудими кучерями, які неслухняно стирчали з-під форменого кашкета. Зелені очі і білі брови доповнювали його необразливий і трішечки навіть кумедний вигляд.

— Ваш квиточок, громадянине хороший, — з милою посмішкою промовив рудий провідник.

— Розумієте… — почав було мимрити я, але був з його боку м'яко перерваний.

— Так, зрозуміло, квиточка в вас немає. Я вірно розумію?

— Так, вірно. У мене немає грошей, а, відповідно, і квитку нема звідки взятися.

— Значить, що? — запитав він, прижмуривши праве око. — Будемо висаджувати і передавати в руки правосуддя?

Витримав паузу.

— Так? — запитав він знову, і від того вся симпатія моя стосовно до нього, миттєво зникла, як карта з колоди у фокусника.

— Це ваше право, і чиніть зі мною так, як вважаєте за потрібне. Але! Хотілося б сподіватися на яку-небудь людську солідарність і очікувати від вас милосердя до моєї скромної персони.

Він не кліпаючи дивився на мене. Обличчя його не відображало жодних емоцій і вагань. Мені здалось на мить, що він побачив жахливу Горгону, і в тієї самої миті скам'янів від її смертоносного вигляду. Що там ворушилось в його голові, не знаю, але наслідки розумового процесу рудого виявились для мене досить неприємними, навіть паскудними.

Провідник відвів свій дивний погляд, зняв з пояса рацію і, натиснувши кнопку зв'язку, мовив:

— Андрюха, давай сюди сержанта. В мене тут волоцюга безквитковий. Навіть не питав, чи є у нього документи. Даю руб за сто, що він сам їх не бачив вже багато років. І ще, дзенькни на станцію, щоб його там прийняли з почестями.

Коли він прийняв палець з кнопки, рація прохрипіла у відповідь:

— Буде зроблено.

Парубок знов поглянув на мене — в очах його я побачив спалахи вогників злості.

— Ну, що, волоцюго, доплигався? Зараз тебе мусора приймуть з потрухами, будеш знати, як без квитка їздити.

Буквально одразу після слів, вимовлених юним провідником, до тамбура, де ми стояли, увійшов, міцної статури міліціянт в званні старшого сержанта. Похмурі брови і надуті губи, ненав’язливо так, самі про себе говорили: „хорошого від мене не чекай — марно“. Та мені останнім часом так таланило, що про щось хороше я й не замислювався.

Він з-під лоба витріщився на мене і заходився свердлити своїм поглядом. Я натомість просто його розглядав.

— Чого зиркаєш? Руки за спину і кругом, твою мать, — грубим тоном звернувся він до мене. Звісно, я підкорився. Обернувшись обличчям до дверей, які так старанно обороняв від оскаженілої бабці, я завів руки за спину, і одразу ж на них защіпнулись наручники. Бабуся, відчувши, що оборона послабшала, відчинила двері і побачивши мене безпорадного, в кайданах, та ще й під вартою міліціянта, миттєво кинулася в атаку.

— Ну, що, злодюго, упіймався? Так тобі й треба. По заслузі.

Тут вона перекинулась на співробітника міліції.

— Ви, товаришу міліціонер, посуворіше з ним, а то, я, як подивлюсь, він спритник ще той. Сумочку мою хотів до рук своїх прибрати разом із моїми заощадженнями. Адже, ще Гліб Жиглов казав: „Злочинець повинен сидіти у в'язниці“. Вірно я кажу?

— Вірно, мамаша, вірно. Повертайтеся на своє місце, злочинця знешкоджено, а якщо хочете дати свідчення проти нього, то вам слід вийти на наступній зупинці і там затриматися на деякий час, — мовив сержант, а бабця почала здавати потроху назад.

— Ой, та ти чого, синку?! Мені ж до кінцевої. Я ж до доньки іду. Ось і гостинці везу. Не можна мені. Та врешті-решт, Бог з ним, з волоцюжкою, він-таки ж нічого не поцупив у мене, точніше не встиг.

І бабця поквапно повернулась на свою вихідну позицію.

Сержант задав провіднику питання:

— Коли під'їдемо до станції?

На що той зморщив лоба і, поглянувши на годинника, відповів:

— Хвилин через п'ять.

У абсолютному мовчанні ми втрьох стали очікувати зупинки поїзда. Втупившись у мигтіння дерев та хаток по той бік вікна, кожен з нас міркував про своє: провідник переконував себе в тому, що зробив правильно, здавши „зайця“ безквиткового міліції, і що нема чого потурати усіляким там злидням. Та ще був би волоцюга як волоцюга, а цей побитий, розірваний весь. А раз били, значить заслужив, заробив, значить, на горіхи.

Сержант уявляв собі, як після роботи він прийде додому, де з нетерпінням очікує на його прибуття кохана дружина.

Вона поставить на стіл найрізноманітніші страви, які тільки в змозі була вигадати, котрі готує досить вміло. І про те міркував він, що з приїздом його додому, запанують в рідній оселі сімейна ідилія і цілковита гармонія. І ще про те, що неохота знову буде вирушати на кляту роботу, де потрібно бути суворим з людьми та ішачити за мізерну зарплатню.

А я думав про те, що ж буде, коли ми приїдемо до пункту призначення, і що це за прокляття на мені таке, що куди б не поткнувся — не таланить.

Поки ми віддавались кожен своїм роздумам, потяг прибув, і після попереджувального шипіння двері відчинились. Назовні, на нас, а вірніше, на мене, вже очікувало двоє охоронців правопорядку. Один був в званні старшини, а другий носив лички молодшого сержанта. Виштовхнувши мене, мій конвойний рушив слідом. Привітався зі старшиною за руку і обидва відійшли на кілька метрів по перону, щоб поговорити, як то кажуть, без зайвих свідків. А тим часом молодший став мене роздивлятися. Роздивлявся його і я: у нього було зовсім ще дитяче обличчя. „Мабуть, тільки з академії“, — по-думав я, хоча намагається виглядати якомога досвідченішим. В руках він крутив грозу всіх правопорушників — гумову палицю, і вряди-годи, по-блатняцьки, цвіркав слиною крізь зуби. Його нищівний, майже знищуючий погляд блукав по мені, скануючи з голови до п'ят.

— Ти звідки оце такий намалювався? І не треба замилювати, що від поїзда відстав або, що будинок згорів, і документи в ньому. Гаразд? Я таких, як ти, вже передивився стільки, що всіх вже не пригадаю, — з нотками знущання в голосі промовив сержант.

— Чули ми таких казкарів. Вірно, Петровичу? Чули ж? — вже гучніше спитав він у старшини, що підходив.

— Чули, Олексо, чули, — відповів на те старшина Петрович і, прощаючись із моїм екс-конвойним, потиснув йому руку. Після чого той вистрибнув на підніжку поїзда, котрий одразу ж рушив з місця і покотився у невідомому для мене напрямку.

Моя нова варта, уподібнюючись Долі, яка, останнім часом, була занадто непривітна до мене, аж ніяк не церемонилась — менти постійно штовхали мене в спину, від чого рани на лопатках, що ледь підсохли, знову почали кровоточити, і вмить спина покрилась кров'ю, а одежа неприємно прилипла до шкіри.

Довго йти не довелось. Чергове відділення міліції знаходилось тут-таки, на вокзалі. Мене завели в якісь двері — це виявився кабінет, мабуть, старшого по наряду. Біля вікна притулились великий письмовий стіл і крісло. Ще в кабінеті для відвідувачів, стояв такий собі стрій стільців. Колись вони прикрашали собою актові зали під час комуністичних зборів, де стрункими рядами стояли і утримували на сидіннях своїх різного калібру сідниці, котрі прислуховувалися до тих бесід з дуже розумним виглядом облич, але так вже сталось, що на один з цих стільців-ветеранів посадовили мене. Ні, що ви — я не був проти цих безголосих і безбарвних представників комфорту, часів, ще, мабуть, Хрущова, однак мені до спазмів кишкового тракту не подобалось місце нашого з ними примусового перебування, і якщо їм було однаково, де знаходитись, то мені, звичайно ж, ні. Я з великою радістю опинився б зараз десь на лоні природи, в компанії зеленоволосих верб біля річки тощо, але, оскільки нічого не міг вдіяти, то цілком вже підкорився її величності Долі і волочив свій хрест по повній програмі. Поруч зі мною сів сержант, а старшина, пройшовши по кабінету і досягнувши стола, обігнув його з лівого боку та плюхнувся в крісло.

— То що, почнемо з найменшого? Прізвище, ім’я та по-батькові, дата народження і адреса, звісно, якщо така взагалі існує, — ліниво запитав старшина, припалюючи цигарку.

— Я нічого цього не пам'ятаю — в мене цілковита амнезія. Товаришу старшина, відпустіть мене, будь-ласка, я ж нікому зла не заподіяв.

— Маніяк Чикатило тобі товариш, — грубо перебив мене басовитий голос старшини, — і Міккі-Маус! Ти що, мене за ідіота тримаєш? Ось зараз відправлю тебе в камеру до відморожених, ти в них хутко закукурікаєш. Коротше кажучи, відповідай, а то гірше буде, і гірше, скажу я тобі по секрету, набагато.

З цими словами старшина взяв у руки гумову палицю, яка сиротливо лежала на столі до цього скорботного моменту, і, підійшовши до мене поближче, вдарив з розмаху в плече.

— Ну, що, курво, будеш розмовляти?

І знову стусан — вже в спину. Гострий, пронизливий біль — це все, що я пам'ятаю. Далі, судячи з усього — я вимкнувся. Отямився я вже в камері. Там було дуже спекотно. Ущерть напхана людьми кімнатка, на жаль, не подавала ніяких надій на те, щоб хоч небагато, хоч трішечки перепочити від усіх невдач, що вистежували мене, де б я не знаходився, як мисливські пси; вони відчували мій запах, запах загнаної жертви, і з'являлись, ніби так повинно бути.

Лежачи на спині, я втупив свій каламутний погляд у стелю і дав собі слово більше нічому в цьому житті не дивуватись.

— Гей, чухан, ти хто? — запитав, мабуть-таки мене, голос, котрий знаходився десь зовсім поруч.

— Я не знаю, але судячи з біологічних ознак — я людина.

— Яка ти, на хрєн, людина? Ти більше на дідька парашного схожий. Туди, твою мать, і відправляйся.

Хтось вдарив мене ногою в лице.

— Під шконку, курво, — почув я голос вже з правого боку. Знову стусани і копняки посипались на мене, як град з неба. Визнаю чесно — я вже приготувався померти, і в думках прощався з життям. Але ж ні… Заштовханий і забитий я був під нари. Лежачи там, в цьому найзапилюженішому й найсмердючішому кутку Всесвіту, періодично спльовуючи кров'ю, я міркував про те, якого дідька я ще живий. А як же хочеться померти, щоб все це скінчилось. Мене весь час б'ють, мною нехтують — я вигнанець в суспільстві, якого женуть все далі і далі. Ось вже загнали під нари. Куди ще? Які біди очікують на мене попереду?

Борючись з важкими думками, я опинився серед переможених. Сам Морфей став моїм володарем на деякий час. Не можу пригадати, що мені снилось мені, але те, що я був пробуджений тичком чиєїсь ноги, мені довіку не забудеться.

— Вилазь звідти, гімнюк, і за мною, — прогримів голос зверху.

Я виліз і побачив перед собою гидливу й перекошену фізіономію старшини.

— Пішли, — сказав він вже тихіше. Він мовчки провів мене через декілька коридорів, підвів до дверей з обіцяючою вивіскою „ВИХІД“ і, відчинивши двері, промовив:

— Давай дми звідси, і більше щоб не потрапляв мені на очі. Зрозумів?

Звісно ж я зрозумів, а точніше мав зрозуміти, хоча б тому, щоб уникнути ще одного циклу проблем. Мені не потрібно було повторювати двічі — я здимів звідти, як вітер. Тільки мене й бачили.

Покинувши зловісний казенний будинок, я пошкутильгав, куди очі дивились.

Був вечір. Небагатолюдні вулички околиці міста, здавалося, дихали мною, а я не міг надихатися ними. Я плентався ними, по ним окаянним, перечіплюючись невідомо об що і шкутильгаючи, як старий дідуган. Страшенно хотілося дві речі: їсти і спати. Тут, раптом, мені прийшовся до смаку чийсь тинок, і я всівся прямо під ним — на землю. Нехай хоч каміння з неба посиплеться — цього місця я не покину. Дістало вже все і всі навколо, і тому я вирішив, що хай краще вб'ють, але я звідси нікуди не зрушуся. До кінця життя. Мені ніхто вже не вже не нав'яже ні волі, ні бажань — я так вирішив, я собі ж присягнув на вірність цим словам, але (як я дізнався потім) зовсім даремно… Спершись на тин, я потроху почав заглиблюватись у сон, але у ньому, укотре вже, не знайшов спокою. Знову мене розбудили. Крізь густий туман сну і закриті повіки, я почув обережний дівочий голосок:

— Гей, ти хоч живий?

Не розплющуючи очей, я байдуже відповів:

— Поки-що так, — а потім подумав і додав: — Мабуть.

— Ну, тоді нікуди не тікай — я зараз повернусь.

Трохи відкривши очі, я побачив дівчинку років шістнадцяти, яка квапливо йшла в той бік, звідки я, власне кажучи, нещодавно з'явився.

І ця туди ж: зараз мабуть міліцію викличе, а ті вже раді старатися, закинуть мене в каталажку і пиши пропало. Але ж ні, повертається сама, в руках тримає якийсь пакунок.

Що це вона вигадала? Чого хоче? Цікаво…

Підбігши до мене, вона взялася його розгортати і діставши звідти бутерброд (?!?); великий бутерброд з ковбасою, справжньою лікарською ковбасою — її впізнав одразу — і сиром, простягнула мені:

— На, їж. Голодний мабуть.

Я взяв з її рук бутер і заходився навертати за обидва вуха. Вона встала і зазбиралася йти, та я не міг дозволити їй цього, навіть не подякувавши, але, поскільки рот мій був забитий їжею, то я жестом попрохав її зупинитись.

Вона стояла і дивилась на мене, як Мати Тереза — лагідно і дещо з жалем. Добре і ніжне личко дарувало лише світло і тепло, які мене накривали простирадлами добра і людської любові до ближнього — так хороше зробилось раптом, так радісно, що, здається, ціле життя чекав цього моменту, коли один з проявів людяності серед багатьох зразків жорстокого, відмороженого людського звіризму стане на пагорбі і засяє вогнем перемоги, розкине руки в обидва боки, потім підійме їх догори і красою своєю вразить як мечем. І розтануть, немов крига по весні, в моїй свідомості ті образи, що накопичились за час моїх дивних мандрівок. Легенький вітерець розвіював біле ситцеве платтячко, в яке вона була вдягнена. Від неї віяло спокоєм і затишком, легкістю та душевною простотою. Мимоволі, я замилувався її образом. Пережувавши поспіхом їжу, сказав:

— Спасибі тобі, миле дитя! Скажи, чи можу я дізнатися твоє ім'я?

Вона посміхнулася, показавши чарівні рівненькі зубки.

— І це все, що ви хотіли? — співоче спитала вона, і так і не дочекавшись відповіді, сказала:

— Мене звуть Надія.

Після чого розвернулась і попрямувала туди, звідки приходила, судячи з усього — додому. А я взявся жадібно доїдати свій бутерброд, заодно розмірковуючи:

— Докотився до чого, підгодовують, наче собаку безпритульну. Добре, що світ не без добрих людей. Серед численних поштовхів долі мене раптом не вдарили, не стусанули і навіть не облаяли, а просто, по-людськи, пожаліли і дали поїсти. Мене це так розхвилювало, що на очах з'явились сльози — я заплакав. Уперше, за весь цей час мені стало шкода самого себе.

Сидячи під тинком і плачучи, я дивився своїми вологими очима в свинцеве, затягнуте хмарами, непривітне небо і запитував:

— Господи Боже, якщо ти є, дай мені знак, дай відповідь: — Хто я? Що я? Скільки це може зі мною продовжуватись? Я втомився, Боже, і більше не годен витримувати таке життя.

Раптом, хмари на небі трохи розсунулись і пропустили крізь себе сонячний промінь — він спрямувався мені в обличчя. Неначе потужний спалах прожектора або маяка засліпив мене, потім могутній натиск став слабшати, і невдовзі перед очима почали вимальовуватися якісь силуети — це було нібито стрічка в кінотеатрі. Перед поглядом моїм виникла велика, простора, освітлена кімната. Посеред кімнати великий золотистий трон, на якому велично сидить Бог. По обидва боки трону стоять в білосніжній одежі янголи з прекрасними обличчями.

Виглядає, що атмосфера в кімнаті дуже напружена. Усі про щось шепочуться, і лише Бог, насупивши брови, незмигно дивиться на двері. Через деякий проміжок часу двері відчиняються, і до кімнати заходить янгол, чиє прекрасне лице промениться світлом. Та на обличчі в нього, незважаючи не чудову одежу й крила за плечима, глибокий сум. Зупинився. Янголи припинили гомоніти. Лише Він і Бог були посеред цієї кімнати, сповненої натовпу. Їхні погляди зустрілись.

— Вітаю тебе, Ієшуа! — звернувся янгол до Бога.

— Здрастуй і ти, Люцифере — Сину Ранку! — відповів на привітання Бог.

— Я знову прийшов до тебе, щоб поговорити про людей…

— Я, звісно, знаю навіщо ти прийшов. Навіть не починай, Люцифере. Ця тема обговорюванню не підлягає, — перервав його Бог на півслові.

— Але я не можу дивитись на те, що ти твориш, ніяк не реагуючи на те. От взяти, наприклад — навіщо ти людям послав нову війну? Навіщо марні жертви та муки? Чому ти безперервно гнобиш і цькуєш людство?

Бог підняв руку на знак того, що янголу вже час замовкнути. Зітхнув тяжко і відповів:

— Очевидно, Люцифере, цього не минути. Багато часу я стримував себе, але твоя впертість виявилась міцнішою за моє терпіння. Ти проявив сумніви щодо справ моїх, ти сумніву піддав праведність моїх дій і, напевне, ти маєш на увазі під усім цим те, що я грішний!? Ти підставив під сумніви МЕНЕ — свого Бога.

Голос Бога кришталевим вибухом кружляв по величезній освітленій кімнаті і ставав дедалі гучнішим. Перелякані обличчя янголів віщували лихо.

— За це, Люцифере — Сину Ранку, я відправляю тебе на Землю, до людей, про яких ти так сильно піклуєшся, аби ти їх краще роздивився, і визначив, на яку долю вони заслуговують. А щоб подорож твоя була якомога продуктивніша і все пізнане на віки вічні відклалося в тобі, я відбираю в тебе можливість знати, хто ти такий. Пам'ять і силу я поверну тобі лише тоді, коли ти будеш до цього готовий. Будь ти тричі проклятий за свою хворобливу доброту! Схопити його! — крикнув Бог і в обличчя його врізалася скам'янілим візерунком гримаса ненависті.

Я сидів схололий і незрушний, як гіпсова статуя. Здавалось, навіть серце моє на цей час зупинилось. Я дивився, як Люцифера схопили, відрізали його прекрасні крила, позбавили одежі і на руках спустили донизу. Голий і безпорадний, залишився він лежати на брудній землі, на яку і не ступав до цього, а лиш пролітав то тут, то там, і все бурчав щось про несправедливість. На цьому фільм скінчився. Далі бачив я тільки яскраве світло. Очам було боляче, але я не міг їх заплющити. Трохи згодом пролунав знайомий голос — він сказав:

— Ось ти, Люцифере, і пригадав усе. Твої крила виростуть знову, але мати вони будуть чорний колір. Тобі більше немає шляху назад, на небо; тобі доведеться створити власний світ, протилежний нашому, і в ньому ти будеш володарем, і у владі твоїй будуть душі людей, які тобі буду надсилати я. Твоя плоть нездатна, як ти вже переконався, перемогти їх, або хоча б захиститись від цієї земної простоти в світі смертних, що живе під місяцем, зате в підземному світі в тебе буде влада над їхніми душами. Ти згоден на цю пропозицію, Князю Тиші?

— Так, згоден, — відповів я і продовжив: — Але погодишся ти чи ні — я подарую людям і душам їхнім НАДІЮ, котра щиро допомогла мені в їхньому світі.

— Окей. Нехай буде так, — промовив Бог, і світло, що так відчайдушно сліпило моє обличчя, згасло для мене назавжди».

Поступово, під кінець розповіді, голос Віри Надіївни почав змінюватися, і, невдовзі, присутні почули справжній лагідний голосочок милої жіночки. Мара розвіялась, і все у кімнаті стало на свої місця.

Закінчивши розповідь, Віра Надіївна присіла на галантно підставлений дідом Мудриком стілець. По всьому було видно, що оповідання забрало в неї чимало сили. Слабким голосом вона попрохала чаю. Білобородий дід і тут виявив співчутливість, заходившись ретельно виконувати її прохання (з усього було видно, що Віра дуже подобається Мудрому дідусеві). До білої порцелянової чашки він налив окропу, а з заварника додав настояного чаю.

— Де ж ви таке почули, шановна? — поцікавився Мудрий, турботливо розмішуючи цукор ложечкою.

— Та, власне кажучи, ніде, — я це вигадала сама. Точніше — це було навіяне мені Думками. Я вважаю, що ненависть Сатани до людей потрібно чимось пояснювати. А як ще пояснити те, що він нівечить рід людський після смерті? Мабуть, людство йому дуже нашкодило. Може, його злість природна, а може, й з волі Всевишнього, бо потрібен був хтось в пеклі, хто зміг би прийняти на себе керівництво після смерті — першого Диявола.

— Якої такої смерті? — не приховуючи зацікавлення, спитала Зажура — він же, за легендою, безсмертний. Хіба не так?

— Легенди, моя люба, розповідають багато чого, але не все, на жаль, у них правдиве. Ви знаєте, що я вже більше двох тисяч років цікавлюся християнською релігією. Її таємні правди і неприхована брехня мені свого часу не давали просто спокою. І тоді я зважилася подорожувати часом. А оскільки для нас (якостей) з дозволу вищих сил немає нічого неможливого, то я вирушила в мандри. Одразу ж на моєму шляху відкрилося чимало цікавого. Я, звісно, як компас використовувала ту саму книжечку, що, частіше за все, припадає пилом на полицях ваших домашніх бібліотек — маю на увазі Біблію. Я слухала промови апостола Павла, була свідком демонстрації Соломонової сили, бачила Давида і переможеного ним Голіафа… — тут вона замовчала і піднесено, але тихо, проговорила, розділяючи слова: — Так, так — я бачила Ісуса.

— Ну, ви й даєте країні вуглю, Віро Надіївно. Я вас, зізнаюсь, недооцінювала, знаєте, але тепер — захоплююсь, — сказала, поступово підвищуючи голос, пані Зажура.

— Розкажіть ще щось, будьте такі ласкаві, — промурчав підлабузницьки дідусь.

— Так, ви знаєте, і мені навіть стало цікаво, — встряв до розмови молодик, який до цього часу сидів, наче обпльований, і супив брови в бік Зажури. Правда, після того фокусу, який вона зробила з незабутнім Хамом, відчуття образи в нього наче рукою зняло. Ладний був, знаєте, цілуватись лізти. Однак сидів він тихо.

Зажура зиркнула на нього, немов попереджаючи про небезпеку, і знову запалила. А тим часом, Віра Надіївна вже розповідала про Тутанхамона якогось там… надцятого, потім про мезозойську еру, про американських індіанців часів Колумба, про всім відомого Казанову не забула згадати теж, і охів було і ахів, і «какой бил мушшина» також. В результаті, нарозповідавши усього потрохи, вона розпочала історію, приблизно такого змісту:

…Вечір. Приємний, теплий, зоряний вечір. Річка, що заколисує своїм лагідним жебонінням і матовими сплесками іскристих у сяйві місяця хвильок. Поодинокі дерева на березі цієї приємної річки печально, навіть драматично, звісили вниз свої листяні гілки-руки. Біля самої річки, на камені, сидять два чоловіки і, судячи з вигуків, захоплено сперечаються про щось.

Їх полум'яні, киплячі в полеміці голови вкриває довге волосся. Той, що розмовляє тихіше, неначе виправдовуючись і в той самий час переконуючи, наділений від природи волоссям прямим і світлим, був носієм невеликої бороди, що м'яким пухом вкривала його гостре підборіддя, та щасливим власником прекрасних великих і глибоко одухотворених очей. Рівний ніс доповнював описану картину. Він — вдумливий красень. Але від краси цієї він не отримує жодної втіхи, та й взагалі уваги їй не приділяє. Фізичний та матеріальний світ мало його цікавить — більше духовний. Він — розумний і мудрий чоловік років тридцяти. Запальний його співбесідник був трішки молодший. Чорне як ніч волосся вилось кучерями, схожими на морські хвилі. Високий лоб і ніс з горбинкою надавали йому безперечний гордовитий вигляд упертої людини. Чорні очі-вуглики виблискували при сяйві повного, наче намальованого в небі, місяця. Роздвоєне підборіддя поголене, і частенько в паузах палкої бесіди, він підпирав його довгими пальцями міцної руки.

— Ні, навіть не проси мене про це, — я не можу так вчинити. Для мене це значить — зрада, а я не можу зраджувати… Зрадити?! Та ще й кого — Тебе?! Ти ж сам казав, що так не можна. Ти навчав мене мудрості і добра, а те, про що ти благаєш, суперечить твоїй доктрині. Що ти скажеш на це?

— Що я можу тобі сказати? — тихо, але впевнено, відповів його співрозмовник. — Це — моя місія. Я знаю, що повинно бути саме так. Мені необхідні твоя допомога і безпосередня участь.

— Але чому я, і чому про це не можна нікому говорити? — перебив його власник грецького носа.

— Дуже давно все це було задумано Нашим Всевишнім Господом.

Щоб зміцнити віру в людях, назавжди залишити її в серцях людських, повинні бути принесені дві жертви: одна — праведна і великомученицька, інша жертва повинна бути наділена підлотою і пороком, на превеликий мій жаль, але порочна жертва — твоя. Якщо ти не погодишся, то не звершиться цикл. Воля Бога — великий закон — вона повинна бути виконана… Ти це розумієш?

Він пильно дивився в очі тому, хто сидів навпроти. Той ледь помітно кивнув.

— Чому ти? — продовжив тихий голос. — Ти кращий мій учень і тільки тобі можу довірити таку важливу справу. Знаючи, що ти ніколи мене б не зрадив, благаю тебе, молю — зрадь. Ти думаєш, мені легко про це говорити? Якщо так, то ти дуже помиляєшся. В очах моїх дощ, а на серці жорстока хуртелиця. Мені самому дуже важко, але я не можу нічого з цим вдіяти. Якщо я не виконаю місії, то шлях додому мені зачинено.

Безбородий поник зовсім. Звівши брови на переніссі, він благально дивився в божественні очі свого напутника.

— Але ж я буду проклятий, і клятий буду не одним роком або сторіччям — мене проклянуть на вічність. Іменем, яке я ношу, не стануть називати дітей, нащадки будуть засуджувати мене за мій вчинок. Мене навіть не поховають, а викинуть моє тіло десь-інде, щоб гієни і круки розтягли його на шмаття.

Він схлипнув, і очі його зволожилися від сліз.

— Але навіть це ніщо, порівнюючи з тим, що я житиму далі. Жити, відчуваючи сором і мерзоту на душі від того, що зрадив тебе. Тавро негідника вб'є мене.

Він закрив обличчя руками і заридав вголос:

— Боже, за що мені це? Завжди я був правильною людиною, не заслуговую такого горя.

Світловолосий підсунувся ближче і, обійнявши його за плечі, прихилив голову до своїх грудей.

— Тому ти і обраний, що ти праведний. Це не покарання тобі, але випробування. До зірок шлях лежить крізь терен. Якщо ти обрав цей шлях, то, як би тобі не було важко, а слід йти вперед.

У іншому світі ми будемо щасливі. Там на нас чекає справжнє життя. Не рівня цій прелюдії. Ми будемо проводити вічність разом, розмірковуючи і втішаючись присутністю один одного. Ми будемо зустрічати біля брами Божої званих гостей. Спів херувимів буде пестити наші вуха. Ми будемо щасливі — я присягаюся тобі в цьому, але, щоб все це сталося і почалась новітня історія землі — нове, для душ терплячих та чекаючих, життя — потрібно зробити це.

Чорноволосий трохи заспокоївся і, м'яко звільнившись з обіймів свого наставника, знову підпер рукою підборіддя і втупився заплаканими очима в місяць.

— Не треба думати про несуттєве. Думки про це тільки заплямовують твої чисті наміри.

І лагідний та тихий голос продовжував:

— Думай про те, що станеться потім. Вважай, що все, що відбувається навколо, лише сон, а коли ти прокинешся, то побачиш мою посмішку і шлях, вимощений з хмаринок, по якому ми будемо йти, не відчуваючи втоми і не довгою дорогою, до країни, де знаходять відпочинок Чарівність, Врода, Щастя, Любов, Віра та інші якості, що так тяжко працюють на землі. Ми будемо жити вічно, і кожний день буде для нас новим, абсолютно новим і радісним — я тобі присягаю в тому.

Чорноволосий хлопець вродливим обличчям своїм віддзеркалював Тугу, Сум і Зажуру, але очі його, після слів вчителя, заіскрились і засяяли. Він примружився і після вагань тихо мовив:

— Я згоден. Я усвідомлюю все. Я розумію тебе, Ієшуа. Моє життя і душа в твоїх руках і в руках Всевишнього Бога Отця. Я все зроблю, що потрібно зробити. Я не викажу таємниці — буду німий.

Ледве помітна посмішка торкнула його обличчя і ниточки вуст, куточками своїми поповзли догори. Любов та зворушення висловлювали його добрі очі — очі Христа.

— Дякую тобі.

Він промовив це ніжно, неначе боявся підняти голос трішечки вище, щоб мова його не пролунала грубо.

— Я знав, навіть був впевнений, що ти даси мені свою згоду, Іуда — мій кращий учень і найближчий серед людей.

Вони піднялись з каміння, яке прихистило їх в цей важливий момент, і, обіймаючи один одного, пішли вздовж берега чудесної річки.

— То обговоримо деталі…

Ще це сказав Ієшуа і більше їх не було чутно. Дух мій, на жаль, не мав влади переслідувати їхні святі думки. Я чула те, що чула і переказую вам, щоб уникнути непорозумінь.

— За останню годину, мила Віро, ви мене здивували щонайменше двічі, а це, скажу я вам відверто, велика рідкість. Воно лежить, взагалі, в одній купі з неможливим. Деякі, — тут Зажура подивилася на молодика, який саме пригладжував турботливо свою зачіску, — дивують мене здебільшого своєю тупістю. Ви ж здивували мене приємно, і за це, якщо звісно ви не проти, хочу запропонувати вам свою дружбу і підтримку.

Зажура простягнула руку в сітчастій рукавичці Вірі Надіївні, але та не квапилась за неї вхопитись і трясти в радісному екстазі, а сказала ось що:

— Зажура пропонує дружбу Вірі, Надії та Любові? Підтримку? — вона всміхнулася вдумливо та заговорила далі: — Дуже дякую, але в моїх якостях і так цього не бракує.

Зажура скривилась й відсмикнула руку, наче від жаркого полум’я. Глибоку образу — от що можна було прочитати на її ще більш поблідлому обличчі.

— Ви не зрозуміли, — посміхнувшись, примирливо продовжила Віра Надіївна. — Не ображайтесь. Проти вас особисто я нічого не маю і не матиму, та якщо я почну водити з вами дружбу, що суперечить моїй цілісності, подумайте самі, на кого я тоді перетворюсь?

От ви з Оптимізмом лаєтесь постійно. Проте кожен з вас залишається тим, ким він є.

— Правильно! — вигукнув Мудрість, витріщивши очі.

Він завжди так робив, коли збирався щось і комусь доказувати.

— Правильно. Я згоден, після сьогоднішнього вечора стосунки між нами змінились, і змінились на краще. АЛЕ! Друзями ми бути не маємо права. Ти — Зажура, — він тикнув пальцем-гачком у бік сутінкової дами, — тобі зажурою й залишатися. Ти — Оптимізм Радісний? — на цей раз палець ткнувся у бік юнака, що подивився на діда, наче його вперше в житті бачив і по-дурному всміхнувся. — Тобі радіти і сміятись. Ви, мадам — тут він сховав палець в кулак, а останній спрямував до кишені — ваші якості не піддаються опису — вони святі. Ви, ваші підлеглі, виводили людство з жахливих станів і в усі часи допомагали жити. ЖИТИ!!! А я… — він затих, — та що я… Я Мудрість. Чи то хибна, чи то справжня — буває по різному. Одні називають себе мудрецями і городять, як по спині сапою, таке, що люди потім в мороці ще три сторіччя блукають, а інші полишають світ, цивілізацію і йдуть жити в ліси, пустелі, в гори, щоб їм ніхто не заважав правильно мислити і доходити до мудрості своїм шляхом. То справжні воїни. Рідко хто, повторюю, рідко хто з них ділиться продуктом своїх роздумів з іншими. — Все забирають з собою в могилу.

— Ну, досить вже нудьгувати, шановне панство. Не все так погано, — взяв слово, скориставшись паузою, Оптимізм. — Я вважаю, що є дійсність, де всі відображення чіткіші, а тому й викликають більш бурхливий емоційний стан. Та ще є сон, така собі мара, поринувши в яку, людина усвідомлює, що правильно, а що ні, і чинить відповідно. Але ж на те й є сон, щоб там була можливість схибити, право на помилку, коли хибиш і без особливих наслідків. Хоча і право це буває фатальним.

Оптимізм все теревенив, і його ніхто не зупиняв. Мабуть, хотілося всім послухати, що ж він скаже сьогодні такого…

— Ви всі розповіли цікаві історії, — продовжував він. — Мені вони всі сподобались. Чесно, сподобались. — і він бумкнув кулаком себе в груди. Потім, для більшої театральності, зім'яв у руці біленьку сорочку в районі верху грудей, неначе взявся за душу. — Хоча кожного з вас в них забагато, а мене якраз і немає. Я теж хочу розповісти вам історію. Хочете смійтесь, хочете — ні, але я відчуваю у цьому потребу.

І він обережно запитав:

— Ви не проти?

Мовчання — йому ніхто не завадив.

— Ну, тоді слухайте:

…Я відчував це так, немов до цього моменту і не жив взагалі, і жодних відчуттів досі не відчував, і не мав ніякого життєвого досвіду. Це було щось нове для мене. Я був неначе дитина, яка вперше за своє життя зоряної святкової ночі, побачила різнокольоровий помпезний салют. Я не володів собою. Невагоме тіло моє несло над землею повільною, повітряною, теплою і м'якою на дотик місячною течією.

Навколо було наче в казці: густі дерева, що росли повсюди, сповиті щільним і сивим туманом. Яскравий і повний місяць, дивлячись на неземну красу якого, не можна відірвати свій погляд, закликав вити по-вовчому. Незримими для ока промінцями він освітлював усе навкруги, а точніше ті місця, до яких міг дотягтись крізь кошлаті крони могутніх і вічних дубів.

Я плив по цьому феєричному тунелі, озираючись на всі боки, але думка моя була спрямована лише на величезне скупчення іскристого місячного світла, що було попереду, неподалік.

Легким подувом вітру до мого, не чужого до музики, вуха, долинала легка, як пух, мелодія. Джерело звуку, здавалося, було невловимим. Грала флейта, або скрипка. Поступово музика стала більш розбірливою. Виявилось, що ті містичні і манливі звуки видавали обидві чарівниці.

Немов жартома, лагідна течія виштовхнула мене на дивовижну галявину, яка була чудово осяяна красенем-місяцем. Я залишався над землею, але при цьому вже не рухався ні вперед, ні вбік.

Туман, рясно зросивши листя рослин дрібними крапельками роси, надав цьому місячному пейзажу особливої пишності й зваби. Природа, не хто інший, а вона створила цю картину.

Блиск, що віддзеркалювався вологим листям, постійно спалахував і згасав то тут, то там. Через те здавалось, що крізь землю просвічують незліченні скарби: діаманти, золото, рубіни, сапфіри…

Музика до цього часу вже стала набагато гучнішою і була занадто приємною на слух, щоб її слухати в такому стані, в якому перебував я. Вона неймовірно доповнювала своєю гармонією побачене, і від емоцій, що зненацька наплинули, очі мої зволожились сльозами зворушення.

Тут почалось щось неймовірне: з того боку лісу, крізь хащу дерев, я помітив наближення якогось згустку енергії. Він світився так, немов вміщував у собі напругу тисяч високовольтних ламп. Він був настільки могутнім, що, здавалося, зумів би засліпити весь світ. Ось згусток проминув усі дерева і, наче метелик, випурхнув плавно, повітрям на місячну галявину.

Мені довелося прикрити очі долонею і відвернути обличчя, щоб не осліпнути, але світло почало потрохи згасати і незабаром я вже міг дивитись у його бік.

О Боги, що я побачив!?…По коліна в туманній хмаринці, так само, як і я, стояла мила дівчина. Вона усміхалась. Вбрання її було білосніжно білим і випромінювало легке сяйво. Світле волосся спадало водоспадом білого шоколаду на ніжні її плечі. Брови, як два місяці — серпами облямовували надбрівні дуги. Ледь пухкенькі вуста наче кликали: «Поцілуй, і ти пізнаєш смак всесвітнього кохання». Оксамитовими метеликами пурхали довгі вп, ознайомлюючи мій пильний погляд із зеленими смарагдами очей, чий блиск викликав неземний трепет в моїх скронях.

— Хто ти? — вирвалося в мене, сковане хвилюванням, захрипле питання. На що дівчина відповіла відьмацьким реготом, почувши який, мене пройняв холодний піт і тремтіння пройшлося неприємною хвилею по тілу.

— Я Валькірія! — мовила вона таким чистим, сильним і хвилюючим голосом, що всередині у мене начебто щось обірвалось. Богиня — все нагадувало і волало про її належність до чогось божественного. Але тут вона сказала таке, що привело мене в стан глибокої розгубленості, і сріблястий сніг жаху вкрив моє волосся. Кров похолола в жилах.

— Я — Валькірія. Мене прислали Боги за для того, щоб прийняти бій з людством, яке ти уособлюєш.

Я встиг лише кліпнути оком; пролетіла мізерна доля секунди, і я, якимось чином був одягнутий в лицарську кольчугу і металевий шолом.

Права рука моя тримала великий і неприродно легкий меч. На лівій був почеплений щит із зображенням усміхненого золотого сонця.

Крізь завісу страху й подиву, що оточила мою свідомість, я дивився на істоту неземної краси, що називала себе Валькірією, і був приголомшений нею не менше, ніж усім, що відбувалося зі мною цієї нічної пори. Це творіння вищих інтелектів, дитя Космосу і Землі, теж було сковане кольчугою. Дівчина тримала напоготові заокруглений турецький клинок. Щит, котрий вона утримувала своєю мармурово-білою рукою, був майстерно оздоблений зображеннями місяця і зірок.

— Я не можу прийняти твій виклик — ти жінка, — сказав якомога гучніше та чіткіше я.

— Ти не зрозумів, викликає мене Земля і ви, люди, а не навпаки. Якщо не хочеш цього, я просто тебе заколю. Я вб'ю тебе в будь-якому випадку: чи піднімеш ти зброю, охоплений полум'ям битви, чи, як покірне ягнятко, схилиш голову перед моїм клинком. Різниця лише в тім, що ти можеш загинути чоловіком, справжнім воїном зі зброєю в руках, захищаючи людство й землю, або, як худобина, бездушна і безпринципна, яка буде мекати і хитати хвостиком навіть тоді, коли їй приставлять під горлянку ніж. Вибирай, захиснику людства — від тебе залежить добробут твого світу. Невже ти не станеш на захист подібних до себе? Ти що, боїшся мене?

І, витримавши невелику паузу, сказала вже тихіше:

— Ти боїшся мене. Боягуз! — закричала вона пронизливо. — Боягуз! Дух Землі марно сподівався на твою допомогу. Виявляється, ти не годен виправдати його сподівань.

— Я тебе не боюсь. Я не можу битися з жінкою. Так-так, саме тому, — усе волав я, намагаючись достукатися до холодного серця. — Яви себе в іншому образі, і я присягаюсь, — я вже перейшов на крик (так мене це розхвилювало) — ти чуєш мене, присягаюсь своєю честю, що прийму поєдинок і буду як лев самовіддано стояти за кожну п'ядь землі. Ти жінка, а це означає, що за земними законами ти не воїн, а берегиня домашнього вогнища, символ чистоти, ніжності і затишку. Ти келих нектару, випивши який, я скуштував би їжу богів. Обличчя твоє і стрункий стан, створені задля того, щоб тішити погляд чоловіка і нагадувати йому про те, що саме краса нам дуже допомагає жити. Щоби поети в одах оспівували красу й доброзичливість. Майстри пензля і фарб залишили б світу твій образ, увіковічивши його на полотні, в різьбленій рамі. Царі та султани встеляли б стежки, якими ти ходиш, килимами Персії, щоб твої божественні ноги не знали холодної землі і були завжди в теплі та затишку. Дорогоцінне каміння, золото, срібло — все це отримала б ти одним лише помахом свого мізинця. Несповна розуму вважався би той чоловік, що на вулицях не звертав би собі шиї, озираючись за тобою. Згоряючи від жадання, ловили б чоловіки погляди твоїх прекрасних очей, і, не спіймавши, впадали б у тривалий і болісний розпач. Хіба я, такий самий смертний, як і всі, кого щойно згадав, зможу занести меч свій над твоєю головою? Я не бачу в тобі воїна і тим більше ворога — я бачу жінку.

Промовивши це, я спрямував свій погляд просто до її смарагдових очей — вони лишень виблискували, немов мертві холодні зорі на далекому, невідомому і такому загадковому небі. У моєму погляді було благання, молитва долі, сподівання на її доброчинність, врешті, на випадковий фарт. Мовляв, що ти робиш? Схаменись! Це ж я! Ти такого не можеш зі мною вдіяти — я не заслужив на те. Але, наступні слова Валькірії…

— Промова твоя, землянине, мене, зізнаюсь, зачепила за струни душі — вона заспівала, підхоплюючи твою музику. Але! Незважаючи на твою шляхетність, я не забула, навіщо прибула сюди, і все ж маю намір тебе вбити. Твої слова могли розчулити земну жінку, і я зрозуміла б її, якщо та прислухалась би до них, та відійшла б від своєї первинної цілі, але я не землянка, а тому й не вагаюсь настільки, щоб відступитися від волі Господаря, який прислав мене сюди, в цю дивовижну ніч.

«Так, справді, ніч ця дивовижна, якщо не сказати більше — вона приголомшлива,» — подумалось мені, та вголос я нічого не сказав.

Валькірія, витримавши незначну паузу, продовжила:

— Мій господар влаштовує подібний двобій один раз на сотню років, і цей поєдинок неодмінно повинен відбутися, бо може трапитись лихо. Настав час. Тебе обрано серед мільйонів, щоб прийняти смерть.

— Що трапиться, якщо не буде двобою? — рішуче запитав я, поблискуючи вогниками надії в збентежених очах.

— То не твого смертного розуму справа, — сказала, як відрізала, вона.

Насмілившись, я запитав ще:

— Скажи мені Валькіріє, чи були випадки перемоги землі над вищим світом?

— Ні, ніколи.

— Що, все так безнадійно? — все випитував я, відтягуючи час і чіпляючись за солом'яне волосся, й так вже неабияк облисілої, надії.

— Так, ти приречений. Приречена й земля на біди, війни, страждання і нещастя. Буде продовжуватись це до тих пір, поки мене не переможе земний воїн, проте всі земляни слабкі духом і опускають руки. Вони не можуть встояти перед моєю красою і не розуміють, здається, важливості цього великого поєдинку. У них, як і в тобі, відсутній дух воїна. Побачивши мою зовнішню пишноту, вони не замислюються про потворність мого внутрішнього світу. Вони забувають навіть про місію, з якою я тут перебуваю.

— Але чому обрали саме мене? Чому я? Я ж не воїн і навіть не знаю, як спілкуватися з цією зброєю, котра таким дивним чином опинилась в моїх руках, — спитав я, добиваючи надію гулкими ударами в пах. На що вона розсміялася так, що я аж знову похолов, і відповіла тоном вчительки, що роз'яснює нову тему на уроці:

— Опанування зброї — в твоїй крові. Тобі підказуватиме ще Дух Землі — він підніме твою руку і спрямує її до цілі.

Чому тебе обрано за для цієї важливої місії? Усе дуже просто. Все дивовижно просто — ти абсолютний геній. Твій внутрішній світ насичений скарбами розуму, а твої думки летять, подібно до снарядів, щоб розірватися на чистому листку паперу. Вони можуть поранити краще ніж меч. Ти, і схожі на тебе, здатні оперувати своїми думками несподівано, влучно і, що головне, вірно. Ти, здається, належно не поціновуєш власного дару.

Отож, даю тобі час звернутися до Духа Землі і закликати його собі на допомогу. Коли спливе час, даний мною…, коли остання піщинка впаде на дно мого скляного годинника, я почну бій.

У моєму погляді, що був спрямований на неї, був лише смуток. Я не знав, як вчинити, що вдіяти. Уподібнитися до тих людей, які були обраними воїнами і, в хмаринці, казкової ночі, сотні років тому стояли, як і я, перед цією відьмацькою красою, опустити зброю і програти битву? В мені вже грала, якась бравада, що незрозуміло звідки взялась. Я прокидався як вулкан з киплячою лавою всередині.

— Ні, цьому не бувати, — сказав я впевнено сам собі.

Але як же битися з Красою? Як мені бити те, чому я присвятив своє життя? Це — нестерпно. Дві риси в мені завзято боролися одна з другою. Я перебував на межі, і це було тяжко, бо я не міг зрозуміти, в який бік мене все ж таки хилить. Як діяти?… не знаю.

Опустивши голову, я віддався останнім думкам і…раптом, трапилось те, на що я очікував менш за все…

Потупивши очі, я мимоволі замилувався мечем — гарна, добротна робота невідомого коваля, але ж не це головне, а головне те, що я побачив у відображенні леза. Сказати, що Валькірія, відображена там, була немолодою і, взагалі, мала інший вигляд — це нічого не сказати. Вона була страховиськом, зовні дуже схожим на малюнок з плакату рок-гурту «Iron Maiden». Сиві, знебарвлені косми її розвіювались легким вітерцем, який, здавалось, без особливого зусилля розкидав їх в різні боки. Порожні очні ямки зловісно виблимували зеленими болотяними вогниками… Це було, як мінімум, жахливо. Висохла, немов на мумії, шкіра вузлувато обтягувала охлялий торс. Повна, а можливо дещо часткова, так, мабуть-таки часткова відсутність носа й ікла, що стирчали, як в опира. Все це було так моторошно, що я відірвав погляд і обережно перевів його на оригінал, порівнюючи. А порівнювати було з чим. Переді мною стояла все та ж велична войовниця, яка, як на мій розсуд, безперечно була еталоном краси, мало того, вона була абсолютною безсумнівною красою. І наразі…МЕНЕ ОСЯЯЛО! Вдарило, як електричним струмом. Якщо бій не відбудеться, то трапиться щось дуже погане для Валькірії та її повелителя. Втекти я не можу. Прийнявши бій, неминуче загину. Беручи до уваги ці два варіанти і докладно розглядаючи кожний з них, я зрозумів, що в обох випадках — я небіжчик. Але! Вірно оцінивши всю складність ситуації, можливо прийти до висновку, що є і третій крок, і це крок буде моїм козиром. Так, для мене це вихід.

Подивившись їй переможно в очі, я усміхнувся.

— Чи готовий ти прийняти смерть? — поцікавилася вона.

— Так, готовий, але не від твоєї руки, курво.

Промовивши це, я заніс меч над головою і з розмаху встромив його собі в живіт. Очі полізли з орбіт, ротом пішла кров, спазм вдарив по тілу отруйною гадюкою, судомою звело шию, але я бачив скривлене, страшне обличчя Валькірії. Її тіло затремтіло в конвульсіях. Вона кинула меч і щит. Б'ючись в корчах, Валькірія почала дуже швидко старіти і, невдовзі, я побачив те, що бачив раніше у відображенні меча і на плакаті «Iron Maiden». Вона висохла і почала горіти. Спочатку руки, потім живіт, груди. Полум'я розросталось по ній з шаленою швидкістю. Ось вже зайнялись ноги і, невдовзі, багаття поглинуло її повністю, і палаючи, як комета, залишаючи за собою навіть хвіст, здійнялась в небеса забираючи всю нечисть цієї ночі.

Я переміг її. Впавши на коліна, я подивився у небо, яке вже почали протинати промінці ранкового сонечка. Зникло нічне чарування і з'явилось ранкове. Слабкість повалила моє тіло набік і я, заплющивши очі, востаннє видихнув.

Мені зустрілись янголи в білій одежі, білокрилі і гарні, як, мабуть, кохання. Навколо літали німфи з арфами в ледь пухленьких ручках. Вони грали дивовижно звучну і приємну музику. Здавалося, що голос янгола співав моє ім'я. Та-а-арасе-е-е, Та-а-арасе-е-е. Ти-и ря-яті-івни-и-ик, ти-и геро-о-й. І раптом я почув крик Олени:

— Тарасе, прокидайся окаянний, час вже на роботу йти, або спізнишся, як завжди.

Гой, йо-майо, так це що ж, виявляється я спав? Ні, не може бути. Все було занадто реально, щоб опинитися всього лишень сновидінням. Я сидів на ліжку в плавках і майці, пригадував про те, що відбулося вночі і нараз пригадав — РАНА! Я ж пірнув себе в живіт мечем. Швидко знявши майку, я втупився поглядом в свій волохатий живіт — там була ледве примітна рисочка білого шраму, котрий одразу ж зник.

— Що за чорт?! Маячня якась, — вигукнув я вголос.

Підвівшись з ще теплого ліжка, яке так багато бачило разом зі мною, я побіг вмиватись. Пирхаючи і розхляпуючи воду, продовжував думати про сон. Я не міг відірватись від спогадів. Мене це дуже хвилювало. Такий реалістичний сон. Просто так нічого не відбувається. Ніколи. Я наморщив лоба і почухав потилицю. Потім витер обличчя рушником і вирішив для себе, що то мара. Так-так, сама справжнісінька мара.

— Сон, точно сон, — буркнув я собі під ніс, але, в голові, з такою ясністю пролунав відьмацький регіт Валькірії, що я мимоволі перехрестився.

— Твою мать. І трапиться ж таке…

Усі сиділи, як кури в курнику, лише очима кліпали. Першою не витримала Віра Надіївна і пирснула від сміху. Потім зайшовся дід — він сміявся, бризкаючи сльозами і видаючи звуки, що нагадували ті, які можна почути від качура, в (їх з качкою) шлюбний період. Поодинокі на тлі бороди жовті зуби вказували на те, що він їх навчаючись мудрості, просто з'їв. Хмикала й Зажура, відводячи голову назад і викривляючи губи змією. Веселощі були для неї незвичним ділом, а тому посмішки в неї виходили кепські. Трохи відійшовши від приступу сміху, дід запитав у Оптимізма, що з нерозуміючим виглядом безглуздо посміхався:

— Де ти таке почув? Хто навіяв тобі таку нісенітницю?

Діда аж кольки хапали — так він розходився. Оптимізм, враз посерйознішав і ультимативно, але дещо в м'якій формі, заявив:

— Моя, — тут він зробив паузу, глянув на всіх по черзі, і до всіх звернувся, — історія взялась звідти, звідки й ваші. Я не розумію, чому вона вас так веселить, адже це не дурниця, і те, що жанр трохи не збігається з вашими, ні про що таке — тут він роздратовано покрутив пальцем біля скроні — не вказує. Ваші історії вдумливі і похмурі, наче готична постать — куточки її вуст приспущені донизу, а очі старанно прикриті на-бацьканими чорною тушшю повіками. Так, в ній туманно проглядаються загальновідомі формули оптимізму. Кому потрібно, той до нього дійде, а хто і без цього може добре прожити, нічого не втратить, якщо й не дізнається про це зовсім.

— Ну, добре, не будемо розпалювати зайвий конфлікт, — увімкнувши задній хід, почав дід. — Ми зібрались тут, щоб мирно посидіти, поговорити про життя, попити чаю. До речі, хтось ще хоче чаю? — запитав дідусь і подивився на присутніх: Віра Надіївна знову взялася за плетиво, Зажура сиділа і розмішувала давно вже розмішаний цукор в своїй чашці з холодним чаєм і по усьому було видно, що добавки вона не хоче, а Оптимізм, відмовляючись, крутнув головою і про щось замріявся, відводячи погляд від діда і фокусуючи його на самоварі.

Дід присів на стілець, вдумливо нахмурив брови, гучно втягнув і видихнув повітря носом і, склавши руки замком, виклав їх на стіл.

— Життя і смерть! — почав він несподівано. — Свідомість людини нагадує зачароване приміщення. Усвідомлення на все життя зачинено в цьому приміщенні. Людина потрапляє в приміщення через особливий отвір — народження. Таким самим чином вона виходить через другий отвір — смерть. До того, як я став Мудрістю (ви це всі знаєте) — я був, як і ви всі колись, людиною. Я при житті пізнав мудрість, і той, хто нею бути втомився, так само, як і багато років назад ваші покровителі — вона захотіла смерті, спокою і, щоб світ не лишився без мудрості — передала свою владу мені. Мудрість запропонувала мені свою посаду, і я, недовго розмірковуючи, як ви зараз можете бачити, погодився. Мене на той момент мали розстрілювати. Я перебував в одиночній камері, і пам'ятаю досить чітко свою останню ніч. Хочу вам про це розповісти…

Він заплющив очі, відхилив голову трохи назад, не міняючи пози, і почав свою розповідь. Схоже було, що він перебуває в стані гіпнозу і, сидячи перед гіпнотизером, розповідає йому про ті спогади, які вони разом викликали.

…Я чую, як капає вода. Лише чую: кап, кап, кап, кап. Побачити її не можу, тому що місце, де перебуваю, позбавлене джерела світла. Ні, не зовсім позбавлене — його бліді відблиски я можу спостерігати крізь кормушку тричі на день — тоді, коли брязкає чавунний засув, і мені, крізь отвір в кованих, важких дверях, просовують харч. Я поглинаю його з жадібністю безпритульної тварини, тому що постійно голодний. Шматка чорного хліба і кухля несолодкого чаю надзвичайно мало, щоб наситити мій невгамовний шлунок. Тому я став вдаватися, як мені здавалося, до хитрощів — не ївши цілий день, до вечора я збирав усі три шматки і поглинав, до безпам'ятства насолоджуючись цією чорною субстанцією, що пропахла цвіллю.

Голод став моїм вірним товаришем, котрий не покидав мене ні на хвилину і з заповзятливістю маніяка піклувався про мене. Голод, котрий наповнював дні і ночі снами про їжу, посміхався своєю беззубою пащею, лагідно гладив мене по голові, доброзичливо заглядав мені в обличчя.

Страшенно мучить печія, але з цим я вже звикнувся. До жаху в очах турбує інше — відчуття приреченості і забутості, якому додає життєвих сил та сама капля води. Кап, кап, кап, кап… Крізь сльози. Кап, кап, кап, кап… Крізь сміх. Кап, кап, кап, кап… Крізь сон. Кап, кап, кап, кап… Крізь дійсність. Можна з'їхати з глузду. Здається мені, що крапля ця, вигадана моїми катами навмисне, для того, щоб я помер від її звуку, що роздирає душу, ще до того, як за мною прийдуть. Ну, от, безглуздий збіг… Я кажу про те, що як тільки подумав про своїх катів…. Тихо, тихо… Що це? Ви теж чуєте? Я чую, як хтось крокує, чи, може, затьмарився мій поранений розум? Адже тільки-но минув обід, а в цей час тут ніхто і ніколи не ходить. Так… Так, так, крокує. Я ясно чую рівномірний гул армійських чобіт. Мабуть, за мною. Скоріше так — «Невже за мною?». А може, ні? Ні, точно за мною. Ось вони зупинились біля дверей. Моє дихання стало судомним і уривчастим, очі бігали по темній камері і не могли знайти собі притулку. Від хвилювання мене почало нудити, і здавалось, що зараз же неодмінно вирве. Я на мить припинив шпортатися і шурхотіти одежею і прислухався до того, що відбувалося назовні. Перемовляються — чутно гомін чоловічих баритонів. Брязнули ключі і відчинилась кормушка.

— Ув'язнений, обличчям до стіни, — почув я і підкорився. Ключ двічі повернувся в замку, після чого двері відчинились.

— Ув'язнений, на вихід.

Я вийшов. Тьмяне світло маловольтної лампочки боляче вдарило по моїх, звиклих до темряви, очах. Я зупинився і примружився. Конвойний ткнув мене палицею в поперек, і я обійнявся зі стіною. Двері з оглушливим скрипінням зачинились. Чортів кам'яний мішок, вигаданий людьми для людей; не знаю, що там далі на мене чекає, але я вже приготувався забути тебе навіки. Подумавши про це, я відчув сталевий холод на своїх зап'ястях і кісточках.

— Праворуч. Вперед.

Далі настало мовчання. Я намагався спитати, куди ми прямуємо, але лише тиша була мені відповіддю. Мовчання. Зловісне мовчання, яке розривав лиш брязкаючий звук моїх кайданів, впереміж з човганням, і грюкіт двох пар хромованих чобіт.

Поступово світло ставало дедалі яскравішим, від чого мені здалося, що очі почали набрякати і стали важкими, неначе готові були виплигнути з орбіт, так їм було незатишно на їхньому природному місці — в очних ямках.

— Стояти. До стіни обличчям, — скомандував офіцер, після чого відчинив металеві двері.

— Пішов, — рявкнув голос ззаду, а сильна рука, схопивши мене за комір, увіпхнула в камеру. Спотикаючись, я забіг до приміщення — це була така ж сама камера, як і та, з котрої мене нещодавно вивели. Озирнувшись навколо, я собі зауважив, що тут не було ані санітарного вузла, ані ліжка. Посеред кімнати, в підлозі, була вмонтована каналізаційна решітка, а зверху, під стелею, висіла, підвішена за ланцюжок, міцна лампа денного освітлення.

Я знав, навіщо я тут. Я довго до цього готувався і тому ставився до усього, що відбувалось зі мною, з цілковитим спокоєм на душі. Смерть вже не раз заглядала мені увічі, але в моїх очах до неї, яскраво видно було лише презирство.

— Ув’язнений номер 2517, вас засуджено судом Союзу Радянських Соціалістичних Республік до смертної кари через розстріл. Ви маєте яке-небудь побажання?

— Так, — відповів я пересохлими губами, — але його неможливо виконати.

— Якого воно характеру? — запитали в мене. На що я відповів:

— Померти від старості, у власному ліжку, серед рідних і близьких мені людей, а не загинути дурною смертю.

— Це неможливо.

— Я знаю, — сказав я у відповідь на заперечення. — Тоді дайте мені цигарку.

Над правим плечем просунулась рука, яка тримала папіросу «Біломорканал». «Біломор» відправився до моїх порепаних губ, а коли досяг, був прислужливо підпалений запальничкою, що випірнула з-за другого плеча. Зробивши декілька затяжок, я відчув на лівій частині своєї потилиці крижане дуло пістолета. Клацнув запобіжник… і з цієї секунди усе пішло, як в сповільненій зйомці. Я чув, як вибухнув порох у патроні. Чув хруст кістки власного черепа. Мені неначе дар відкрився, потаємне видіння, про яке вже нікому не можна розповісти. Я навіть, мабуть-таки, відчував кулю в голові. Ні-ні, мені не було боляче, якщо вас це цікавить, просто я помер секундою раніше власною смертю, і передав своє тіло мудрості, місце якої я зараз і займаю. Я вимкнув своє серце, бо був до цього готовий. Цього навчив мене один старий тибетець. Він розповідав про те, що організм людини — то не єдине ціле, як всі звикли вважати, а великий біо-механізм, у котрого є деталі і котрий підпорядковується мозку. Якщо правильно впливати на мозок, то тобі повністю підвладний весь організм. І ти здатний, як його лікувати, так і нівечити. Лише однією чіткою командою, спрямованою безпосередньо в мозок. У тибетця я навчався шість років, і так, особливо, нічому й не навчився. Але, виявляється, що я дарма так вважав. Зайве тому підтвердження те, що патологоанатом, якщо такий був в наступній долі мого «убієнного» тіла, дуже здивується, коли з'ясує причину моєї смерті. Бо ще перед тим, як куля вийшла з моєї голови, душа моя вже витала над місцем страти і цікавилась подробицями того, що відбувалось.

— Оце так-так, — киваючи головою, протягнув Оптимізм. — А я вже й не пам'ятаю своєї історії.

— І я теж, — відгукнулася Зажура.

— А я, — весело почала Віра Надіївна Любов і не менш веселіше закінчила, — була завжди.

— І що, вас тепер, шановна, може, розцілувати? — запитав Оптимізм, посміхаючись на всі зуби.

— Ні, — іронічно сказала вона, — ви це, молодий чоловіче, облиште, а інакше я зміню свою позитивну про вас думку і буду вважати якимось сексуально неврівноваженим збочинцем.

— Помилуйте, мила Віро…

— Надіївно, — уточнила мадам Любов.

— Так, вибачте, Віро Надіївно, ви при всьому вашому розумі не можете відокремити жарт від серйозного, — не втрачаючи іронії і чарівної усмішки, сказав Оптимізм, і обличчя його почервоніло.

Раптом підвівся Мудрість і наче дикий звір внюхався в повітря.

— Він йде до нас, — відчуваєте?

— Я нічого не чую, — каже Зажура.

— Ти так справді вважаєш? — запитала з надією в голосі Віра.

— Так! — вигукнув Мудрість, — я навіть не вважаю — я впевнений в цьому. Він йде.

— Добре, — сказав Оптимізм і одразу ж став серйозним. — Будемо чекати на НЬОГО.

Потім Мудрість підійшов до столу і помахами руки почав всіх кликати підсісти до нього поближче. Товариство згорнулось над столом, як пальці руки згортаються в кулак, і зашепотілось, немов спілка таємного ордену на стрьомному зібранні.

Шостий крок Долі…

Французи, очевидно, внаслідок своїх ментальних національних рис, були дуже нестерпними особистостями. Якщо Сіріл мене хоч трохи розумів, оскільки також слухав важку рок-музику і так далі (це нас, скоріш за все й об'єднувало), то Давид експлуатував мене на повну силу, не залишаючи мені ні краплини життєвих резервів до кінця робочої зміни. А тепер ще й приїхали Алан та Себастіян на міну Давиду і Сірілу, яких відправили до Москви. Ці два… французи, назвати яких можна лише нецензурним словом, були ще нестерпніші, ніж усі люди, яких я знав досі. Три нічні зміни я, крім того, що працював, як старий спітнілий єврей в концтаборі, так ще й в моральному плані мені діставалося на горіхи. Коли я виходив на відпочинок, то початок вихідних мені здавався повітряним, пронизаним легкістю свободи, яка буває у птахів, що після тривалої неволі вириваються з-за ґрат клітки — я здіймався духовно, а під кінець цих трьох радісних вихідних днів духовно падав і готувався до жорсткості наглядачів заздалегідь. Безліч разів присягався собі, що якщо не вб'ю їх, то вже неодмінно покалічу. Візьмусь за французьке волосся, занурю його голову в діжу з тістом і спитаю, як він питає у мене:

— Сіль є? Дріжджі є?

А він, мудило, хай мені крізь набитий тістом рот відповідає, і відповідає, курва, в тему.

Взагалі-то я з французами сварився постійно. Інколи було за що, а інколи просто хотілось виговоритися йому в обличчя. Шкода, що вони не все розуміли нашою мовою, бо дізналися б про себе дуже багато нового. Щоб до них краще доходило, я вчив французьку мову, і навіть досягнув при цьому деяких успіхів. Колеги по роботі стали, з нотками глузування в голосі, називати мене французом, а мені було начхати — я почав добре висловлювати свої гадки, і весь час намагався довести їхню неправоту. За це я був двічі майже звільнений з роботи, але, якщо враховувати те, що людей в пекарні ніколи не вистачало, то ми з францами сідали за «круглий» стіл у їдальні і під акомпанемент знервованих жестів та ламкої мови підписували пакт про ненапад. Спочатку було, начебто, добре: напружені посмішки, безневинні жарти, підколювання один одного, а потім все знову поверталось до тих самих чвар.

Одного разу я став сваритися з Аланом, і в процесі сварки він почав відступати. Махає в мій бік рукою, мовляв, каші із тобою не звариш, розвертається і йде собі геть, а я закашлююсь. А оскільки цигарок я палю дуже багато, то вилітати з горла теж є чому. Мабуть, багато хто бачив, що відкашлюють курці в приступах кашлю. Дуже неприємне видовище. Так ось, таке видовище опинилось, звісно, що за велінням Долі, у Алана на спині. Я, звичайно ж, йому ні про що не розповів — це була моя маленька помста. До вечора неприємна субстанція засохла і її неможливо було відірвати від форменої одежі нашого убогого шефа. Так він з цим тавром ходив, поки не з'їздив до Франції у відпустку і не купив собі нової форми. Так що ми ладнали погано, як ви самі розумієте, але я особливо не надавав цьому значення. Робота для мене — це хліб, а хліб — це життя. Треба ж за щось жити, навіть співпрацюючи із такими покидьками, як французи. Я собі надумав, що до початку літа ще протягну, а потім виходжу з гри, покидаю до біса кляту пекарню і її шефів разом із лисим недоумком Микитою.

Я передзвонював Симону постійно і підганяв його з лікарнею.

— Давай, брате. Давай швидше — я хочу вже нові інструменти, і на них виступити, — скиглив я в телефонну слухавку.

Симка це надзвичайно дратувало, але вдатись до радикальних дій з прискорення лікувального процесу він обіцяв. Я, звісно, розумів, що у Симка важке захворювання і що це не якийсь там геморой, а дуже складна форма цукрового діабету, від якої, якщо не підліковуватись, можна загинути. Це страшно, але тут нічого не вдієш, і Симко навчився з цим жити, а я, в свою чергу, навчився жити по сусідству з Симком. Я надивився на шприци, на пляшечки з інсуліном, на Симкові ломки, коли він забуде вколотися і коли він кілограмами поглинає цукор, бо в крові він критично впав, і його туди потрібно доправляти штучно. Я знав, що Симко вже майже нічого не бачить, і йому потрібно було пролікуватися, щоб його хоч трохи попустила проклята хвороба.

Симко мене не послухав і не прискорив лікування — приїхав, як і обіцяв з самого початку, і вірно зробив. У мене звичайна сверблячка: накупити інструментів і вже грати на них, а у нього серйозна хвороба, з якою слід поводитись дуже обережно, бо то звір, котрий сидить всередині і може розлютитись в будь-який час — наслідки від цього будуть непередбачувані.

І ось, настала урочиста мить — приїхав Симко. Ми з Оленкою зустрічали його, ледь не з квітами. Не втрачаючи ні секунди, поїхали додому, завезли Симкові торби і одразу ж погнали, як молоді пси, в магазин за інструментами. Нарешті ми їх купимо. Мене ці обставини навіть збуджували. Я чекав приїзду Симка, як мала дитина чекає на свій день народження або на Новий рік. Я всю дорогу торохкотів, не замовкаючи, про те, що ми з такими інструментами підкоримо світ одразу, як тільки підключимо їх і заграємо на повну гучність. На відміну від мене, Симко всю дорогу зберігав таємниче мовчання, але потім, наслухавшись моїх божевільних прогонів, несподівано розговорився. Почав він з питання, від якого мене трохи навіть сіпнуло, як електричним током.

— А ти знаєш, мені дзвонив Сава Олегович, — сказав він, підкрадаючись здалеку.

— Ні, не знаю. Звідки мені має бути про це відомо? — запитав я обурено.

Симко замовчав, і я, вже спокійнішим тоном, добавив:

— І чого хотілося містеру Саві Олеговичу?

Симко безтурботно відповів, так, наче говорив про те, що його сусід-алкаш, знову напився і вже вкотре розвалив собі голову об сходи:

— Та так, запрошував нас прийняти участь ще в одному конкурсі, який повинен невдовзі відбутися.

— В якому конкурсі? Симко, не тягни, а то я зараз лусну від цікавості, — сказав я стурбовано.

Нарешті Симко піддався і, відкинувши свою брехливу безтурботність, заходився, смакуючи подробиці, розповідати про конкурс.

— У Сави є зв'язки з організаторами фестивалю «Рок-січ».

— Оце ти, гімнюк такий, — перебив його я, — мовчав про це усю дорогу?

— Не перебивай, — сердито сказав Симко.

— Не буду, говори.

І він продовжив свою розповідь.

— У нього є зв'язки на цій січі. Але! Мені було приємно чути від нього не тільки це. Сава бачить в нас перспективу. Сказав він також, що там немає з ким змагатися. Сава допоможе нам з апаратурою. У нас буде все для того, щоб перемагати. За цю допомогу він пропонує, в разі нашої перемоги, бути нашим продюсером. Кожне наше юридичне право буде занесено в протокол угоди, підписано нами усіма і закріплено печаткою нотаріуса. Ще Сава сказав, що на нас будуть футболки з логотипами наших спонсорів.

— Я не проти, аби тільки це були б не памперси і не тампакси. А щодо решти, нехай.

Радощам моїм не було меж. Ось воно, почалось — початок нашої кар'єри. Я це відчував, як звір відчуває свою здобич. Цей запах безсумнівно належить до розряду хижих. Мені хотілося одного — скоріше б.

— Я знав, — впевнено сказав Симко, — що ти не будеш проти. Так ось, тягатися там немає з ким. Ми виберемо дві пісні, відрепетируємо і виконаємо в найкращому вигляді. Відстойна конкуренція, Савині зв'язки в журі і з організаторами — перше місце нам гарантоване.

Від такої приголомшливої новини я ледве не втратив свідомість, але втримався від таких проявів слабкості, бо ми вже підходили до магазину.

Сава допоміг нам тим, що купив нам на власні гроші синтезатор і відкопав десь репетиційну базу, і орендував її на місяць, щоб ми займались. Це ми й робили. Ми усі свої вихідні дні прокисали там. Олена стала за клавіші, недарма вісім років вчилась грати, ми трохи зігрались, і в нас вийшла дуже, як на мій погляд, смачна музика. Я був цілком і повністю впевнений в успіху нашої кампанії. Хоча і кажуть, що наперед загадувати — це одне з найпаскудніших занять, але, якщо навіть ми не виграємо, то досить яскраво засвітимося, і нас, що дуже добре, будуть знати, так би мовити, в обличчя.

Через три тижні ми знали свої пісні, як два помножити на два.

Сава час від часу підганяв нам халтури. Інколи він запрошував нас грати в «Стійлі Пегаса», а інколи давав наводки на інші клуби і домовлявся з адміністрацією того чи іншого закладу про наш виступ і оплату за нього.

Незабаром ми об'їздили, вже втрьох, весь клубний Київ. Інколи я піддавався ностальгії і виходив пограти в підземний перехід, бо це мені просто подобалось. Мені подобалось дарувати мої пісні усім, а не тільки відвідувачам клубу, обмеженим простором… Хоча в клубі були свої переваги, хоча б, наприклад, та, що я в клубі відчуваю себе на роботі, а в переході — злиднем на паперті. Але під землею я вільний, а на сцені залежу від обставин. Хоча все частіше мені чулось від перехожих: «Йди працюй, лобуряко». Звісно, що мені було неприємно, але так себе поводили не усі люди. Траплялось, що люди зупинялись і слухали моїх пісень — це приглушувало всі образи і викривлене уявлення стосовно нашого невихованого суспільства.

Мені було дуже приємно навіть від однієї пари вух, які слухають мене, якщо не з насолодою, то, принаймні, з цікавістю і повагою.

Я вже думав про те, що настав час кидати роботу в пекарні. Тому що нам нашої музичної професії було досить для заробітку грошей, а часу на її вдосконалення катастрофічно не вистачало. АЛЕ! Одного разу трапилось непередбачуване…

Я прийшов з останньої нічної зміни і зібрався лягти трішечки поспати, оскільки увечері ми мали виступ в «44». Заснути мені вдалось не одразу, бо прийшов Симко, і я вирішив скласти йому компанію за кавою та цигаркою на кухні. Ми всілися на наші улюблені місця — я по один бік столу (біля вікна), а він по другий (біля рукомийника).

— Сьогодні дзвонив Сава, — сказав Симон і, не чекаючи мого риторичного «Що хотів?», відповів сам. — Питався, чи ми готуємося до «Рок-січі».

— Ну, а ти що?

— Я, звісно ж, сказав, що ми репетируємо безперервно і, мало того, в нас уже все готове.

— А чому це він по телефону питався? Ми ж бачимось з ним по декілька разів на тиждень, — здивувався я.

— Казав, що незабаром буде фестиваль, де теж можна буде виступити. Потрібна наша згода, а заявку і інші клопоти він бере на себе.

Симко закурив. Я припалив від його запальнички і запитав:

— А в чому потрібно виступати: в акустиці, електриці, акапелла?

— Ну, з акапеллою ти перегнув, а от у важкому електричному металі нам доведеться попрацювати, — відповів Симко, збиваючи попіл до повної попільнички.

— Тоді в чому проблема? Чому ти відразу не дав йому позитивну відповідь?

— Не знаю, — Симон потиснув плечима, — думав у тебе запитати. Та і що нам грати — в нас одні балади.

— А як же «Наркотичний сон»? А «Патріот»? «Патріот» хоч і рокен-рольний, але там багато робити не потрібно. Ми його змінимо в бік металу дуже просто — докинемо драйву, а ти вигадаєш якийсь соляк цікавий. Дві пісні нам вистачить?

— Вистачить, — каже Симон і кульмінативно гасить недопалок в попільничці. Я роздратовано беру попільничку і витрушую її в пластиковий пакет, котрий служить нам відром для сміття. Не люблю, коли в хаті не неприбрано, а Симко такий, що буде гасити недопалки аж до того часу, поки вони не почнуть сипатися на стіл, а попільничку все одно не витрусить.

— Ну, тоді вперед. Телефонуй Саві, — сказав я, дивуючись тій обставині, що Симко ще не біля телефону.

— Добре, зараз передзвоню. Але пісні потрібно готувати дуже терміново. Фестиваль буде через півтора тижня на Трухановому острові. Всі ті, хто має приймати участь у фестивалі, вже давно відіслали свої заявки і отримали на них відповіді. Групи вже розписані в тому порядку, в якому вони будуть виступати. Нас всунуть туди виключно через Савині блати. Потрібно не лажанутися.

— А коли я лажався? — запитав я, закочуючи брови на лоб.

— Ні, не було такого, — сказав Симко, заспокоюючи мене, і всім своїм виразом обличчя демонструючи те, що він ні на краплину не сумнівається у моїх здібностях.

— Ну, добре, — кажу я, збавивши оберти, — пішов я спати, а то ввечері виступати ще.

Я впав на свій імітуючий ліжко квадрат поролону, і голова моя наповнилась прекрасними мріями про наше зіркове майбутнє, яким я жив. Сам не замітив, як це зазвичай буває, коли й заснув. Снилось мені щось неймовірне.

Я лежав у дивній кімнаті, в труні. Довкола зібрались люди. Кімната була надзвичайно вбога, але люди мене здивували більше, ніж це. Найбільше я здивувався тому, що серед них був Симко.

При усіх тих обставинах, що я лежав у такому почесному місці (в труні), увага їхня жодним чином не була прикута до мене. Вони обступили Симка і буквально засипали його питаннями. Таке враження, що мене начебто не існувало поруч.

— Ну, що, як відчуття? — спитав його білобородий дід з гострим, немов дзьоб крука, носом.

— Нормально, — каже зі спокійною байдужістю Симко.

— Ти як, не дуже засмутився? — питала дама, одягнена в усе чорне.

— Як вам сказати, — говорив Симко трішки схвильований і засмучений такою увагою до своєї скромної персони, — сподівався, звісно, на більше, але не можу сказати, що дуже жалкую.

— Ну, й вірно, радіти потрібно всьому, що тобі дається, а не хмуритися, — сказав молодий, інтелігентного типу чоловік в акуратному костюмі при метелику, з зализаним назад волоссям, і з тривогою в очах глянув на даму в чорному. Вона на нього теж глянула, від чого перший здригнувся і пожалкував про те, що знову виявив своє непохитне бажання радіти всьому живому і захололому.

— Ти поглянь на нього — він такий схвильований, — сказала жінка похилого віку лагідним голосом. — Ти присядь, — воркувала вона, як мати над дитиною.

— Дякую, — відповів Симко, — але я у вас ненадовго затримаюсь. Мені потрібно вирушати у дорогу, ступати на шлях, так би мовити.

— Навіщо тобі у дорогу? Залишайся з нами, — промовила печальна дама і знову припалила цигарку.

— Так, залишайся, — окликнувся юний піжон.

— Але ж у вас всі в зборі. У вас тут Мудрість, Зажура, Оптимізм, Віра-Надія-Любов — ким я буду, коли залишусь із вами?

— Ти…, ти будеш Пам’яттю, — сказав дід і крякнув від задоволення, що щось нове вигадав.

— Пам'ять? — Симко здивувався. — Але ж пам'ять, — це не якість, а у вас тут якраз все навпаки.

— Так, пам'ять — це не якість, але фактор сприйняття того, що вже відбулося, а минуле є в усіх, навіть у якостей. Ти будеш нашою пам'яттю, — сказав дід Мудрість і, відмахнувшись від диму, що невтомно видихувала Зажура, зморщився.

— А чи потрібна вам пам'ять?

— Як?! Постривай. Пам'ять потрібна усьому, що існує, а інакше без неї існування того чи іншого мислячого, і навіть, немислячого, елементу стає безглуздим. Якщо б не було пам'яті, як такої, то все відбувалося б кожну хвилину, як в перший раз, — висунув петицію Оптимізм.

— Ну, добре, а хто був пам'яттю до того, як припустимо, я б став нею? — запитав Симко, і обрис його був гідний подиву.

— Ми самі були пам'яттю. Але це дуже велике навантаження на наші голови, адже кожен з нас заклопотаний у справах по своєму профілю, — сказала Зажура.

Оптимізм встав з-за столу і наблизився до Симка. Відстань між ними була близько двох кроків. Він зупинився, неначе наштовхнувся на стіну. Відступив на півкроку назад і сказав, не поспішаючи, і розділяючи слова на окремі склади:

— Ми зараз є якостями однієї людини. Раніше, коли на те були свої обставини, ми керували усім людством, але все змінилося; по нашому профілю зараз працюють мільйони подібних до нас. Є зовсім молоді якості, які формують мораль людини — вони тільки-но стажуються або щойно почали свою роботу. Їхню працю можна побачити, оцінюючи дії недалеких, розумово відсталих, деградуючих у суспільстві людей. Більш професійні якості зайняті на олях битв політики та в інших індустріях, де потрібен проникаючий і допитливий розум.

Наша кімната зібрана в голові твого друга, і ми хочемо, щоб ти був у нього Пам'яттю, і в пам'яті його.

Симко вагався — це по усьому було видно.

— Будь з нами, — сказала Віра Надіївна.

— Будь з ним, — в тон з нею озвався Мудрість.

— Не йди, — посміхався Оптимізм.

— Залишайся, — печально мовила дама, і з очима, повними надії, подивилась на Симка.

— Залишаюсь, — твердо сказав Симко.

Задзвонив будильник. Я, очманілий після сну і з думками про чудернацьке сновидіння, котре дивним чином не просякло крізь пам'ять і не забулося, як більшість снів, піднявся з постелі, труснув головою і пішов до кухні, щоб випити чаю. Вмикнув світло, увійшов, і від того, що я побачив, мене аж пересмикнуло. Посеред кухні лежав Симко, підігнувши під себе коліна і розкидавши свої руки по різні боки.

— Е, Симко, — я поклав йому руку на спину і смикнув. Ніякої реакції не відбулося. Я нахилив до нього поближче свою голову і прислухався — не дихає. Мною заволоділа паніка. Я секунд десять стояв і дивився на нього, лежачого і недихаючого. Потім проскочила думка: Телефон!!! Я підбіг до телефону і набрав номер, якому усіх людей навчають з дитинства.

— Але! Швидка? Тут людині дуже погано. Він не дихає. Адреса?

Я продиктував назву вулиці, номер будинку і квартири.

— Я на вас дуже чекаю.

Я поклав слухавку і повернувся до кухні. Симко лежав і наполегливо не подавав жодних ознак життя. Так, він завжди був впертий. Я знервовано закурив, відчуваючи те, що я не можу тут нічого вдіяти і якось допомогти. Я напружено думав про те, чим я можу допомогти, і навіть почав пригадувати методи надання першої медичної допомоги. Взяв його за ноги і потягнув на себе. Тіло Симка, як мішок, воно неповоротке, але від старань моїх випросталось і перевернулось з живота на спину. Я ненароком звалив стільця. Нервово відкинув його ногою і присів біля грудей Симка. Так, штучне дихання: два натиски на груди і вдихнути йому повітря. Здається, що саме так. Я двічі йому натиснув долонями на грудну клітину, потім закрив двома пальцями однієї руки ніс, а пальцями другої узявся за нижню губу і відкрив рот. Вдихнув у нього повітря. Грудна клітина трохи піднялась. Я знову на неї двічі натиснув. Процедура тривала близько п'яти хвилин. Результатів не було жодних. Я знову побіг до телефону і набрав номер швидкої допомоги.

— Ало! Я вам дзвонив десять хвилин тому. Так, — це тут людині погано. Що мені робити? Може, я чимось зможу бути корисним для нього… Він втратив свідомість… Нашатиря в нас немає… Водою, ні, не бризкав… Він не дихає… Так, я вже пробував штучне дихання… Безрезультатно…

Раптом, я почув, як у двір заїхала машина. Випустив з рук слухавку і підбіг до вікна. Швидка. Кинувся до вхідних дверей. Лікар вже був біля дверей і збирався дзвонити. В руках він тримав клаптик паперу — мабуть, з адресою.

— Заходьте скоріше. Він на кухні, — затараторив я і жестами прийнявся вказувати лікарю, де знаходиться кухня. Лікар вбіг до кухні. В цей час у відчинені двері нашої квартири увійшов інший лікар. Я йому також вказав у бік нашої кухні. Він спрямувався туди і, відштовхуючи мене своєю долонею в груди, сказав:

— Зачекайте, будь-ласка, тут.

Я увійшов до зали. Сів на диван. Встав. Прийнявся ходити туди і назад. Знову сів. Прийшло небагато часу, і ось з кухні вийшов лікар. Обличчя його ні на що хороше не вказувало.

— На жаль, — сказав він, — але людина, як лежить там, — лікар махнув рукою в бік кухні, — мертва. Ця людина мертва вже близько трьох годин.

— Як?! — я хитнувся. В очах моїх потемніло, і я каменем звалився на підлогу.

Обличчя Симка мені посміхалось і голос його, розбитий гірською луною на тисячі його ж голосів, говорив:

— Я з тобою.

Обличчя його тріснуло на павутиння осколків, що віддзеркалювали собою його життя, в котрому він тепер лише гість.

До мене всередину увірвався неприємний і їдкий запах, від котрого мене неначе підкинуло, — нашатирний спирт. Я отямився.

Лікарі посадовили мене на диван і, переконавшись, що я не буду більше зомлівати, спитали:

— Хто він вам? — запитав лікар, той, який був старший за віком. В нього була борідка клинцем, великі окуляри з великим склом і зелена шапочка.

— Це мій друг. Ми знімаємо разом квартиру, — відповів я ослаблим голосом. Добре, що хоч Олена не бачить усього цього жаху.

— Добре, — сказав лікар, — а він на що-небудь хворів?

— Так, він хворів на цукровий діабет, в нього була важка форма, — продовжив я сонно і відчужено.

— Тепер все ясно, — підвів підсумки лікар, що був молодший і в такій самій шапочці зеленого кольору. — Він вчасно не зробив собі укол і це викликало зниження цукру в крові. Зрозуміло, — мовив він задумливо.

— Де у вас тут телефон? Я повинен викликати машину, щоб його забрали в МОРГ, — поцікавився старший лікар.

— В коридорі.

Я був розбитий. Симка забрали. Я подумав про виступ, що не відбувся і відмахнувся від цієї думки.

— Які тепер виступи, — крикнув я вголос. — Як ти міг? На кого ти мене покинув? Симон!?

Я заридав і заголосив, як бабка-плакальниця на похороні.

Немов тисяча бджіл одразу ж вжалила мене в душу. Відчуття того, що я опинився, покинутий напризволяще, охопило мене і не збиралось нізащо відпускати. Я безпорадний! Я сам!

Як дитина, я обійняв подушку і плакав туди, і кричав, щоб крику мого не чув ніхто. Відчай вивертав мене навиворіт і витискав, немов випрану білизну. Відразу ж захотілося померти самому. Померти, і щоб не було так боляче. Пірнути під землю, і під нею відокремитися від світу і Долі, що зіграла зі мною такий жорстокий жарт.

Симко стоїть перед очима і посміхається.

— Тарасе, ти вже вивчив свою партію?

Я б вивчив усе на світі, тільки щоб Симко повернувся і залишився жити. Жити… жити… жити за для мрій і за для реальності, що ми до неї були такі близькі.

Так я весь у сльозах і соплях і заснув. Здається, через нерви.

Олена поринула в шок, коли дізналася про цю жахливу і, в той же час, несподівану, звістку. Вона обхопила голову руками і сиділа на кухні, ні з ким не розмовляючи. Даремно я намагався її розговорити і якось утішити — вона не слухала і постійно запевняла мене в тому, що сама може дати собі раду.

— Залиш мене, любий, я хочу побути сама.

Я дивився їй в очі і хотів зрозуміти, в якому стані вона знаходиться, а вона розуміла мою турботу без слів і говорила:

— Залиш хоча б на годинку, я трохи оговтаюсь. Я сама швидше впораюсь, ніж за допомогою навіть такої дорогої людини для мене, як ти.

Так — вона була в шоці. Але ще в більшому шоці були батьки Симка, котрим я подзвонив і повідомив про смерть їх сина. Мати засипала мене прокльонами і сказала, що то я винен у смерті її синочка, і мені, послухавши її хвилини зо три, нічого іншого не залишалося, як вимкнути телефон. Потім я, в смс-повідомленні відправив їй координати міського МОРГу, щоб вони з батьком могли забрати тіло сина.

Усе, що відбувалося навколо, перестало мене турбувати — так було легше. Я не помічав, як йдуть дні, тижні, місяці… Все втратило свій смак і час теж десь залишився поза грою. Я сам залишився поза грою. Аут — повний аут. Якщо б не Олена — я б здав свої позиції…

Ми з Оленою залишилися удвох…

Пройшло півроку з дня смерті мого друга, Симона Байкара. Ми з Оленкою посиділи вдома за пляшкою горілки і відзначили цю скорботну дату.

Сава Олегович, коли дізнався про те, що Симко помер наглою смертю, нам більше не дзвонив. Я згоден з ним — наша музика перестала бути такою цікавою, як раніше. Кому ми тепер потрібні, адже наш ланцюг втратив незамінну ланку.

Усе, що ми мали або тільки-но почали набувати, накрилося мідним тазком і ще, так званими жіночими частинами тіла, при чому в велетенському розмірі й одразу, тобто синхронно.

Я не міг дати ради тому, що нам з Оленою робити надалі.

Симко був віртуозним музикантом, і знайти йому заміну було просто нереально. Коли його не стало, то погляди на майбутнє, яке я бачив, геть зблякли і наче туман розвіювались по вітрі. Іноді, коли я слухав музику — то усвідомлював, що нас самих вже могли крутити на радіо, нашу рекламу розміщувати в журналах, а на афішних стовпах могли би вже висіти афіші з нашими іменами. Важко розуміти таку близькість втраченого. Гірше, ніж танталові муки, складно відшукати іншу, більш жахливу втрату. Якщо Симка вбив цукровий діабет, то я загину від жалю. Ні, з цим потрібно негайно щось робити. Півроку, проведених в депресії, кепсько відобразилися на моєму здоров'ї. Морально я був дестабілізований, а про те, що неймовірно схуднув і говорити не хочеться. Я ходив по Києву, як зомбі в неякісних фільмах жахів. Олена, як могла, мене підтримувала, хоча це її зачепило не менше, ніж мене. Невдовзі їй почав набридати мій меланхолійний настрій, і вона відкрито мені в цьому зізналась. Я дуже розумів її. Для того, щоб хоч якимось чином розвіятися, ми з нею провели вдома репетицію. Якщо Олена хоч щось вигравала на клавішах, то я свої партії вже позабував. Ще б пак, півроку не брав гітару в руки. Не скажу, що репетиція остаточно розвіяла мою меланхолію, але щось там вдалині знову заіскрилося і замахало білим крилом. Ми домовились між собою, що будемо репетирувати, якщо не кожний день, то, принаймні якомога частіше.

Дуже була пустою наша музика без Симкових соло-партій, але з часом ми почали звикати до її звучання. Ми почали робити деякі метаморфози в стилі і тепер музика, яку ми відтворювали, звучала не як класичний метал, а трохи кислотніше. Соло я грав погано, а тому узяв на себе гітарний ритм і вокал. Усі Симкові гітарні соло ми замінили синтезаторними, і Олена ще, час від часу, підспівувала мені. Виходило хоч не те, що було, але також добре. Муза знову вабила мене за собою. Вона тримала мене під пахви і підіймала, коли я спотикався і падав. Вона освітлювала мені кишеньковим ліхтариком дорогу, де були непрохідні сутінки, і неухильно вказувала на правильний шлях своїм маленьким пальчиком.

Я почав змінюватись на краще — хитнувся в більш оптимістичний бік. Я почав частіше посміхатися. На моєму обличчі з'явився рум'янець, і я навіть набрав кілька кілограмів. Оленка і музика допомогли мені вирватися із коми, куди мене загнала стара бабка в чорному балахоні і з гнилими зубами, яка торкнулась Симкових скронь і вдихнула в себе життя з його серця. Вона вже давно переминалась із ноги на ногу біля нього. Вона вже декілька років дихала йому у спину і гримала своїми кістками на морозі в очікуванні здобичі. Вона отримала свою здобич, а я, натомість, отримав кому.

Смерть Симка принесла з собою крах всього, що ми встигли досягти. Хоча ім'я цьому всьому здобутому «Ніщо», але це був реальний старт, і я без мікроскопа це бачив. Усе, що я поклав на вівтар моєї перемоги (моя сім'я, моє рідне місто, спокійне життя врешті-решт), раптом здалося мені марним. Зараз я, звісно, розумію, що нічого марного в цьому житті не відбувається, як, наприклад, те, що я зустрів на своєму шляху Олену. Щось трапляється, і ти не знаєш, до чого це призведе, і тільки по тому, як починає минати час, починаєш розуміти, що це початок чогось іншого, того, чого ти абсолютно не очікував, того, чого не було б, якщо б не трапилось тоді щось. Це може бути добре, а може бути і погано. Але! Що б не трапилось — це твоя Доля.

Епілог…

Усе, що можу сказати, так це те, що музики я не покинув, а навпаки, став нею займатися ще старанніше. Я почав навчатися соло на гітарі, і це в мене через деякий час почало виходити дуже непогано. В мене з’явилася якась чіпкість в запам'ятовуванні нот, хоча раніше такого за собою не помічав.

Якщо я раніше дуже сильно любив музику, то зараз ставився до неї просто фанатично. Я почав створювати хорошу музику, і ми з Оленкою на пару втілювали її в повноцінне звучання. Ми знову почали виступати у клубах. Старі знайомства стали нам дуже у пригоді, і тепер наші «гастролі» знову почались і користувались чималим успіхом. Ми рухались далі, і життя моє знову набуло цікавих фантасмагоричних фарб. Оленка була задоволена мною, а я був щасливим біля неї — ми кохали один одного, і труднощі нас зовсім не сварили, а тільки гартували і зміцнювали нас в нашому великому коханні. А про те, що зі мною трапилося в минулому житті, берегла сюжети, прокручуючи їх час від часу перед очима, раптово зміцніла і якась нова Пам'ять.

Написано в місті Київ,

переважно в метро, трамваї і на кухні. Остання крапка поставлена по прибутті на станцію метро «Арсенальна».

10.04.2007.

Про автора

Моє повне ім'я: Денис Сергійович Кожухов. Мені 28 років. Я живу в місті Києві. Працюю пекарем-кондитером в готелі «Прем'єр палац». Освіта — болісне питання — середньо-спеціальна, за фахом я будівельник. Хотілося 6 мати більше, та я вважаю, що вже трохи запізно витрачати свій вільний час на нудні пари і лекції. Я в цьому житті вже деяким ремеслам і так навчився, а тому гадаю, що до кінця своїх днів мені їх достатньо для вдосконалення. Те вправніше виходить, чим володієш краще.

Я служив у збройних силах України, в танковому полку водієм середніх танків, хоча зріст мій дещо суперечить цій військовій професії (190 см.), а туди беруть за звичай дуже маленьких, та й нічого духовного служба в армії не принесла до мого розвитку, як людини творчої. Хоча… я навчився цінити багато того, що не цінив, і відрізняти те, чого не відрізняв раніше. Взагалі, мене спіткало би життя середньостатистичного українця, якщо 6 не моя гітара. Вона мене трохи відокремлювала від інших. Я з шістнадцяти років займаюсь музикою по класу гітари та вокалу. Зараз непогано співаю і, що найголовніше, можу самостійно собі акомпанувати. Компаніям, в котрі мене часто запрошують, це дуже подобається. Спочатку я виконував пісні тих виконавців, які мені подобались більше, але згодом став замислюватись над тим, щоб робити СВОЄ. Якщо автори тих пісень, котрі переспівую я, змогли це зробити — чому я не можу? Хвилююча мить настала, і я написав першу пісню. Вона мала якусь потойбічну назву, щось там про смерть і її владу над світом, і написана була російською мовою. Тепер вона мені не подобається, але ж це і був початок… Деякий час по тому я написав ще. Мені сподобалось те, що я таким чином можу викладати, спочатку за допомогою ручки і папірця, а потім моєї вірної гітари та гучного голосу, свої мрії, протести, бажання, співчуття, МОЇ ДУМКИ! Це було відкриття для мене, і я почав те, від чого мене тепер важко відтягнути.

Мої улюблені зайняття — це музика, малювання і література. Я граю в музикальному колективі. Колектив дещо неформальний. Але музика відносно стара — це метал. В колективі я виконую вокальні партії (співак) і пишу для них тексти. Малюванням займаюсь з дитинства. Малюю трохи вище середнього рівня (якщо такий є), в минулому навіть займався татуюванням. Нині малюю не часто, здебільшого, портрети. Література — це моя слабкість. Я немало часу провів за книжками моїх улюблених письменників. Спочатку мені подобалось читати детективи. Читати було легко, і ще легше при цьому нічого не запам'ятовувати. Еге? І я так подумав. Потрібно це діло кидати. Я намагався переключитися, вчити науки. Я читав книгу з психології, а хотілося-то детектив. Наркоман! Саме так я для себе визначив цей нездоровий потяг. Невже цього мені не пережити? Пережив. Я перейшов на класику, і дуже нею зацікавився.

Мені подобались звороти мови тих часів, повільні розгортання м'яких приємних сюжетів. Мені подобалась навіть лиха доля авторів, котрі це вигадали.

Начитавшись книжок, я почав сам писати невеличкі твори. Я вважав, що це не більше, ніж захоплення з розряду тих, які згодом минають, але я помилився. Це не захоплення — це моє життя, яке вже не може існувати без цих зошитів, покреслених ручкою то тут, то там; без вигадування чогось нового, висмоктування зі звичайнісінького навколишнього середовища тих образів, які люди або не помічають, або, якщо помічають, то не надають їм ваги. Чи письменник я? Так! Я можу це промовити гучно, і не остерігаючись нічого навкруги. Адже письменник — це не той, хто може писати, а той, хто не писати не може.

Content

Денис Кожухов
Гумовий Київ рожевих мрій

Перший крок Долі…

Бачення перше…

Другий крок Долі…

Бачення друге…

Епілог

Третій крок Долі…

Бачення третє

Четвертий крок Долі…

Бачення четверте

П'ятий крок Долі…

Бачення п'яте…

Шостий крок Долі…

Епілог…

Про автора