Стівен Кінг

Необхідні речі

Крісові Лавіну, який знає не всі відповіді,а лише ті, що мають значення

Леді й джентльмени, прошу уваги!

Підходьте ближче, щоб побачити краще!

Хочу розказати дещо, ні пенні не треба платити!

(А якщо повірите, чудово далі будемо жити.)

Стів Ерл. Фуфло

Я чув, що навіть на вуличках села можна заблукати, коли стоїть така темрява, що, як то кажуть, хоч в око стрель…[1]

Генрі Девід Торо. Волден

© Stephen King, 1991

© Depositphotos.com / nito103, hektor2, drizzd, обкладинка, 2021

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2021

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2021

ВИ ВЖЕ ТУТ БУВАЛИ.

Звичайно, бували. Звісно. Я облич ніколи не забуваю.

Підходьте сюди, дайте руку потисну! Що вам скажу: я вас упізнав ще до того, як устиг добре роздивитися обличчя. По ході впізнав. Кращого дня, щоб повернутися в Касл-Рок, навіть уявити важко. Ні, ну просто подивіться, чи ж не чудо чудесне? Скоро почнеться сезон полювання, різні дурбелики в лісі гахкатимуть по всьому, що рухається, і не носитимуть сигнального жовтогарячого, а потім буде і сніг з дощем, але то вже пізніше. Зараз лише жовтень, а в Року ми дозволяємо жовтню залишатися рівно стільки, скільки йому хочеться.

От що не кажіть, а мені то найкраща пора року. Весни тут гарні, але мені жовтень більше до душі, ніж травень. Західний Мейн – це та частина штату, яку здебільшого забувають одразу як закінчується літо, коли всі ті люди з їхніми котеджами на озері та на В’ю повертають у свій Нью-Йорк чи Массачусетс. Тутешні щороку спостерігають, як ті приїжджають і їдуть геть: день добрий, день добрий, день добрий – щасливо, щасливо, щасливо. Гарно, коли вони приїжджають, бо привозять у місто гроші, але й добре, коли їдуть, бо з грошима привозять також і різні обтяження.

От про обтяження здебільшого я й хочу поговорити – посидите зі мною хвильку? Отут, на сходах естради, було б непогано. Сонечко гарно гріє, і звідси, прямо з середини нашої міської толоки, видно майже весь центр. Лиш на скалки вважайте. Відшліфувати треба ті сходи, і помалювати здалося б. То робота Г’ю Пріста, але Г’ю за неї ще не взявся. Він п’є, знаєте. Це не велика таємниця. Таємниці в Касл-Року є, і їх бережуть, але вберегти всі тяжко, а більшість із нас знають, що Г’ю Пріст і щира праця вже давно у приязнь не заходили.

А це що?

А! Це! От ви мені скажіть – чи ж не шедевр? Ті листівки по всьому місту! Здається, Ванда Гемпгілл (її чоловік Дон – власник «Маркету Гемпгіллів») більшість сама поклеїла. Ану зніміть зі стовпа та дайте мені. Та ви не соромтеся – як на те пішло, ні в кого немає якогось особливого права чіпляти листівки на естраді міської толоки.

Шляк би мене трафив! Ну ви лиш подивіться, нє? «КОСТІ Й ДИЯВОЛ» написано вгорі. Буквами червоними, з них дим в’ється, ніби привезли спеціальною доставкою з самого Тофету[2]! Ха! Певно, той, хто не в курсі, що це за сонне містечко, може подумати, що ми вже зовсім сходимо на пси. Але ж самі знаєте, як іноді в таких містечках може кадило роздуватися. А цього разу преподобний Віллі такого точно попустити не може. Тут навіть питань нема. Коли в маленьких містечках більше ніж одна парафія… ну, думаю, вам не треба розповідати, як то буває. Вони ніби як і ладнають між собою – ну, кажу ж, ніби як, – але не тішаться по-справжньому одна одною. Якийсь час усе тихо-мирно, а тоді починається гризня.

І гризня цього разу чимала, та й кривди багато з неї. Католики, розумієте, планують якесь дійство, що вони називають «Нічкою казино» у залі «Лицарів Колумба»[3], на іншому боці міста. Останнього четверга місяця, наскільки я розумію, має вона відбутися, а зібрані гроші підуть на ремонт даху церкви. Церкви Богоматері Тихих Вод – мабуть, проминали її дорогою до міста, якщо їхали по Касл-В’ю. Чепурна маленька церковця, нє?

«Нічку казино» придумав отець Бріґгем, але ідею швидко підхопили й понеслися з нею «Доньки Ізабелли»[4]. Бетсі Віґ’ю, якщо конкретніше. Думаю, їй до вподоби виряджатись у свою найтіснішу чорну сукню й грати в блекджек чи крутити рулетку, приказуючи: «Робіть ставки, пані та панове, прошу, робіть ваші ставки». О, та думаю, їм усім таке трохи до смаку. Там усі ставки на рівні п’яти-десяти центів, усе невинно, але все одно їм це здається чимсь крапельку гріховненьким.

А от для преподобного Віллі це зовсім не невинні забавки, і зовсім не крапельку гріховненькі вони, на думку його та його парафії. Насправді звуть його преподобний Вільям Роуз, і він ніколи особливо не любив отця Бріґгема, який і сам того не надто жалує. (До речі, саме отець Бріґгем почав обзивати преподобного Роуза «Пароплавчиком Віллі»[5], і преподобний Роуз про це знає.)

Між тими двома панотцями вже давно блискавиці проскакували, але ця ситуація з «Нічкою казино» – штука серйозніша. Думаю, тут уже справжня лісова пожежа. Як Віллі зачув, що католики збираються цілий вечір грати на гроші в залі «Лицарів Колумба», то ледь стелю своєю маленькою гостроверхою довбешкою не пробив. Він із власної кишені заплатив за ті листівки «КОСТІ Й ДИЯВОЛ», а Ванда Гемпгілл зі своїми подругами з гуртка шиття всюди їх порозклеювали. Відтоді єдине місце, де католики спілкуються з баптистами, – це рубрика «Листи» в нашій маленькій щотижневій газеті, де вони січуться й рубаються, розповідають одне одному, як ті чи ті підуть у пекло.

Гляньте-но сюди, побачите, про що я. Ото Нен Робертс, щойно вийшла з банку. Вона власниця «Закусочної Нен» і, я так собі думаю, мабуть, найбагатша людина в місті тепер, відколи старий Батя Меррілл відправився на величезний блошиний ринок у небі. Вона також баптистка, ще від царя Гороха. А з іншого боку йде кремезний Ел Джендрон. Він настільки католик, що на його тлі сам Папа здається кошерним, а його найкращий друг – ірландець Джонні Бріґгем. Дивіться, дивіться уважно! Бачите, як носи позадирали? Ха! Ото картина, нє? Головою закладаюся, там температура градусів на двадцять впала, коли вони одне повз одного проходили. Як казала моя мама, людям живеться веселіше, ніж будь-кому, крім хіба що коней, хоч і тим забавлятися – зась.

Тепер дивіться туда. Бачите, патрульна машина шерифа коло відеокрамниці? Усередині Джон Лапойнт. Він би мав слідкувати за «гонщиками» – у центрі в нас зона повільного руху, особливо коли починається школа, – але якщо прикрити очі від сонця й примружитися, побачите, що насправді він роздивляється фотографію, яку дістав з гаманця. Мені звідси не видно, але я знаю, що там у нього, так само добре, як дівоче прізвище матері. Цю фотографію Джона з Саллі Реткліфф на Фрайбурзькому ярмарку штату десь рік тому зробив Енді Клаттербак. На ній Джон обнімає дівчину однією рукою, а та тримає м’якого ведмедика, якого він їй виграв у тирі, і вони обоє там такі щасливі, що ледь не лускають. Але це було тоді, а тепер є тепер, як то кажуть. Зараз Саллі заручена з Лестером Преттом, учителем фізкультури в старшій школі. Він баптист до шпіку кісток. Як і вона. Джон досі не відійшов від шоку їхнього розриву. Бачите, як зітхає? У чорнезну тугу загнав себе чоловік. Лише людина, у якої кохання ще не вмерло (або їй так здається), може так глибоко зітхати.

Проблеми та обтяження здебільша з одного тіста ліплені, помічали? З речей приземлених. От наведу вам випадок. Бачите, чоловік піднімається сходинками будівлі суду? Ні, не той, що в костюмі, то Ден Кітон, наш голова ради виборних. Я про темношкірого в робочій уніформі. Це Едді Ворбертон, прибиральник нічної зміни у будівлі муніципалітету. Ви поспостерігайте за ним пару секунд, подивіться, що він робить. Обана! Бачите, як він зупинився на верхній сходинці й дивиться на вулицю? Не лише головою, а ще й руками-ногами закладаюся, що він дивиться на СТО «Суноко». Нею володіє й керує Сонні Джекетт, і між ними обома вже давно зазлість, відколи Едді завіз туди машину, щоб перевірили міст.

Я непогано ту машину пам’ятаю. То була «хонда сівік», нічого особливого, але особливою вона була для Едді, бо це була його перша і єдина нова машина за все життя. А Сонні не просто погано попрацював, а ще й злупив за те сім шкур. Принаймні таку історію оповідає Едді. Ворбертон просто кольором шкіри прикривається, щоб зрізати собі рахунок за ремонт, – таку історію оповідає вже Сонні. Ну ви ж знаєте, як то буває, шо, нє?

Так от, Сонні Джекетт потягнув Едді Ворбертона в суд, де було трохи крикняви, спочатку в залі, потім у коридорі. Едді заявив, що Сонні обізвав його тупим негритосом, а Сонні сказав: «Ну, негритосом я його не називав, але все решта, в принципі, правда». Врешті-решт обоє лишилися незадоволеними. Суддя змусив Едді відслинити п’ятдесят баксів, на що той сказав, що це на п’ятдесят баксів забагато, а Сонні – що того й близько недостатньо. А тоді не встиг ніхто й оговтатися, як у новенькому авто Едді виникла електропожежа, і скінчилося все тим, що «сівік» відправився на звалище біля міської дороги № 5, тож тепер Едді їздить на «олдсмобілі» 89-го року, в якого протікає мастило. Едді досі не покинув думку, що Сонні Джекетт знає про ту електропожежу набагато більше, ніж говорить.

Нє, ну дійсно, людям живеться веселіше, ніж будь-кому, крім хіба що коней, хоч і тим забавлятися – зась. Трохи забагато історій як на один гарячий деньок, правда?

Просто отаке воно, життя в містечку – Пейтон-Плейс[6] це, чи Ґроверз-Корнерз, чи Касл-Рок, тут люди просто їдять собі пироги, п’ють каву й говорять одне про одного, прикриваючи роти. Осьде Слопі Додд, сам-самісінький, бо інші діти сміються з того, що малий заїкається. Отам-о Міртл Кітон, і якщо вона здається трохи одинокою та спантеличеною, так ніби не впевнена, де вона і що вона, то все тому, що її чоловік (хлоп, який піднімався в суд позаду Едді) ніби сам не свій останні пів року чи десь так. Бачите, які в неї очі підпухлі? Думаю, плакала, або погано спить, або й те, і те, а ви що скажете?

А отам іде Ленор Поттер, вбрана як нова копійка. Прямує до «Вестерн Авто», звісно, запитати, чи вже прийшло її спеціальне органічне добриво. У тієї жінки більше видів квітів, ніж у Картера пігулок для печінки[7]. Страшно ними пишається, нема куди. Серед пань цього міста вона не надто в пошані – жінки собі думають, що вона гонорова з тими своїми квітами, намистами настрою[8] і бостонською завивкою за сімдесят доларів. Вони думають, що вона надто гонорова, і відкрию вам таємницю, якщо ми вже тут сидимо разом на скалкуватих сходах естради. Думаю, вони мають рацію.

Усе типово, мабуть, можна сказати, але не всі наші проблеми в Касл-Року типові. Одразу поясню. Люди не забули про Френка Додда, регулювальника, який тут збожеволів дванадцять років тому й убивав жінок. Так само не забули й про пса, який заслаб на сказ, убив Джо Кембера та ще одного старого п’яничку неподалік. Собака вбив також старого доброго шерифа Джорджа Баннермена. Алан Пенґборн зараз на його місці, і чоловік він хороший, але в очах містян ніколи не дорівняється до Здорованя Джорджа.

Нічогісінько звичайного не було в тому, що сталося з Реджинальдом «Батею» Мерріллом, старим скнарою, власником місцевої лахмітної крамниці. «Емпоріум Ґалоріум» називалася. Стояла прямо отам, через вулицю, де зараз вільне місце. Будка та вже давно згоріла, але в місті є люди, які це бачили (чи то вони так кажуть), і після кількох пляшок пива в «Захмеленому тигрі» розкажуть вам, що то не проста пожежа знищила «Емпоріум Ґалоріум» і забрала життя Баті Меррілла.

Його племінник Туз розповідає, що щось страхітливе трапилося з його дядьком перед тією пожежею – як у «Сутінковій зоні». Туза, звісно, і близько там не було в той час. Коли дядько відкинув копита, він досиджував чотирирічний термін у в’язниці Шоушенк за нічний злом і проникнення. (Люди завжди знали, що Туз Меррілл погано закінчить, у школі він був одним із найгірших хуліганів, яких знало це місто, і було, мабуть, із сотню дітей, які перебігали на інший бік вулиці, забачивши, що на них суне Туз, брязкаючи пряжками й застібками на мотоциклетних чоботах, шаркаючи по хіднику.) І все одно йому вірять, знаєте. Може, й дійсно щось химерне трапилося того дня з Батею, а може, то просто чергові балачки у Нен за тими горнятками кави й кавалками яблучного пирога.

Найпаче, тут усе так само, як і в місті, де ви виросли. Люди скаженіють через релігійні діла, люди носяться з факелами, носяться з таємницями, носяться з обрáзами… і час від часу трапляються навіть страшнуваті історії, пожвавлюючи чергову занудну днину, як оте, що сталося чи не сталося того дня, коли Батя вмер у своїй крамниці. Касл-Рок чудове місто, щоб тут жити й зростати, як написано на знаку при в’їзді. Сонечко гарно світить на озеро й на листочки дерев, а в ясний день із висоти Касл-В’ю можна аж ген Вермонт побачити. Літечкові туристи сваряться за недільну газету, а на стоянці біля «Захмеленого тигра» час від часу увечері п’ятниці чи суботи (або й в обидва дні) трапляються бійки, але ті туристи завжди повертаються додому, а сутички завжди вщухають. Рок завжди був одним із хороших місць, а коли людям щось душу ятрить, знаєте, як ми кажемо? Кажемо: «Та йому минеться» або «Та їй минеться».

Генрі Бофорта, наприклад, бісить, що Г’ю Пріст лупить по «рок-олі»[9], коли нап’ється… але Генрі минеться. Вілма Джерзик і Нетті Кобб не терплять одна одну… але Нетті минеться (напевно), а не терпіти когось – то просто такий у Вілми стиль життя. Шериф Пенґборн досі побивається за своєю дружиною й молодшою дитиною, які наглою смертю загинули, і це була, звісно, трагедія, але з часом йому минеться. Ситуація з артритом Поллі Чалмерз ніяк не кращає – навіть навпаки, гіршає потрошки, – і їй, можливо, й не минеться, але вона навчиться з цим жити. Мільйони людей так живуть.

Ми час від часу зіштовхуємось одні з одними, але здебільшого все йде гаразд. Або завжди йшло, дотепер. Але мушу повідати вам справжню таємницю, дорогі мої. Саме тому я й покликав вас, як тільки побачив, що ви знову в місті. Я думаю, біда – справжня біда – вже йде до нас. Я нюхом відчув її щойно за горизонтом, ніби несвоєчасну бурю, повну громовиць. Колотнеча між баптистами і католиками через «Нічку казино», діти, що дражнять бідного Слопі через його заїкання, факел Джона Лапойнта, скорбота шерифа Пенґборна… думається мені, що все те обернеться суцільною половою на тлі того, що наближається.

Бачите оту будівлю на іншому боці Мейн-стріт? За три квартали вгору від місця, де стояв «Емпоріум Ґалоріум»? Бачите перед нею зелений навіс? Ага, ота. Усі вікна замилені, бо там ще не зовсім відчинено. «НЕОБХІДНІ РЕЧІ» – каже нам вивіска, і якого ж милого це означає? Я також без поняття, але саме від того місця у мене погані передчуття.

Отам.

Гляньте знову на вулицю. Бачите хлопчика, правда? Іде з велосипедом і ніби мріє собі найцікавіші мрії, які лише можуть бути у хлопчика. Очей із нього не зводьте, дорогі. Думаю, з нього все й почнеться.

Ні, я ж кажу вам, поняття не маю… не зовсім. Але дивіться за тим малим. І залиштеся ще на трохи в місті, добре? Відчувається якась неправильність, і якщо щось станеться, було б непогано, якби був присутній якийсь свідок.

Я знаю того хлопця – того, що з велосипедом. Може, і ви знаєте. Браян його звати, забув прізвище. Батько встановлює сайдинг і двері в Оксфорді чи Саут-Перісі, здається.

Ви за ним дивіться, кажу вам. За всім дивіться. Ви вже тут бували, але наближаються зміни.

Я знаю.

Відчуваю.

Наближається буря.

Частина перша. Грандіозне відкриття

Розділ перший

1

У містечках відкриття нової крамниці – завжди неабияка новина.

Браянові Раску це стільки не важило, як декому. Наприклад, його матері. Він часто чув, як вона обговорює цю тему («Це не плітки, в жодному разі», – пояснювала вона йому, бо пліткарство – брудна звичка, й вона таким не займається) телефоном зі своєю найкращою подругою Майрою Еванс протягом останнього десь місяця. Перші робітники прибули до старої будівлі, де раніше була «Нерухомість і страхування західного Мейну», одразу як школа знову відкрилась, і відтоді напружено там працювали. Ніхто особливо не знав, що вони там роблять: першим ділом робітники вставили велике вікно вітрини, а другим – повністю замилили його.

Через два тижні на вході з’явилася табличка, що висіла на нитці на прозорій пластиковій присосці.

НЕВДОВЗІ ВІДКРИТТЯ!

повідомляла табличка.

НЕОБХІДНІ РЕЧІ КРАМНИЦЯ НОВОГО ТИПУ Ви не повірите власним очам!

«Та то ще одна антикварка буде, – запевняла Браянова мати Майру. Кора Раск у той час лежала, відкинувшись на дивані, стискаючи в одній руці телефонну слухавку, а іншою закидаючи до рота вишні в шоколаді, й переглядала “Санта-Барбару” по телевізору. – Просто ще один антикварний магазин з купою підробних ранньоамериканських меблів і старими запліснявілими телефонами з індукторами. От побачиш».

Це було невдовзі після того, як встановили й замилили нову вітрину, і мама говорила з такою впевненістю, що Браян мав би відчути, що тему закрито. Але коли йшлося про його маму, тема ніколи не була цілком закрита. Її домисли й гіпотези були такі ж нескінченні, як проблеми персонажів «Санта-Барбари» й «Загальної лікарні». Минулого тижня перший рядок на табличці на дверях змінився на:

ГРАНДІОЗНЕ ВІДКРИТТЯ 9 ЖОВТНЯ – ПРИХОДЬТЕ З ДРУЗЯМИ!

Браяна нова крамниця цікавила не так, як його матір (і деяких учителів, бо він чув, як вони обговорюють цю тему в учительській середньої школи Касл-Рока, коли була його черга носити туди пошту), але йому було одинадцять, а здорового одинадцятирічного хлопця завжди цікавить щось нове. Крім того, його захопила назва. «Необхідні речі» – що ж це насправді означає?

Він прочитав змінений перший рядок минулого вівторка, повертаючись додому зі школи. Післяполудневий період щовівторка тривав у нього довго. Браян народився із заячою губою, і хоча її хірургічно підрихтували, коли йому було сім років, хлопцеві все одно доводиться відвідувати логопедичні заняття. Усім, хто питав, він несхитно заявляв, що ненавидить ті заняття, але насправді було не так. Браян глибоко й безнадійно закохався в міс Реткліфф і цілий тиждень чекав на цей урок корекційної освіти. Вівторками навчання в школі тривало ніби цілу вічність, а останні дві години він завжди проводив з приємним відчуттям метеликів у животі.

На занятті було лише четверо ще дітей, і всі з інших районів міста. Браян цим тішився. Після години в одній кімнаті з міс Реткліфф він почувався надто піднесеним для товариства. Йому подобалося діставатися додому надвечір повільно, зазвичай штовхаючи велосипед, а не крутячи педалі, мріючи про неї, поки жовте й золоте листя опадало навколо нього у скошених променях жовтневого сонця.

Його шлях тягнувся вздовж трьох кварталів Мейн-стріт навпроти міської толоки, і дорогою він побачив табличку, що проголошувала грандіозне відкриття, притиснувся носом до скла дверей, сподіваючись побачити, що тепер на місці важких столів і промислово-жовтих стін після від’їзду агентів у справах нерухомості й страхування західного Мейну. Цікавість програла. На двері зсередини встановили ролети, опущені до самого низу. Браян спромігся розгледіти лише відображення власного обличчя і складених долонь.

У п’ятницю, четвертого, у щотижневій касл-рокській газеті «Дзвінок» з’явилось оголошення про нову крамницю. Повідомлення оточувала рамка з френзлями, а під друкованим текстом було зображення ангелів, що стояли спинами одне до одного й дмухали в довгі сурми. Насправді оголошення повідомляло про те ж, що й табличка на присосці: «Необхідні речі», відкриття о десятій ранку 9 жовтня, і, звісно, «Ви не повірите власним очам». Не було й натяку на те, що ж таке власник чи власники «Необхідних речей» збираються продавати.

Це вельми дратувало Кору Раск – аж їй довелося здійснити рідкісний дзвінок Майрі зранку в суботу.

– Та повірю я своїм очам, не треба ля-ля, – заявила вона, – коли побачу ті ліжка з ґратками, що начебто датовані вісімнадцятим століттям, а насправді мають штамп «Рочестер, Нью-Йорк» на каркасі, і можна просто зігнути голову й побачити все це під прикрасами покривала, повірю я своїм очам, без проблем.

Майра щось відповіла, Кора послухала, вивуджуючи арахіс «Плентерз» із банки по одному-два й жваво наминаючи. Браян із молодшим братом Шоном сиділи на підлозі вітальні й дивилися мультфільми. Шон із головою занурився у світ смурфів, а Браян не те щоб зовсім облишив те товариство блакитних людей, але одним вухом дослухався до розмови.

– Пра-ааально! – вигукнула Кора Раск зі ще більшими переконаністю й наголосом, ніж зазвичай, коли Майра відпустила якусь особливо в’їдливу репліку. – Високі ціни й запліснявілі індукторні телефони!

Учора, в понеділок, Браян проїжджав центром міста одразу після школи, з друзями. Вони їхали на протилежному від нової крамниці боці вулиці, і хлопець побачив, що протягом дня хтось встановив темно-зелений навіс. Спереду білими літерами було виведено слова «НЕОБХІДНІ РЕЧІ». Поллі Чалмерз, власниця швейного ательє, стояла на тротуарі, тримаючи долоні на гарних вузьких стегнах, і дивилася на навіс із виразом ніби одночасного захоплення й зачудування.

Браян, який і сам трохи знався на навісах, також відзначив саме цей. То був єдиний справжній навіс на Мейн-стріт, і завдяки йому нова крамниця отримувала власний особливий вигляд. Слово «вишуканий» не належало до Браянового активного словника, але він одразу зрозумів, що жодна крамниця в Касл-Року не схожа на цю. Завдяки навісу ця має вигляд наче з телесеріалу. До порівняння, «Вестерн Авто» навпроти здавалося зовсім немодним і селюцьким.

Коли він дістався додому, мама сиділа на дивані, дивилася «Санта-Барбару», їла кремове тістечко «Літтл-Деббі» й запивала дієтичною колою. Мама завжди пила дієтичні газованки під час перегляду денних серіалів. Браян не розумів для чого, зважаючи на те, що саме вона запиває, але вважав, що питати про це надто небезпечно. Це може навіть спричинити крики, а коли мама починає кричати, наймудріше рішення – шукати укриття.

– Привіт, ма! – озвався він, кидаючи книжки на кухонну поверхню й дістаючи з холодильника молоко. – Вгадай що? У нової крамниці тепер є навіс.

– Хто що завіз? – долинув її голос із вітальні.

Браян налив собі молока й підійшов до дверей.

– Навіс, – повторив він. – У нової крамниці в центрі.

Вона випрямилася на дивані, відшукала пульт і вимкнула звук. На екрані Ел із Корінн продовжили балакати про свої санта-барбарівські проблеми, сидячи у своєму улюбленому санта-барбарівському ресторані, але тепер про те, у чому ж полягають ці проблеми, можна було б дізнатися лише читаючи з губ.

– Що? – запитала вона. – У тих «Необхідних речах»?

– Ага, – відказав він і ковтнув молока.

– Не сьорбай, – зробила вона зауваження, пропихаючи в рот решту смаколика. – Жахливий звук. Скільки я тобі разів казала?

«Приблизно стільки ж, скільки говорила не базікати з повним ротом», – подумав Браян, проте змовчав. Стримувати язика він навчився ще з малого віку.

– Вибач, мамо.

– І який там навіс?

– Зелений.

– Пресований чи алюмінієвий?

Браян, чий батько працював комівояжером у компанії «Сайдинг і двері від Діка Перрі» у Саут-Перісі, точно знав, що вона має на увазі, але якби то був якийсь із таких навісів, він би його й не помітив. Навісів з алюмінію й пресованого металу повно, де не плюнь. У половини будинків Рока такі над вікнами.

– Ні такий, ні такий, – відповів він. – Навіс із тканини. З парусини, напевно. Виступає на вулицю, і під ним затінок. І круглий, отакий. – Браян вигнув руки (обережно, щоб не розлити молоко) півколом. – На краю написана назва. Реально, дуже крутий.

– Ну щоб я скисла!

Цією фразою Кора найчастіше висловлювала захоплення чи роздратування. Браян обережно відступив на крок назад, на випадок, якщо то було друге.

– Ма, як думаєш, що там буде? Може, ресторан?

– Не знаю, – відповіла вона й потягнулася до телефона «Принцеса»[10] на журнальному столику. Їй довелося посунути кота Сквіблза, телепрограму й кварту дієтичної коли, щоб дістати його. – Але звучить якось хитро.

– Мамо, а що означає «Необхідні речі»? Це ніби як…

– Браяне, не зараз, мама зайнята. У хлібниці є девіл-доґи[11], якщо хочеш, візьми собі. Але тільки один, бо зіпсуєш апетит перед вечерею. – Вона вже набирала Майру, і невдовзі вони з неабияким завзяттям обговорювали зелений навіс.

Браян, якому не хотілося девіл-доґа (він любив свою ма, дуже любив, але іноді від вигляду того, як вона поглинає їжу, втрачав апетит), сів за кухонним столом, розгорнув підручник з математики й почав розв’язувати задачі з домашнього завдання – він був розумним сумлінним хлопчиком, а математика – то єдине домашнє завдання, яке він не встиг зробити в школі. Методично переміщуючи десяткові розділювачі, а тоді ділячи, він слухав мамині репліки в розмові. Вона знов розповідала Майрі про те, що невдовзі у них чергова крамниця продаватиме старі смердючі пляшечки парфумів і фотографії чиїхось мертвих родичів, і справді дуже прикро, що раз за разом повторюється те саме.

– Просто в дуже багатьох людей, – говорила Кора, – у житті єдине гасло: хапай гроші й тікай.

Коли вона говорила про навіс, то здавалося, ніби хтось навмисне спробував її образити й навдивовижу успішно виконав це завдання.

«Думаю, вона вважає, що хтось мав би їй розповісти, що ж усе це означає», – міркував Браян, поки олівець наполегливо рухався по паперу, переносячи й округлюючи. Так, саме так. Їй цікаво, це по-перше. А ще вона розлючена, це по-друге. І таке поєднання ледь не вбиває її. Що ж, невдовзі вона дізнається. Коли це станеться, можливо, вона довірить Браянові ту велику таємницю. А якщо буде надто зайнята, він сам зможе дізнатися, просто дослухаючись до її денних розмов із Майрою.

Проте, як виявилося, Браян досить багато дізнався про «Необхідні речі» раніше за маму, Майру чи будь-яку іншу людину в Касл-Року.

2

Браян майже не їхав на велосипеді дорогою додому зі школи в переддень відкриття «Необхідних речей». Він занурився в тепле мріяння (про яке нізащо і нікому б не обмовився, навіть якби його катували розпеченим вугіллям чи щетинистими тарантулами), у якому запросив міс Реткліфф сходити з ним на ярмарок округу Касл, а вона погодилася.

«Дякую, Браяне, – каже міс Реткліфф, і Браян бачить дрібні сльози вдячності в кутиках блакитних очей – такого темного відтінку, що скидаються на штормове море. – Я останнім часом трохи… трохи сумую, знаєш. Розумієш, я втратила свого коханого».

«Я допоможу вам про нього забути, – відповідає Браян водночас грубим і ніжним голосом. – Якщо називатимете мене просто… Браєм».

«Дякую, – шепоче вона, а тоді, схилившись так близько, що він чує запах її парфуму – казковий дух польових квітів, – додає: – Дякую тобі… Браю. І якщо вже, принаймні на сьогодні, ми будемо просто дівчиною та хлопцем, а не вчителькою й учнем, можеш називати мене… Саллі».

Він бере її руку. Заглядає у вічі. «Я не просто хлопчик, – промовляє Браян. – Я можу допомогти забути про нього… Саллі».

Вона наче загіпнотизована цим несподіваним усвідомленням, цією несподіваною маскулінністю. Йому, можливо, лише одинадцять, думає вона, але він більший чоловік, ніж якийсь там Лестер! Її долоня стискає його. Їхні обличчя зближуються… зближуються…

«Ні, – шепоче вона, а її очі тепер так широко розплющені й так близько, що він ледь не тоне в них. – Не можна, Браю… це неправильно…»

«Усе правильно, маленька», – каже він і припадає своїми губами до її вуст.

Вона відсторонюється й за кілька секунд ніжно промовляє:

– Малий, блядь, дивися, де йдеш!

Браян, якого несподіваний вигук витрусив із мріяння, побачив, що суне просто перед пікапом Г’ю Пріста.

– Вибачте, містере Пріст, – відповів він, шалено червоніючи.

Г’ю Прісту тільки й дай приключку на когось визвіритися. Він працює у відділі Громадських робіт і має реноме найнестерпнішого падла Касл-Рока. Якби він почав вилазити зі свого авто, Браян би не довго думаючи заскочив на велосипед і гайнув по Мейн-стріт приблизно зі швидкістю світла. Він не був зацікавлений у тому, щоб провести найближчий місяць у лікарні лише тому, що марив поїздкою на ярмарок округу з міс Реткліфф.

Але Г’ю Пріст саме тримав пляшку пива в розвилці ніг, по радіо Генк Вільямс-молодший співав «На висоті й герметизований», тож йому було надто комфортно, щоб влаштовувати щось настільки радикальне, як-от до півсмерті відхерачити дитину в полудень вівторка.

– Баньки розлупи, – рикнув він, потягуючи з горла пляшки й змірюючи Браяна озлобленим поглядом, – бо наступного разу не спинятимусь. По дорозі тебе розкатаю. Лиш пискнути, як свиня, встигнеш.

Г’ю увімкнув зчеплення й рушив геть. Браян відчув скажений (і, на щастя, короткочасний) потяг закричати «Щоб я скис!» йому в спину. Він дочекався, доки помаранчевий пікап дорожньої бригади поверне на Лінден-стріт, після чого пішов далі своєю дорогою. Мріяння про міс Реткліфф, проте, було зіпсовано. Г’ю Пріст повернув Браяна в реальність. Міс Реткліфф насправді не посварилася зі своїм нареченим Лестером Преттом, досі носить маленьку обручку з діамантом, досі водить його блакитний «мустанг», очікуючи, коли її авто повернеться з ремонту.

Браян бачив міс Реткліфф і містера Претта щойно минулого вечора, коли парочка розклеювала листівки «КОСТІ Й ДИЯВОЛ» на телефонних стовпах унизу Мейн-стріт разом із групкою інших людей. Проте, тільки-но вони закінчили, вулицю обійшли католики й знову все позривали. Певним чином це було смішно… але якби Браян був плечистішим, він би все зробив, щоб захистити плакати, які міс Реткліфф наклеїла своїми благословенними руками.

Браян згадав її темно-сині очі, довгі ноги танцівниці й відчув похмурий подив, як завжди, коли усвідомлював, що настане січень і вона змінить миле Саллі Реткліфф на Саллі Претт, від звучання якого Браянові уявлялася товста жінка, що котиться вниз короткими твердими сходами.

«Ну, – думав він, переходячи на інший бік Мейн-стріт, – можливо, вона передумає. Це ж не щось неймовірне. Або, можливо, Лестер Претт потрапить в автокатастрофу, чи заслабне на пухлину в мозку, чи щось таке. Може навіть виявитися, що він нарколига. Міс Реткліфф нізащо не вийде заміж за нарколигу».

Такі думки химерним чином заспокоювали Браяна, проте не ніяк не змінювали того, що Г’ю Пріст обірвав його мріяння, ледь воно наблизилося до апогею (у якому Браян цілується з міс Реткліфф і реально торкається її правої груді під час відвідин «Тунелю кохання» на ярмарку). Хоча це все одно досить навіжена ідея, щоб одинадцятирічний хлопчик брав свою вчительку на ярмарок округу. Міс Реткліфф гарна, але також і старша. Якось на занятті вона сказала, що в листопаді їй стукне двадцять чотири.

Тож Браян обережно згорнув своє мріяння по краях, ніби зачитаний до дір і дуже цінний документ, і сховав на полицю в закапелках розуму, де йому й місце. Він приготувався всістися на велосипед і проїхати решту шляху додому.

Проте саме в цю мить він проходив повз нову крамницю, і його увагу привернула табличка на дверях. У ній щось змінилося. Браян зупинився й глянув. Напис

ГРАНДІОЗНЕ ВІДКРИТТЯ 9 ЖОВТНЯ – ПРИХОДЬТЕ З ДРУЗЯМИ!

угорі зник. Натомість з’явилася невелика квадратна табличка з червоними літерами на білому тлі.

ВІДЧИНЕНО

було написано там, іВІДЧИНЕНО

– це був увесь текст. Браян стояв, тримаючи велосипед між ногами, витріщаючись, а серце застукало трохи сильніше.

«Ти ж не зайдеш?» – перепитав він себе. Ну, тобто, якщо тут дійсно відчинено на день раніше, ти ж не збираєшся заходити, правда?

«Чому б і ні?» – відповів Браян сам собі.

Ну… тому що вітрина досі замилена. Жалюзі на дверях опущено. Увійдеш всередину, і з тобою може будь-що трапитися. Що завгодно.

Звісно. Так, ніби власник – якийсь Норман Бейтс[12] чи ще бозна-хто, одягається в материн одяг і ріже клієнтів. Пра-ааально.

«Ну забудь, – сказала боязка частина розуму, але так, ніби вже знала, що програла в цій боротьбі. – Щось із цим місцем не те».

А тоді Браян уявив, як розповість матері. Просто так, недбало: «Між іншим, ма, знаєш оту нову крамницю, “Необхідні речі”? Так от, вона відкрилася на день раніше. Я зайшов туди, подивився, що і як».

Та в неї пальці переплетуться, так квапитиметься вимкнути пультом звук телевізора, ви мені повірте! Все-все захоче послухати!

Ця думка зборола Браяна. Він відігнув ніжку велосипеда, повільно ступив у затінок навісу – там, здавалося, градусів мінімум на десять холодніше – і підійшов до дверей «Необхідних речей».

Поклавши руку на старомодну латунну ручку, він раптом усвідомив, що табличка, мабуть, помилкова. Мабуть, вона там висить на завтра, її помилково повісили. Браян не чув ні звуку із-за опущених жалюзі – місце навіювало відчуття покинутості.

Та оскільки він зайшов уже так далеко, Браян спробував покрутити ручку… і та легко піддалася. Клямка клацнула, й двері «Необхідних речей» відчинилися.

3

Усередині було тьмяно, але не темно. Браян розгледів, що встановлено рейкові світильники (спеціалізація компанії «Сайдинг і двері від Діка Перрі»), і кілька з них світилися. Вони були націлені на скляні шафки, розставлені по всьому просторому приміщенні. Шафки стояли здебільшого порожні. Світильники позначали кілька об’єктів, які в шафках були.

Підлогу, яка за часів тутешньої «Нерухомості й страхування західного Мейну» була голим деревом, тепер укривав дорогий суцільний килим кольору бургундського вина. Стіни пофарбовані кольором яєчної шкарлупи. Крізь замилену вітрину просочувалися тонкі промені білого, як і стіни, світла.

«Це ж усе одно помилка, – подумав Браян. – Ще навіть товар не завезли». Людина, яка помилково повісила табличку «ВІДЧИНЕНО», так само помилково залишила двері незамкненими. У цьому випадку ввічливо було б зачинити їх за собою, сісти на велосипед і котитися звідси.

Проте Браянові кортіло залишитися. Він, зрештою, дійсно роздивляється нутрощі нової крамниці. Мама з ним аж до самого вечора пробазікає, як почує. Бісило лише те, що він не був упевнений, на що саме дивитися. Тут було кілька

(експонатів)

речей у шафках, і їх осявали світильники – мабуть, якийсь пробний асортимент, – але він не міг розібратися, що то. Проте міг із точністю сказати, чого тут немає: ґратчастих ліжок і запліснявілих індукторних телефонів.

– Ау? – непевним голосом озвався він, стоячи на вході. – Тут хтось є?

Він уже збирався взятися за ручку й зачинити двері, коли голос відповів:

– Я є.

Висока постать – яка спершу здавалася просто немислимо високою – вийшла з дверного отвору за однією з шафок. Одвірок було завішано темною оксамитовою завісою. Браян відчув короткочасний спазм страху. А тоді промінь одного зі світильників упав чоловікові на обличчя, і страх утихомирився. Чоловік був старий, із дуже добрим обличчям. Він дивився на Браяна з цікавістю й утіхою.

– У вас були двері незамкнені, – почав Браян, – і я подумав…

– Ну звісно, незамкнені, – перебив високий чоловік. – Я вирішив відчинитися сьогодні вдень для певного… попереднього огляду. І ви – мій найперший клієнт. Заходьте, друже. Заходьте вільно й залиште трохи того щастя, яке з собою принесли!

Він усміхнувся й простягнув руку. Посмішка була заразлива. Браянові одразу ж сподобався господар «Необхідних речей». Йому довелося переступити поріг і ввійти в крамницю, щоб поручкатися з високим чоловіком, що Браян без жодних вагань і вчинив. Двері за ним зачинилися самі, клацнула клямка. Браян цього не помітив. Його надто зайняло несподіване спостереження: очі у чоловіка були темно-блакитні – точно такі ж, як у міс Саллі Реткліфф. Вони запросто могли би бути батьком і донькою.

Хватка у чоловіка була міцна й упевнена, але не болюча. І все одно, щось у ній було неприємне. Щось… гладеньке. І якось надто тверде.

– Приємно познайомитися, – сказав Браян.

Темно-сині очі зімкнулися на його обличчі, ніби криті залізничні ліхтарі.

– І я також вельми радий нашому знайомству, – відповів високий чоловік, і саме так Браян Раск спізнався з власником «Необхідних речей», раніше за всіх у Касл-Року.

4

– Мене звуть Ліленд Ґонт, – представився високий чоловік. – А ваше ім’я?..

– Браян. Браян Раск.

– Чудово, містере Раск. А оскільки ви мій перший клієнт, думаю, можу запропонувати вам вельми особливу ціну на будь-який товар, що припаде вам до вподоби.

– Дуже дякую, – відповів Браян, – але не думаю, що зможу щось купити в такому місці, як ваше. Кишенькові гроші я отримую аж у п’ятницю, і… – Він знову з сумнівом окинув оком скляні шафки. – Ну, і як на те пішло, здається, у вас ще не весь товар виставлено.

Ґонт усміхнувся. Криві зуби здавалися радше жовтими у тьмяному світлі, проте Браянові усмішка здалася все одно досить милою. Він знову відчув ледь не примус усміхнутись у відповідь.

– Так, – підтвердив Ліленд Ґонт. – Ще не весь. Більша частина товару, як ви кажете, прибуде сьогодні ввечері. Але все одно, кілька цікавинок я вже виставив. Ви роззирніться, юний містере Раск. У будь-якому разі, мені було б цікаво дізнатися вашу думку… і, я так гадаю, у вас же є мама, правда? Звісно, є. Такий статечний молодий чоловік, як ви, ну точно не сирота. Слушно кажу?

Браян кивнув, не припиняючи всміхатися.

– Звісно. Ма зараз удома. – Раптом йому сяйнула ідея. – Може, ви б хотіли, щоб я її привів?

Але як тільки ці слова злетіли з язика, Браян пошкодував про це. Він не хоче приводити сюди маму. Завтра містер Ліленд Ґонт належатиме всьому місту. Завтра мама разом із Майрою Еванс та іншими жінками Касл-Рока почнуть обмацувати його зусібіч. Браян припускав, що до кінця місяця містер Ґонт уже не здаватиметься таким химерним і цікавим, та, бляха, може, й до кінця тижня, хоча зараз він саме такий, зараз він належить Браянові Раску й лише йому, тож хлопець хотів, щоб усе так і залишалося.

Тож він утішився, коли містер Ґонт підніс угору долоню (пальці в нього були несказанно тонкі й несказанно довгі, а ще Браян помітив, що вказівний і середній мають однакову довжину) й похитав головою.

– Зовсім ні, – відказав він. – Це саме те, чого мені не хочеться. Вона ж, без сумніву, захоче привести якусь подругу, чи не так?

– Ага, – підтвердив Браян, згадуючи Майру.

– А може, й двох подруг чи трьох. Ні, так краще, Браяне… я можу звертатися до тебе на ім’я?

– Звичайно, – захоплено відповів Браян.

– Дякую. А ти називай мене містером Ґонтом, оскільки я старший, хоча не обов’язково кращий. Згода?

– Так. – Браян не був певен, що містер Ґонт мав на увазі, коли говорив про старших і кращих, але він просто захопився тим, як цей чоловік говорить. А його очі – це щось. Браян заледве міг відірвати від них погляд.

– Так, набагато краще. – Містер Ґонт потер свої довгі долоні, від чого почувся шиплячий звук. Оце єдине, що не заганяло Браяна в захват. Звук, з яким містер Ґонт потирав долоні, нагадував розлючену змію, яка тільки й роздумує, як когось укусити. – Розповіси мамі, а може, навіть і покажеш, що купив, якщо раптом щось спаде на думку…

Браян подумав, чи не пояснити містерові Ґонту, що у нього всього загалом дев’яносто один цент у кишені, але передумав.

– …а вона розповість подругам, а вони – своїм подругам… розумієш, Браяне? Ти станеш кращою рекламою, ніж будь-яка місцева газета! Це буде навіть краще, ніж якби я найняв тебе ходити по місту з рекламним щитом-бутербродом!

– Ну, якщо ви так кажете, – погодився Браян. Він навіть не уявляв собі, що таке щит-бутерброд, але мав певність, що носити щось подібне погодиться лише через свій труп. – У принципі, було б цікаво трохи подивитися. – Йому вистачило ввічливості не додавати «На той дріб’язок, що у вас є».

– То починай дивитися! – підбадьорив його містер Ґонт, жестом указуючи на шафки. Браян помітив, що на ньому довга червона куртка з оксамиту. Подумав, що то, можливо, навіть куртка-смокінг, як в історіях про Шерлока Голмса, які він якось читав. Дуже гарна. – Не соромся, Браяне!

Браян повільно підійшов до шафки, що стояла найближче до дверей. Він зиркнув через плече, певен, що містер Ґонт подасться одразу за ним, але той стояв собі біля дверей, роздивляючись хлопця з іронічним захватом. Виглядало так, наче він прочитав Браянові думки й виявив, наскільки йому не подобається, що власник крамниці може ходити за ним назирці, поки сам Браян роздивляється виставлені на продаж речі. Він думав, що більшість продавців бояться, що ти щось розіб’єш, чи поцупиш, чи те і те.

– Ти не поспішай, – промовив містер Ґонт. – Покупки – це радощі, коли на них маємо вдосталь часу, Браяне, і справжній біль у споді, коли його немає.

– А ви звідкись із іншої країни? – запитав Браян. Йому було цікаво чути, як різні специфічні словечка проскакують у мовленні містера Ґонта, як-от «слушно» чи «статечний». Браян згадав одного красюка, який вів «Театр шедеврів»[13], що мама іноді дивилася, коли в телепрограмі було сказано, що там буде мелодрама.

– Я, – відповів Ґонт, – з Акрона.

– Це в Англії?

– Це в Огайо, – похмуро поправив його Ліленд Ґонт, а тоді знов оприявнив свої міцні нерівні зуби в сяйнистій посмішці.

Браянові ця репліка здалася смішною, як часто здавалися фрази з телесеріалів штибу «Будьмо»[14]. Взагалі, уся ця ситуація наганяла відчуття, ніби він забрів у серіал, трохи містичний, але насправді не загрозливий. Хлопець зайшовся сміхом.

На мить Браян схвилювався, чи містер Ґонт не подумає, що він поводиться нечемно (мабуть, тому, що мама завжди звинувачувала його в грубощах, і в результаті Браянові почало маритися, ніби він живе в гігантському й майже невидимому павутинні соціального етикету), а тоді високий чоловік підійшов до нього ближче. Обоє засміялися, і врешті-решт Браян не міг пригадати, коли востаннє з такою приємністю проводив пообідній час.

– Іди-іди, подивися, – поквапив його містер Ґонт, махаючи рукою. – Історіями пообмінюємося якось іншим разом, Браяне.

Тож Браян пішов дивитися. У найбільшій шафці було лише п’ять предметів, хоча в ній запросто могло би вміститися ще двадцять-тридцять. Там була люлька. А ще фотографія Елвіса Преслі з червоним шаликом і в білому комбінезоні з тигром на спині. Король (так його завжди називала мама) тримав мікрофон біля відкопилених губ. Третім предметом був фотоапарат «Полароїд». Четвертим – шматок відполірованого каменю з порожниною, заповненою кришталевими осколками. Вони чарівно ловили й відбивали промені світла згори. П’ятим предметом була дерев’яна скалка завбільшки з Браянів указівний палець.

Він показав на кристал.

– Це ж жеода, правильно?

– А ти, Браяне, хлопець ерудований. Саме це воно і є. Я для більшості своїх товарів маю таблички, але вони ще не розпаковані, як і більша частина асортименту. Щоб завтра відчинитися, доведеться попрацювати, як коняка. – Проте в голосі його не чулося ні краплі хвилювання, і, здавалося, він цілком охоче залишатиметься на місці.

– А оце що таке? – запитав Браян, указуючи на скалку.

Він вважав, що це справді дуже дивний набір товарів як на крамничку в маленькому місті. Йому одразу ж дуже сподобався Ліленд Ґонт, але якщо решта його товарів схожі на ці, то він, на думку Браяна, недовго триматиме бізнес у Касл-Року. Якщо хочеш продавати речі на кшталт люльок, фотографій Короля й дерев’яних скалок, то Нью-Йорк – ось ідеальне місце для твоєї крамниці… принаймні так показують у кіно.

– О! – гукнув містер Ґонт. – Оце річ дуже цікава! Я тобі покажу!

Він перетнув кімнату, обійшов шафку, дістав із кишені чималу в’язку ключів й вибрав один, майже не добираючи. Він відчинив шафку й обережно дістав з неї скалку.

– Дай руку, Браяне.

– Ой, та, напевно, краще не треба, – відповів Браян. Як уродженець штату, у якому туризм – найбільша галузь, він за своє життя побував у багатьох магазинах із сувенірами і бачив силу-силенну табличок із таким маленьким віршиком: «Приємно глядіти, / у руцях тримати, / але як зламаєш, / готуй грошенята». Хлопець уявив перелякану реакцію матері, якщо він зламає скалку – чи що то таке, – а містер Ґонт, уже не такий приязний, повідомить, що та коштує п’ятсот доларів.

– Та чому ні? – запитав містер Ґонт, піднявши брови – хоча насправді то була лише одна кущиста брова, що нерозривною лінією тягнулася над переніссям.

– Я просто не дуже акуратний.

– Маячня, – відповів містер Ґонт. – Я незграбних хлопців за версту чую. А ти не тієї породи. – Він поклав скалку Браянові в долоню. Хлопець із певним подивом подивився на неї – він навіть не знав, що його долоня розкрита, доки не побачив на ній скалку.

І вона точно не відчувалася як скалка, радше як…

– Вона на дотик як камінь, – із сумнівом висловився він і підняв очі на містера Ґонта.

– Одночасно як деревина і камінь, – уточнив містер Ґонт. – Це скам’янілість.

– Скам’янілість, – зачудовано промовив Браян. Він уважно роздивився скалку, а тоді провів по ній пальцем. Вона була одночасно гладенька й шорстка. Якимсь чином це викликало не надто приємне відчуття. – Стара, мабуть.

– Їй більш ніж дві тисячі років, – поважно погодився містер Ґонт.

– Йопересете! – скрикнув Браян. Він підскочив і ледь не впустив скалку. Затиснув її в кулаці, щоб не впала на підлогу… і його одразу пройняло чудернацьке й спотворене відчуття. Раптом він відчув… що? Запаморочення? Ні. Не запаморочення, а віддаленість. Ніби якась його частина покинула тіло й полинула геть.

Він бачив, з яким інтересом і розвагою дивиться на нього містер Ґонт і як очі в чоловіка раптом ніби виросли до розміру чайних блюдець. Проте відчуття дезорієнтації не лякало, а радше захоплювало і було точно приємнішим, ніж лискучість деревини, яку Браян досліджував пальцем.

– Заплющ очі! – запропонував містер Ґонт. – Заплющ очі, Браяне, і скажи, що відчуваєш!

Браян підкорився й якусь мить не рухався, стояв із простягнутою рукою, в якій стискав скалку. Він не бачив, як верхня губа містера Ґонта на мить задерлася, як у собаки, оголюючи великі криві зуби в гримасі чи то задоволення, чи то очікування. Браян туманно відчував якийсь рух – спіральний рух. Звук, швидкий і легкий: тудут… тудут… тудут. Він зрозумів, що то. Це…

– Човен! – у захваті скрикнув він, не розплющуючи очей. – Таке відчуття, ніби я на човні!

– Чи ж то справді[15], – промовив містер Ґонт, і для Браянового слуху голос його звучав неймовірно віддалено.

Відчуття посилилися. Тепер здавалося, ніби він здіймається й опускається на довгих повільних хвилях. Браян чув віддалене квиління птахів, а ближче – звуки сили-силенної тварин: мукання корів, кукурікання півнів, низький агресивний рев дуже великої кішки – не зі злості, а радше від нудьги. У ту єдину мить він майже відчував під ногами деревину (частиною якої, без сумніву, колись була скалка) та знав, що взутий не в «конверси», а якісь сандалі, і…

А тоді воно почало зникати, зіщулюватися до маленької яскравої цятки, ніби на екрані телевізора, коли зникає живлення, доки зрештою не щезло зовсім. Браян розплющив очі, вражений і збуджений.

Кулак так міцно стиснувся навколо скалки, що йому дійсно знадобилося зусилля, щоб розтиснути пальці, а суглоби заскрипіли, наче іржаві дверні завіси.

– Ну й ну, – м’яко промовив він.

– Гарно, правда? – радісно запитав містер Ґонт і забрав скалку в Браяна з руки з беземоційною вправністю лікаря, що висмикує скабку з плоті. Він повернув її на місце й ефектно замкнув шафку.

– Гарно, – погодився Браян довгим видихом, майже зітхнувши. Він зігнувся, щоб роздивитися скалку. Долоню досі поколювало в місці, де він тримав той предмет. Ті відчуття: здіймання і зниження палуби, гупання хвиль об корпус, відчуття дерева під ногами… усе це лишилося з ним, хоча Браян припускав (зі справжнім сумом), що воно забудеться, як забуваються сни.

– Ти знаєш історію про Ноя і ковчег? – поцікавився містер Ґонт.

Браян звів брови. Він знав, що це біблійна історія, але під час недільних проповідей і четвергових вечірніх уроків Біблії мав звичку відключатися.

– Це той човен, який обійшов світ за вісімдесят днів? – уточнив він.

Містер Ґонт знову розплився в усмішці.

– Щось таке, Браяне. Щось дуже схоже. Так от, ця скалка нібито з Ноєвого ковчега. Звісно, я не можу казати, що вона справді звідти, бо люди подумають, що я шахрай, якого ще світ не носив. Зараз у світі тисяч із чотири людей намагаються продавати шматки дерева, заявляючи, що ті були частиною ковчега. І радше навіть чотириста тисяч, які впарюють уламки Животворного Хреста. Але я запевняю, що цьому понад дві тисячі років, бо його було датовано за вуглецем, і я можу гарантувати, що він зі Святої землі, хоча знайшли його на горі не Арарат, а Борам.

Більша частина цієї інформації пройшла повз Браяна, окрім одного значущого факту.

– Дві тисячі років, – видихнув він. – Вау! Ви точно знаєте?

– Цілком, – відповів містер Ґонт. – У мене є сертифікат із Массачусетського технологічного інституту, де його було датовано за вуглецем, і звісно, цей документ іде в комплекті з покупкою. Але знаєш, я справді вірю в те, що ця річ може бути з ковчега. – Якусь мить він допитливо роздивлявся скалку, а тоді підняв свої запаморочливі блакитні очі на Браянові карі. Браяна той погляд знову прикував до місця. – Зрештою, гора Борам менш ніж за тридцять кілометрів навпрямки від гори Арарат, а в багатьох моментах історії світу, особливо коли їх поколіннями переповідають із вуст в уста, перш ніж записати на папері, робилися значні помилки, значніші за останнє місце спочинку човна, навіть такого великого. Правду кажу?

– Ага, – підтвердив Браян. – Звучить логічно.

– А крім того – ця скалка дарує дивні відчуття, коли її тримати в руках. Погоджуєшся?

– Ще й як!

Містер Ґонт усміхнувся й скуйовдив хлопцеві волосся, розсіюючи чари.

– Ти мені подобаєшся, Браяне. От якби всі мої клієнти були такими ж знаттєлюбними, як ти. Якби світ жив таким ладом, життя було б набагато простіше для такого скромного торговця, як оце я.

– За скільки… за скільки ви б могли продати таке? – запитав Браян. Він тицьнув на скалку не зовсім стійким пальцем. Лише тепер хлопець починав усвідомлювати, наскільки сильно на нього вплинула та подія. Це було схоже на те, коли тримаєш морську мушлю біля вуха й чуєш звуки океану… але в 3D і з «сенсерраундом». Йому палко хотілося, щоб містер Ґонт дозволив йому потримати скалку ще раз, може, трішки довше, але не знав, як попросити, а сам містер Ґонт не пропонував.

– Гм, дай подумати, – промовив містер Ґонт, складаючи пірамідкою пальці під підборіддям і даруючи Браянові пустотливий погляд. – Коли ми говоримо про таку річ – і більшість інших речей, які я продаю, справді цікавих речей – це залежить від покупця. Від того, що покупець бажатиме заплатити. Що б ти бажав заплатити, Браяне?

– Не знаю, – відповів Браян, згадуючи той дев’яносто один цент у кишені, тоді проковтнув слину й випалив: – Купу грошей!

Містер Ґонт закинув назад голову й щиро розсміявся. Браян помітив, що помилився де в чому. Коли він уперше прийшов, то подумав, що волосся в містера Ґонта сиве. Тепер побачив, що воно сріблясте лише біля скронь. «Мабуть, він стояв під світильником», – подумав Браян.

– Ну, Браяне, це було дуже цікаво, але в мене дійсно купа роботи перед завтрашнім відкриттям о десятій, тому…

– Звичайно, – промовив Браян, якого з неба на землю опустили думки про хороші манери. – Я також мушу йти. Вибачте, що забрав так багато…

– Ні-ні-ні! Ти мене не зрозумів! – Містер Ґонт поклав один зі своїх довгих пальців Браянові на передпліччя.

Браян руку відсунув. Він сподівався, що цей жест не здаватиметься неввічливим, але не міг нічого вчинити. Долоня містера Ґонта була тверда, суха і чомусь неприємна. Вона, між іншим, нічим особливо не відрізнялася від того шматка скам’янілого дерева, нібито з Моєвого ковчега чи звідки. Проте містер Ґонт був надто серйозний, щоб помітити той інстинктивний жест. Він відреагував так, наче то він, а не Браян учинив таке порушення норм етикету.

– Я просто подумав, що нам варто взятися до справи. Правду кажу, немає сенсу тобі дивитися на ту дещицю інших речей, які я ще не розпакував, їх небагато, а ти побачив найцікавіші з тих, які вже виставлено. Проте я досить добре знаю свій асортимент, навіть без інвентарної відомості, і в мене може бути дещо, що тобі б хотілося. То що тобі б хотілося?

– Йомайо, – промовив Браян. Йому б хотілося тисяч речей, а в цьому і є частина проблеми – коли питання ставиться отак прямо, він не міг сказати, яку з тисячі йому хочеться найбільше.

– Про це краще не роздумувати надто глибоко, – порадив йому містер Ґонт. Він говорив ліниво, проте очі, які уважно дивилися на Браянове обличчя, світилися енергією. – Я запитую: «Браяне Раску, чого тобі хочеться найбільше у світі в цю мить?» Яка твоя відповідь? Швидко!

– Сенді Коуфекса[16], – швидко відповів Браян. Він не усвідомлював, що його долоня розкрита для скалки з Ноєвого ковчега, доки не побачив її там, і так само не усвідомлював, що відповість на запитання містера Ґонта, доки не почув, як слова вириваються з рота. Але як тільки він їх почув, то знав, що слова цілком і повністю правильні.

5

– Сенді Коуфекса, – вдумливо повторив містер Ґонт. – Як цікаво.

– Ну, не самого Сенді Коуфекса, – уточнив Браян, – а його бейсбольну картку.

– Від «Топпс» чи «Флір»[17]? – поцікавився містер Ґонт.

Браян не йняв віри, що цей день може стати кращим, ніж уже є, але раптом так і сталося. Містер Ґонт знається на бейсбольних картках так само, як на скалках і жеодах. Це фантастично, просто фантастично.

– «Топпс».

– Я так розумію, ти зацікавлений у його картці новачка, – з жалем промовив містер Ґонт. – Не думаю, що можу тобі з цим допомогти, але…

– Ні, – перебив Браян. – Не з 1954-го. 1956-го. Таку мені хотілося б. У мене колекція бейсбольних карток 1956 року. Мене тато затягнув у це хобі. Це цікаво, і з того року лише декілька дійсно дорогі: Ел Кейлайн, Мел Парнелл, Рой Кемпанелла, оті хлопці. У мене вже більш ніж п’ятдесят штук. Включно з Елом Кейлайном. Він мені коштував тридцять вісім баксів. Я стільки газонів перекосив, щоб його дістати.

– Не сумніваюся, – усміхаючись, сказав містер Ґонт.

– Ну, як я й казав, більшість карток 56-го не дуже дорогі – по п’ять доларів, сім, іноді десять. Але Сенді Коуфекс у доброму стані коштуватиме дев’яносто чи навіть сотню баксів. Він не був великою зіркою того року, але виявився чудовим гравцем, і це ще тоді, коли «Доджерс» були в Брукліні. Усі їх тоді називали «Жопошники». Принаймні так тато розповідає.

– Твій тато має рацію на всі двісті відсотків, – підтвердив містер Ґонт. – І я маю дещо, що тебе ощасливить, Браяне. Почекай тут.

Він подався назад через завішаний прохід і залишив Браяна стояти біля шафки зі скалкою і полароїдною фотографією Короля.

Браян ледь не витанцьовував, перестрибуючи з однієї ноги на іншу від надії й очікування. Проте наказав собі припинити бути таким додіком. Навіть якщо в містера Ґонта і є картка Сенді Коуфекса, навіть якщо це картка «Топпс» із п’ятдесятих, вона, найпевніше, виявиться 55-го або 57-го року. Та й навіть якщо це буде 56-й? Що це дасть, якщо у нього менше долара в кишені?

«Але ж я можу подивитися, правда?» – подумав Браян. Подивитися ж нічого не коштує, чи не так? Це була ще одна з улюблених фраз його мами.

З кімнати за завісою долинули звуки пересування коробок і глухі удари, коли їх клали на підлогу.

– Хвилинку, Браяне, – гукнув містер Ґонт. Здається, він трохи засапався. – Тут десь точно має бути коробка з-під взуття…

– Та ви не обтяжуйтеся так через мене, містере Ґонт! – гукнув у відповідь Браян, відчайдушно сподіваючись, що містер Ґонт для цієї справи обтяжиться саме стільки, скільки потрібно.

– Можливо, та коробка ще в дорозі, – із сумнівом висловився містер Ґонт.

У Браяна на душі похололо.

А тоді:

– Але я ж був упевнений… стій! Є! Ось вона!

Серце Браяна підскочило в грудях – ба більше, воно здійнялося в саме небо, де зробило задній кульбіт.

Містер Ґонт повернувся із-за завіси. Волосся в нього було трохи розбурхане, а на вилозі куртки-смокінга виднілася пляма від пилу. У руках він тримав коробку, в якій раніше лежали кросівки «ейр джордан». Він поклав її на касову стійку й зняв кришку. Браян стояв біля його лівої руки й заглядав усередину. У коробці було повно бейсбольних карток, кожна в пластиковому конверті, як ті, що Браян купував у крамниці бейсбольних карток у Норт-Конвеї, штат Нью-Гемпшир.

– Я думав, тут буде інвентарна відомість, але не пощастило, – пояснив містер Ґонт. – Усе одно, я досить добре собі уявляю, який у мене асортимент, як я й казав – це ключова річ у веденні бізнесу, якщо продаєш усього потрохи, – і я впевнений, що бачив…

Він не закінчив і почав шпарко перебирати картки.

Браян бачив, як вони мелькотять, і боявся хоч слово промовити від захвату. У місцевій крамниці була колекція старих карток, яку тато характеризував як «десь на рівні ятки на сільському ярмарку», але вміст усієї тієї крамниці й близько не йшов до порівняння зі скарбами, складеними в цій одній коробці з-під кросівок. Там були картки від жувального тютюну з Таєм Коббом і Паєм Трейнором. Картки від сигарет із зображеннями Бейба Рута, Дома Дімажіо, Здоровила Джорджа Келлера і навіть Гайрама Діссена, однорукого пітчера, який кидав м’ячі за «Вайт Сокс» у сорокових. «ЗЕЛЕНЬ ЛАКІ СТРАЙК ПІШЛА НА ВІЙНУ!»[18] – писалося на багатьох сигаретних картках. А тоді мигцем промайнуло широке серйозне обличчя над піттсбурзькою уніформою…

– Господи, там є Гонус Веґнер? – видихнув Браян. Серце в нього ніби обернулося на маленьку пташку, яка застрягла в горлі й тепер тріпотіла там, у пастці. – Це ж найрідкісніша бейсбольна картка у всесвіті!

– Так-так, – недбало промовив містер Ґонт. Довгі пальці швидко пробігали по картках, обличчях з іншої ери, ув’язнених у прозорі пластикові покриття, чоловіків, які лупили по «пілюлі», шпурляли «яблуко» та прикривали бази, героїв великої минулої епохи, епохи, про яку хлопці ще леліють радісні й жваві мрії. – Усього потрохи, у цьому й полягає успішний бізнес, Браяне. Розмаїття, задоволення, захват, насолода… зрештою, у цьому також і секрет успішного життя… я порад не даю, але якби попросили, раджу тобі це добре запам’ятати. Так, що тут у нас… десь тут… десь тут… о!

Він висмикнув картку зсередини коробки, ніби фокусник, і з тріумфом поклав її Браянові в долоню.

То був Сенді Коуфекс.

Картка «Топпс» 56 року.

А ще вона була підписана.

– Моєму доброму приятелеві Браяну, з найкращими побажаннями, Сенді Коуфекс, – прочитав Браян хрипким шепотом.

А тоді зрозумів, що не здатен вимовити й слова.

6

Браян підняв очі на містера Ґонта, безгучно ворушачи губами. Той усміхнувся.

– Я її не підсунув і нічого не підлаштовував, Браяне. Це просто збіг… але ж гарний збіг, правда?

Браян усе одно не міг говорити, тож просто кивнув головою. Пластиковий конвертик з таким цінним умістом здавався химерно важким у руці.

– Дістань її, – запропонував містер Ґонт.

Коли голос Браяна зрештою показався з його рота, то виявився крекотом старого інваліда.

– Я не посмію.

– Ну тоді я, – не розгубився містер Ґонт. Він вихопив конверт у Браяна, поліз доглянутим нігтем усередину й висунув картку. Поклав її Браянові в долоню.

Хлопець побачив дрібні вм’ятини на поверхні – сліди ручки, якою Сенді Коуфекс писав своє ім’я… їхні імена. Особистий підпис Коуфекса був дуже схожий на друкований, лише друкованим було виведено «Сенфорд Коуфекс», а особистим – «Сенді Коуфекс». А ще він був у тисячу разів кращим, бо справжній. Сенді Коуфекс тримав цю картку в руці й наклав на неї свою мітку, мітку живої руки й магічного імені.

Але крім того, там було ще одне ім’я – Браянове. Якийсь хлопець із таким іменем стояв біля майданчика для пітчерів на стадіоні «Еббетс Філд» перед грою, і Сенді Коуфекс, справжній Сенді Коуфекс, молодий і сильний, роки слави якого ще попереду, взяв запропоновану картку, яка в ту мить, мабуть, іще пахла солодкою рожевою жувальною гумкою, й поклав на ній свою мітку… «І мою також», – подумав Браян.

Раптом воно знову прилинуло, відчуття, що охопило його, коли він тримав скалку скам’янілого дерева. Лише цього разу набагато-набагато сильніше.

Запах солодкої свіжоскошеної трави.

Важкий ляскіт ясеня об конячу шкуру.

Крики й сміх із боку тренувального майданчика.

– Доброго дня, містере Коуфекс, ви б не могли підписати мені картку?

Вузьке обличчя. Карі очі. Темне волосся. Бейсболка ненадовго відривається від голови, він чухає лоб одразу над лінією волосся, тоді знову вдягає її.

– Канєшно, малий. – Бере картку. – Тебе як звати?

– Браян, сер. Браян Сіґвін.

Чирк-чирк-чирк по картці. Магія: карбований вогонь.

– Хочеш бути бейсболістом, як виростеш, Браяне? – Запитання звучить ніби механічна декламація, він говорить не відриваючи погляду від картки, яку стискає в здоровенній долоні, щоб мати змогу писати своєю невдовзі знаменитою лівицею.

– Так, сер.

– Відточуй основні прийоми. – І віддає картку.

– Так, сер!

Але він уже йде геть, тоді переходить на лінивий біг свіжоскошеною травою в бік майданчика для пітчерів, а його тінь снує позаду…

– Браяне? Браяне?

Довгі пальці клацали йому під носом – пальці містера Ґонта. Браян виринув із видива й побачив, як містер Ґонт із цікавістю споглядає його.

– Браяне, ти тут?

– Вибачте, – промимрив Браян, почервонівши.

Він знав, що мусить повернути картку, віддати її й ушиватися звідси, але не міг з нею розлучитися. Містер Ґонт знову заглядав йому у вічі – просто в голову, здавалось, – і Браян знову не мав сили відвернутися.

– Отже, – м’яко промовив містер Ґонт. – Скажімо, Браяне, що ти таки покупець. Припустімо. Скільки б ти волів заплатити за картку?

Браян відчув, як безнадія кам’яним обвалом давить йому на серце.

– Усе, що в мене є, це…

Ліва долоня містера Ґонта злетіла догори.

– Ш-ш-ш! – грізно прицитьнув він його. – Язика прикуси! Покупець ніколи не має права казати продавцеві, скільки має! З таким же успіхом можна просто вручити йому свій гаманець і на додачу ще й кишені на підлогу вивернути! Як не вмієш брехати, то сиди тихо! Це перше правило чесної торгівлі, Браяне, хлопчику мій.

Його очі такі великі й темні. Браянові здавалося, ніби він у них плаває.

– На цю картку є дві ціни, Браяне. Половина… й друга половина. Одна половина – гроші. Друга – завдання. Розумієш?

– Так, – промимрив Браян. Він знову відчув себе десь далеко – далеко від Касл-Рока, від «Необхідних речей», навіть від самого себе. Єдина реальна річ у цій далечині – це широкі темні очі містера Ґонта.

– Грошова ціна за цю підписану картку Сенді Коуфекса 1956 року – вісімдесят п’ять центів, – повідомив містер Ґонт. – Як гадаєш, це чесно?

– Так, – підтвердив Браян. Голос був далекий і крихітний. Він відчув, як зменшується, зіщулюється… й наближається до точки, в якій чітка пам’ять перестане діяти.

– Добре, – схвалив пестливий голос містера Ґонта. – Поки що наші торги йдуть чудово. Що стосується завдання… ти знаєш жінку на ім’я Вілма Джерзик, Браяне?

– Вілму, звісно, – промовив Браян із кромішньої темряви. – Вона живе з іншого боку нашого кварталу.

– Так, якщо не помиляюся, там і живе, – погодився містер Ґонт. – Слухай мене уважно, Браяне.

І він, напевно, продовжив говорити, але Браян не пам’ятав, що саме.

7

Наступне, що він усвідомив, – це те, як містер Ґонт легенько виштовхує його на Мейн-стріт, розповідаючи, наскільки йому приємно було познайомитися, і прохаючи переповісти мамі й усім друзям, як до нього добре поставилися й чесно з ним обійшлися.

– Звісно, – сказав Браян. Він почувався спантеличеним… та разом з тим дуже добре почувався, ніби щойно прокинувся після бадьористого денного сну.

– І приходь іще, – сказав наостанок містер Ґонт, після чого зачинив двері. Браян глянув на них. Тепер там висіла табличка

ЗАЧИНЕНО.

8

Браянові здавалося, що він провів у «Необхідних речах» кілька годин, проте годинник біля банку показував лише за десять четверту. Минуло менше двадцяти хвилин. Він уже був приготувався всістися на велосипед, а тоді спер кермо собі на живіт і понишпорив по кишенях.

З однієї дістав шість яскравих мідних пенні.

З іншої – підписану картку з Сенді Коуфексом.

Очевидно, вони таки якось домовилися, та Браян хоч убийте не міг згадати, про що саме йшлось у тій домовленості… лише те, що там якось згадувалася Вілма Джерзик.

«Моєму доброму приятелеві Браяну, з найкращими побажаннями, Сенді Коуфекс».

На чому б вони там не зійшлися, воно того варте.

За таку картку можна практично все на світі віддати.

Браян обережно сховав її в рюкзак, щоб не погнулася, заліз на велосипед і кинувся крутити педалі додому. Усю дорогу усмішка не сходила з його обличчя.

Розділ другий

1

Коли в містечку в Новій Англії відчиняється нова крамниця, жителі – якими б провінціалами вони не були в багатьох речах – демонструють широту поглядів, до якої далеко навіть їхнім братам і сестрам із великих міст. У Нью-Йорку чи Лос-Анджелесі нова галерея може зібрати невелику групку ймовірних відвідувачів і простих роззяв ще до того, як двері відчиняться вперше. Новий клуб може навіть похвалитися чергою й поліцейськими барикадами, за якими стоятимуть папараці, озброєні сумками для фототехніки й телеоб’єктивами. Лунає захоплений гул розмов, наче серед театроманів на Бродвеї перед прем’єрою нової п’єси, яка, хоч спричинить фурор, хоч із тріском провалиться, усе одно стане предметом численних розмов.

Коли ж нова крамниця відчиняється в містечку в Новій Англії, рідко перед відкриттям збирається хоч якась групка, а черга – тим паче. Коли жалюзі піднято, двері відімкнено і новий заклад відчинено для відвідувачів, останні приходять і йдуть тонким струмочком, який чужинцям, певно, здасться апатичним… і, найпевніше, може сприйматись як поганий знак для майбутнього економічного успіху власника бізнесу.

Те, що на перший погляд може здатися браком інтересу, лише ширма для уважного очікування та ще уважнішого спостереження (Кора Раск і Майра Еванс – не єдина пара жінок Касл-Рока, що займали телефонні лінії обговореннями «Необхідних речей» тижнями перед відкриттям). Цей інтерес і очікування, проте, не впливають на консервативний кодекс покупця з маленького міста. Деякі речі просто Не Робляться, особливо у вузьких анклавах янкі на північ від Бостона. Це спільноти, що існують протягом дев’яти місяців щороку майже цілком самодостатньо, і там вважається моветоном показувати завеликий інтерес надто швидко чи будь-яким іншим способом демонструвати щось більше, ніж куце зацікавлення, так би мовити.

Досліджувати нову крамницю в маленькому місті й відвідувати соціально престижну вечірку у великому місті – речі, які спричиняють достатній рівень захоплення серед тих, хто збирається брати в дійстві участь, і на обидві оказії є правила, неписані, незмінні й дивовижним чином схожі. Головне серед них: не прибувати першими. Звісно, хтось мусить зламати це фундаментальне правило, інакше взагалі нікого б не було, проте нова крамниця зазвичай простоює порожньою як мінімум хвилин двадцять після того, як табличка «ЗАЧИНЕНО» на вікні вперше обертається табличкою «ВІДЧИНЕНО», і, крім того, досвідчений спостерігач може з певністю закладатися, що першоприбулі прийдуть групою – по двоє, по троє, але найімовірніше це буде квартет пані.

Друге правило: покупці-слідчі демонструють настільки бездоганну ввічливість, що вона межує з прохолодою. Третє: ніхто не має права запитувати (принаймні під час першого візиту) нового продавця про його історію й bona fides[19]. Четверте: не варто приносити гостинець, особливо щось жалюгідне на кшталт домашнього торта чи пирога. Останнє правило, настільки ж незмінне, як і перше: не можна виходити останніми.

Такий поважний ґавот – який можна назвати «танцем жіночих слідчих дій» – триває приблизно від двох тижнів до двох місяців, і він не передбачений, коли свій бізнес відкриває хтось із самого містечка. Таке відкриття радше скидатиметься на церковну вечерю на Тиждень старої домівки[20] – неофіційне, радісне й досить нудотне. Але коли новий торговець Не Звідси (ці слова завжди так вимовляють, тож великі літери можна буквально почути), «танець жіночих слідчих дій» такий же неминучий, як смерть чи сила гравітації. Коли випробувальний період закінчується (про це, звісно, ніхто оголошень у газеті не публікує, але всі якось знають), трапляється одна з двох речей: або рух торгівлі стає рівнішим, а задоволені клієнтки приносять запізнілі вітальні подарунки й запрошення В Гості, або новий заклад провалюється. У містечках штибу Касл-Рока люди називають дрібні підприємства банкрутами ще за кілька тижнів чи навіть місяців до того, як безталанні власники самі відкривають цей факт.

Як мінімум одна жінка в Касл-Року не грала за правилами, хоч наскільки незмінними вони здавалися для інших. Це Поллі Чалмерз, власниця ательє «Шито-крито». Більшість від неї звичної поведінки й не чекали. Жіноцтво Касл-Рока (а також значна частина чоловіцтва) вважало її Ексцентричною.

Поллі створювала всі можливі проблеми для самопризначених громадських суддів Касл-Рока. Перш за все люди ніяк не могли зійтися в думці: Поллі сама Звідси чи Не Звідси? Вона народилася й більшу частину дитинства провела в Касл-Року, це правда, проте потім у вісімнадцять років виїхала з животом, який їй надув Дюк Шіген. Це було в 1970-му, й відтоді вона приїздила лише раз, перш ніж переїхати назад назовсім у 1987 році.

Той короткий візит-повернення почався в кінці 1975-го, коли її батько помирав від раку кишківника. Після його смерті інфаркт пережила Лоррейн Чалмерз, і Поллі залишилася, щоб доглядати матір. Лоррейн розбив другий інфаркт – цього разу на смерть – напровесні 1976-го, і після поховання матері на цвинтарі «Гоумленд» Поллі (яку вже тоді оповивала справжня Атмосфера Таємничості, як запитати в місцевих пані), знову поїхала геть.

«Цього разу назавжди», – зійшлися всі в думці, а коли в 1981 році померла остання Чалмерз, стара тітка Евві, а Поллі не приїхала на похорон, ця думка здавалася доконаним фактом. Проте чотири роки тому вона повернулася й відкрила свою кравецьку майстерню. Хоча люди точно й не знали, проте здавалося, що вона на цю справу витратила гроші тітки Евві Чалмерз. Кому б іще та скажена стара шкапа їх заповіла?

Завзятіші послідовники la comédie humaine[21] (а такі становили більшість) були певні: якщо Поллі досягне успіху в її маленькій справі й залишиться тут, більшість речей, які їх цікавлять, стануть явними, варто лише почекати. Проте у випадку Поллі більшість тем залишилися прихованими. Це дуже дратувало.

Було відомо, що кілька тих проміжних років вона провела в Сан-Франциско, але оце й усе – Лоррейн Чалмерз була майже без’язикою, коли йшлося про її свавільну дочку. Поллі там навчалася чи що? Зараз вона вела бізнес так, наче була відвідувала спеціальні курси й дечого там навчилася, проте ніхто нічого не знав напевне. Повернулася вона неодруженою, та чи була заміжньою в Сан-Франциско чи деінде, де провела (чи не провела) якийсь час між Тоді і Тепер? І цього теж ніхто не відав, окрім хіба того, що за Шігена вона так і не вийшла: той пішов у морську піхоту, був у кількох ротаціях, а тепер продає нерухомість десь у Нью-Гемпширі. І чому ж вона повернулася сюди жити після стількох років?

Найбільше люди загадувалися, яка ж доля дитини. Гарненька Поллі зробила аборт? Чи віддала маля на всиновлення? Чи зберегла? Якщо так, то чи воно померло? Чи воно (бісить цей займенник) живе зараз, десь навчається й час від часу пише листи додому мамі? Цього теж ніхто не знав, і здебільшого запитання без відповіді про «це» дражнили найбільше. Дівчина, що виїхала на автобусі «Ґрейгаунд» з надутим вітром животом, тепер стала майже сорокарічною жінкою, повернулася, живе й тримає бізнес у місті вже чотири роки, а ніхто й гадки не має, яка стать у дитини, через яку та змушена була втікати.

От зовсім нещодавно Поллі Чалмерз знову почала демонструвати містечку свою ексцентричність, якщо комусь цього бракувало: вона останнім часом частенько складає компанію Аланові Пенґборну, шерифові округу Касл, а сам шериф Пенґборн поховав своїх дружину й молодшого сина лише півтора року тому. Таку поведінку ще не можна було б назвати Скандальною, проте вона, безумовно, Ексцентрична, тож люди особливо не здивувалися, коли побачили, як Поллі Чалмерз крокує по Мейн-стріт від своїх дверей до дверей «Необхідних речей» дві хвилини по десятій вранці дев’ятого жовтня. Навіть не дивувало те, що вона несла в руках у рукавицях: судок «Таппервер», в якому міг лежати лише торт.

Це було, казали місцеві, пізніше обговорюючи таку витівку, цілком у її стилі.

2

Вітрину «Необхідних речей» відтерли від мила й за нею розклали близько десятка товарів: годинники, срібну підставку, картину, чудовий триптих фоторамок, який тільки й чекав, що хтось заповнить його улюбленими світлинами. Поллі схвально роздивилася їх і подалася до дверей. На них висіла табличка «ВІДЧИНЕНО». Коли вона зробила те, на що табличка натякала, зверху теленькнув невеликий дзвоник – його встановили після попереднього візиту Браяна Раска.

У крамниці пахло новими килимами й свіжою фарбою. Приміщення переповнювало сонячне світло, й, увійшовши, Поллі роздивлялася навколо, коли чітко зрозуміла: «Це успіх. Ще жоден клієнт не переступав цього порога, я перша – але це вже успіх. Неймовірно». Такі поспішні висновки були їй невластиві, як і відчуття миттєвого схвалення, але такі думки важко було заперечити.

Над однією з шафок схилився високий чоловік. Коли пролунав дзвінок, він підняв голову й усміхнувся їй.

– Доброго дня, – привітався.

Поллі була практична й рішуча, а ще їй сподобалося те, що вона тут побачила, і миттєве спантеличення, яке вона раптом відчула, вперше зустрівшись поглядами з незнайомцем, було незрозумілим.

«Я знаю його, – прорвалася крізь несподіваний туман перша виразна думка. – Я вже якось бачилася з цим чоловіком. Де?»

Проте вони були незнайомі, і це знання – ця впевненість – прийшло за мить. «Це було дежа вю», – припустила Поллі. Відчуття хибного спогаду, яке у всіх іноді трапляється й дезорієнтує, оскільки воно одночасно настільки мрійне, наскільки ж і прозаїчне.

На мить її вибило з колії, тож Поллі спромоглася лише на слабку усмішку. Тоді поворухнула пальцями лівиці, щоб краще вхопитися за контейнер із тортом, аж раптом грубий біль двома сліпучими ударами прошпигував тильний бік долоні аж до зап’ястка. Ніби глибоко в плоть встромилася здоровенна хромована виделка. То був артрит, і боліло капець як, та принаймні це допомогло їй знову зосередитися, тож заговорила Поллі без помітної затримки… хіба вона подумала, що чоловік міг щось помітити. Він мав яскраві карі очі, які, складалося враження, багацько здатні помітити.

– Добрий день, – відповіла на привітання вона. – Мене звати Поллі Чалмерз. У мене невелике кравецьке і швейне ательє через два квартали від вас. Я подумала, оскільки ми вже сусіди, варто прийти й привітати вас у Касл-Року, перш ніж почнеться наплив.

Він усміхнувся, від чого все обличчя ніби засвітилося. Поллі відчула, як у відповідь кутики її губ також піднялися, хоч рука все одно боліла немилосердно. «Якби я вже не була закохана в Алана, – подумала вона, – думаю, я б миттю перед цим чоловіком розпростерлася, навіть не писнувши. Проведи мене в спальню, Хазяїне, і я покірно піду». З дивним задоволенням вона загадувалася, скільки жінок, які до кінця дня заскочать сюди, щоб просто оком кинути, повернуться додому ненаситно втюреними в нього. Вона помітила, що обручки в чоловіка нема, й це лише підлило олії у вогонь.

– Радий вас бачити, міс Чалмерз, – привітався він, ступаючи вперед. – Я Ліленд Ґонт.

Підійшовши, він простягнув їй праву руку, а тоді ледь помітно скривився, коли жінка відступила.

– Вибачте, – перепросила вона. – Я не потискаю руки. Це не через неввічливість, не подумайте. У мене артрит.

Поллі відклала контейнер на найближчу скляну шафку й підняла руки, сховані в сап’янові рукавички. Нічого химерного, проте долоні були спотворені, ліва більша за праву.

У місті були жінки, які вважали, що Поллі пишається своєю болячкою: чому ж іще, думали вони, вона так швидко це демонструє? Правда ж була зовсім протилежна. Жінкою вона була не самозакоханою, але достатньо переймалася своїм виглядом, щоб соромитись огидності власних долонь. Вона демонструвала їх якомога швидше, й щоразу в голові на коротку мить – настільки коротку, що майже завжди непомітну – виникала думка: «Ось вони. Годі з цим. Тепер можемо говорити по суті».

Люди зазвичай виражали якесь занепокоєння чи сором, коли бачили ті руки. Але не Ґонт. Він ухопив її за передпліччя долонями, що здавалися неабияк дужими, і потиснув натомість його. Поллі це мало би здатися недоречно інтимним жестом як на перше знайомство, але не здалося. Жест був дружній, короткий і навіть радше приємний. Проте вона тішилася, що він короткий. Руки в чоловіка були сухі й дарували неприємне відчуття навіть крізь тонке осіннє пальто.

– Мабуть, важко працювати у швейному ательє з такою недугою, міс Чалмерз. Як ви даєте собі з цим раду?

Таке запитання їй ставили вельми рідко, і вона не могла пригадати, хто ще, окрім Алана, робив це так відверто.

– Я шила повний день, доки могла, – розповіла вона. – Зціпила зуби й ішачила, як то кажуть. Тепер у мене кілька дівчат працюють на неповній зайнятості, а я здебільшого займаюся дизайном. Але у мене бувають і гарні днини.

Це була брехня, але, на її погляд, невинна, бо говорила вона її здебільшого для власної вигоди.

– Що ж, тішуся, що ви прийшли. По правді скажу вам: я дуже боюся публіки.

– Справді? Чому?

Вона рідко поспішала з судженнями про людей, навіть рідше, ніж із судженнями про місця й події, а тут раптом була шокована – навіть дрібку стривожена – тим, як швидко й просто стала почувати себе як удома з цим чоловіком усього за хвилину.

– Постійно переживаю, що робитиму, якщо ніхто не зайде. Взагалі ніхто, за цілий день.

– Прийдуть, – заспокоїла вона. – Усі хочуть подивитися, що ви продаєте. Ніхто гадки не має, що продається в магазині з назвою «Необхідні речі», та найважливіше те, що захочуть подивитися на вас. Просто у маленьких містечках, як Касл-Рок…

– …ніхто не хоче демонструвати зайвий інтерес, – завершив він за неї. – Я знаю, маю досвід роботи в маленьких містах. Раціональна частина мозку підказує, що все, що ви оце розповіли, цілковита правда, але інший голосок повторює: «Вони не прийдуть, Ліленде, о-о-о, ні, не прийдуть, вони всі гуртом залишаться осторонь, от побачиш».

Поллі розсміялася, раптом згадавши, що переживала точно те саме, коли вперше відчинила «Шито-крито».

– А це що? – запитав він, рукою торкаючись контейнера. Тоді вона й помітила те, що вже бачив Браян Раск: що середній і вказівний пальці в чоловіка однакової довжини.

– Там торт. І якщо я знаю це місто хоча б наполовину від того, наскільки думаю, що знаю, запевняю вас, на сьогодні цей у вас буде єдиним.

Він усміхнувся їй, помітно звеселілий.

– Дякую! Дуже вам дякую, міс Чалмерз. Я вражений.

І вона, яка ніколи нікого не просила називати її на ім’я під час першого чи навіть недовгого знайомства (і яка підозріливо ставилася до всіх: ріелторів, страхових агентів, продавців автомобілів – які не питаючи перебирали цей привілей на себе), приголомшена сама від себе, промовила:

– Раз ми вже сусідами будемо, то називайте мене Поллі?

3

Торт виявився «Диявольською їжею»[22], що Ліленд Ґонт визначив, заледве піднісши кришку й принюхавшись. Він попросив Поллі залишитися й спробувати шматочок. Жінка відмахувалася. Ґонт наполягав.

– Та за ательє хтось у вас подивиться, – переконував він, – а до мене ніхто не зайде ще як мінімум години півтори – десь такі умови протоколів. А в мене ж іще тисяча запитань про ваше містечко.

Тож вона погодилася. Чоловік зник за завішаним дверним прорізом у задній частині магазину, де, судячи зі звуків, почав підніматися сходами («Він, мабуть, тимчасово живе нагорі», – подумала вона), щоб узяти тарілки й виделки. Очікуючи на його повернення, Поллі гуляла крамницею й роздивлялася товари.

Табличка в рамці на дверях, через які вона ввійшла, повідомляла, що крамниця працюватиме з десятої ранку до п’ятої вечора кожних понеділка, середи, п’ятниці й суботи. Зачинено, окрім як «за попередньою домовленістю», буде щовівторка й щочетверга аж до кінця весни – або, подумала Поллі, про себе всміхнувшись, до наступного приїзду тих скажених помішаних туристів і курортників з готовими жменями доларів.

«Необхідні речі» – це магазин сувенірів, визначилася Поллі. Магазин сувенірів вище середнього, сказала б вона на перший погляд, проте детальніший аналіз продукції на продаж натякав на те, що його не так легко можна віднести до певної категорії.

Речі, які були виставлені вчора, коли заходив Браян: жеода, фотоапарат «Полароїд», фотографія Елвіса Преслі й кілька інших – досі були на місцях, але додалося ще десь із сорок нових. На білуватій стіні висів килимок вартістю, мабуть, із невеликий статок. Старий, турецький. В одній із шафок був набір свинцевих солдатиків, мабуть, антикваріат, проте Поллі знала, що всі свинцеві солдатики, навіть вилиті в Гонконґу минулого понеділка, мають антикварний вигляд.

Товари були шалено розмаїті. Між фотографією Елвіса, що, на її погляд, скидалася на річ, яку вроздріб можна купити на будь-якому ярмарку Америки за $4,99, і таким же занудним флюгером у вигляді американського орлана, стояв абажур із «карнавального» скла, який точно коштував вісім сотень доларів, а міг би й тисяч п’ять. Обабіч побитого й непривабливого заварного чайничка стояли пара чарівливих poupées[23], і вона навіть припускати боялася, скільки коштують ці прегарні французькі лялечки з рум’яними щічками й ніжками з підв’язками.

Також там була колекція бейсбольних і тютюнових карток, пачка жовтих журналів з тридцятих («Химерні історії», «Приголомшливі байки», «Захопливі чудернацькі оповідки»), настільне радіо з п’ятдесятих того огидного блідо-рожевого відтінку, який тогочасні люди схвалювали, коли справа стосувалася побутових приладів, проте не політики[24].

Більшість предметів – хоча не всі – мали невеличкі таблички спереду. «ТРИКРИСТАЛЬНА ЖЕОДА, АРИЗОНА», – повідомляла одна. «ЕКСКЛЮЗИВНИЙ НАБІР ТОРЦЕВИХ ГАЙКОВИХ КЛЮЧІВ» – інша. Біля скалки, що так приголомшила Браяна, писалося «СКАМ’ЯНІЛЕ ДЕРЕВО ЗІ СВЯТОЇ ЗЕМЛІ». А таблички перед картками й жовтими журналами інформували, що «ІНШІ ПРИМІРНИКИ ДОСТУПНІ НА ВИМОГУ».

І всі ці товари, чи то сміття, чи то скарби, мали одну спільну рису: жодних цінників.

4

Ґонт повернувся з двома тарілочками (простими старими «Корнінг Вер», нічого особливого), ножем для торта й виделками.

– У мене тут такий рейвах, – перепросив він, знімаючи кришку контейнера й відкладаючи вбік (він перевернув її догори дриґом, щоб не залишити кільце глазурі на шафці). – Шукатиму житло, як тільки усе тут поприбираю, але поки що житиму над крамницею. Усе в картонних коробках, Господи, ненавиджу ті коробки. І хто, на вашу думку…

– Ні-ні, не так багато, – заперечила Поллі. – Та де!

– Гаразд, – радісно погодився Ґонт, кладучи кусень шоколадного торта на тарілку. – Тоді цей буде мій. Давай, Гавкуне, набивай кендюха[25]! Вам отакий?

– Навіть менший.

– Менше я вам уже не вріжу, – сказав він і відчикрижив тонкий шматочок. – Пахне божественно. Дякую вам, Поллі.

– На здоров’я.

Пахло дійсно добре, а Поллі була не на дієті, проте її відмова була не просто показом ввічливості для першого знайомства. Останні три тижні в Касл-Року тягнулося пречудове бабине літо, проте в понеділок похолодало, а її руки цю зміну сприйняли жахливо. Біль, мабуть, зменшиться, коли суглоби звикнуть до нижчих температур (принаймні вона на це молилася, та й так і було завжди, хоча Поллі не закривала очі на прогресування хвороби), але від сьогоднішнього ранку почувалася вона препогано. Такими днями Поллі ніколи не була певна, що вдасться чи не вдасться робити зрадливими долонями, а відмовилася вона через хвилювання й страх імовірного сорому.

Тепер вона скинула рукавиці й для перевірки зігнула пальці правої долоні. Спис голодного болю пронизав передпліччя до ліктя. Вона спробувала знову, стиснувши губи в очікуванні. Біль повернувся, але цього разу не такий сильний. Поллі трохи розслабилася. Усе буде гаразд. Не чудово, не настільки приємно, яким би мало бути споживання торта, але нормально. Вона обережно взяла виделку, якомога менше згинаючи пальці. Піднісши перший шматочок до рота, Поллі помітила, з яким співчуттям на неї дивиться Ґонт. «Зараз почне жаліти, – понуро подумала вона, – і розповідати, який важкий артрит був у його діда. Чи колишньої дружини. Чи ще когось».

Але Ґонт не взявся висловлювати жаль. Він поклав шматочок торта собі в рот і комічно закотив очі.

– Облиште те шиття й дизайн, – промовив він. – Вам варто було відкрити ресторан.

– Ой, та то не я готувала, – уточнила вона, – але передам ці компліменти Нетті Кобб. Вона в мене покоївкою працює.

– Нетті Кобб, – вдумливо промовив Ґонт, відрізаючи ще кусник від свого шматка.

– Так… знаєте її?

– Навряд чи. – Він заговорив ніби людина, яка щойно повернулася в теперішнє. – Я ні з ким не знайомий у Касл-Року. – Ґонт хитро скосив на неї очі. – А є можливість переманити її до себе на роботу?

– Жодної, – сміючись, відповіла Поллі.

– Я хотів запитати вас про ріелторів, – змінив тему він. – На вашу думку, кому з тутешніх можна найбільше довіряти?

– Ой, та вони всі здирники, але з Марком Гоупвеллом, мабуть, мати справу безпечніше, ніж з іншими.

До горла йому підібрався сміх, тож Ґонт прикрив рота долонею, щоб не обплювати нічого крихтами. Тоді почав кашляти, і якби руки її так не боліли, Поллі би поплескала його по-товариськи по плечах. Хоч вони вперше бачаться, він їй подобається.

– Вибачте, – перепросив він, трішки хихочучи. – Але ж вони дійсно всі здирники, правда?

– Сто відсотків!

Якби вона була трохи іншою – такою, що тримає факти про своє минуле не лише для себе, – Поллі почала б ставити Лілендові Ґонту навідні запитання. Чому він приїхав у Касл-Рок? Де жив раніше? Чи залишиться тут надовго? Чи є в нього сім’я? Але вона не з таких, а ще їй подобалося відповідати на його запитання… навіть дуже подобалося, відверто кажучи, бо жодне з них не було про неї саму. Він розпитував про місто, який потік людей через Мейн-стріт узимку, чи є неподалік місце, де можна було б купити гарну маленьку піч-камін «Йотул», а ще про страхові ставки й сотню інших речей. Він дістав із кишені блакитного блейзера тонкий записник, оправлений чорною шкірою, й поважно вписував кожне ім’я, що вона називала.

Поллі опустила очі на свою тарілку й побачила, що доїла весь торт. Руки досі боліли, але відчувалися краще, ніж тоді, коли вона сюди прийшла. Поллі пригадала, що майже була передумала приходити через цей стан. Тепер тішилася, що все одно зібралася з силами.

– Мушу йти, – сказала вона, звіряючись із годинником. – Розалі подумає, ніби я тут померла.

Їли вони стоячи. Тепер Ґонт акуратно склав тарілочки одну на одну, зверху – виделки і закрив контейнер з тортом.

– Я поверну судочок, як доїм торт, – сказав він. – Нічого?

– Звісно.

– Тоді це буде десь до обіду, – серйозно промовив він.

– Та не варто аж так поспішати, – відповіла вона, поки Ґонт проводив її до дверей. – Було дуже приємно познайомитися.

– Дякую, що зайшли, – відповів він. На мить їй здалося, що він хоче взяти її за руку, і Поллі відчула якусь тривогу від думки про його дотик – дурниця, звісно, – але він цього не зробив. – Ви перетворили день, від передчуття якого в мене аж жижки трусилися, на просто чудовий.

– У вас усе буде добре, – запевнила його Поллі й відчинила двері. Тоді зупинилася. Вона нічого не питала про нього, проте її цікавила одна річ, цікавила занадто, щоб піти не запитавши. – У вас тут багато цікавинок…

– Дякую.

– …але жодного цінника. Чому так?

Він усміхнувся.

– Та отаке в мене маленьке дивацтво, Поллі. Я завжди вважав, що, коли хочеш щось купити чи продати, варто також уміти торгуватися. Думаю, в минулому житті я був купцем килимів із Близького Сходу. Мабуть, з Іраку, хоча, напевно, зараз так говорити негоже.

– То у вас ціна така, яку диктує ринок? – піддражнила вона його.

– Якщо так можна сказати, – без жартів погодився він, і знову її вразило, які ж у нього глибокі карі очі, химерно красиві. – Я б радше сказав, що визначаю ціну за тим, наскільки людині щось необхідне.

– Розумію.

– Справді?

– Ну… Думаю, так. Це пояснює назву магазину.

Він усміхнувся.

– Можливо, – промовив. – Думаю, в цьому ви маєте рацію.

– Тоді бажаю вам дуже гарного дня, містере Ґонт…

– Ліленд, будь ласка. Або просто Лі.

– Тоді Ліленде. І не переймайтеся через клієнтів. Думаю, до п’ятниці вам доведеться наймати охоронця, щоб розганяв їх під кінець дня.

– Дійсно так вважаєте? Було б чудово.

– До побачення.

– Чао, – попрощався він і зачинив за нею двері.

Ґонт якийсь час постояв, спостерігаючи, як Поллі Чалмерз іде вулицею, розгладжуючи рукавиці на долонях, таких покручених і настільки несподіваних на тлі її самої, акуратної, гарненької чи навіть дивовижної. Ґонт заусміхався. Коли губи оголили нерівні зуби, усмішка стала неприємно хижою.

– Усе буде добре, – м’яко промовив він у порожній крамниці. – Усе з тобою буде добре.

5

Передбачення Поллі виявилися правильними. Ще до закриття того ж дня майже всі жінки Касл-Рока, принаймні важливі персони, і кілька чоловіків зазирнули в «Необхідні речі», щоб побіжно все роздивитися. Майже всі вони щосили запевняли Ґонта, що лише на хвильку забігли, бо мають іще якісь справи.

Стефані Бонсейнт, Сінтія Роуз Мартін, Барбара Міллер і Френсін Пеллетір були першими. Стефі, Сінді Роуз, Барбз і Френсі прибули міцною групкою менш ніж десять хвилин після того, як було помічено, що Поллі виходить з нової крамниці (новину про це швидко й ретельно рознесло телефонами та надійною системою «баба бабі сказала», яка успішно діє на задніх дворах Нової Англії).

Стефі з подругами дивилися. Охали й ахали. Вони запевнили містера Ґонта, що не можуть затриматися на довше, бо в них сьогодні день гри в бридж (нехтуючи пояснити йому, що тижневі партії починаються не раніше другої дня). Френсі запитала, звідки він. Ґонт відповів, що з Акрона, Огайо. Стефі запитала, чи давно він у бізнесі продажу антикваріату. Ґонт відповів, що не вважає себе продавцем антикваріату, принаймні не зовсім. Сінді хотілося знати, чи містер Ґонт давно в Новій Англії. Та трохи, відповів містер Ґонт, трохи.

Усі четверо пізніше погодилися, що крамниця цікава – стільки химерних речей! – проте інтерв’ю пройшло безрезультатно. У чоловіка майже стільки ж води в роті, як у Поллі Чалмерз, як не більше. Тоді Барбз відзначила, що вони всі в курсі (чи думають, що в курсі), що Поллі Чалмерз перша ввійшла в нову крамницю, а ще вона принесла з собою торт. Мабуть, припускала Барбз, вони знайомі з містером Ґонтом… з Минулого, з часів, які вона провела Не Тут.

Сінді Роуз висловила зацікавленість у вазі «Лалік» і запитала містера Ґонта (який стояв неподалік, але не нависав, як гріх над душею, що було схвально зауважено), скільки вона коштує.

– А ви як думаєте, скільки? – запитав він, усміхаючись.

Вона всміхнулася йому у відповідь, досить кокетливо.

– Оу, – промовила. – То це у вас так тут заведено, містере Ґонт?

– Так я веду справи, – погодився він.

– Тоді, боюся, ви втратите більше, ніж заробите, торгуючись із янкі, – попередила його Сінді Роуз, поки подруги спостерігали за цією сценою з чистим інтересом глядачок Вімблдонського турніру.

– Це, – відбив він, – ми ще побачимо. – Голос звучав іще дружньо, але тепер у ньому також проскакували викличні нотки.

Сінді Роуз тепер уважніше глянула на вазу. Стефі Бонсейнт щось шепнула їй на вухо. Сінді Роуз кивнула.

– Сімнадцять доларів, – запропонувала вона. Насправді ваза мала вигляд радше доларів на п’ятдесят, а в бостонських антикварних, міркувала Сінді, за неї попросили б цілих сто вісімдесят.

Ґонт склав пальці пірамідкою під підборіддям у жесті, який би впізнав Браян Раск.

– Думаю, маю попросити як мінімум сорок п’ять, – із певним жалем сказав він.

У Сінді Роуз проясніли очі: з’явилися варіанти. Спочатку вона вважала ту вазу «Лалік» чимсь не особливо цікавим, просто ще одною розмовною відмичкою, якою можна спробувати відімкнути таємничого містера Ґонта. Тепер вона краще її роздивилася й побачила, що це справді гарний виріб, який чудово впишеться в її вітальню. Квітковий крайчик навколо довгої шийки вази був такого ж кольору, як у неї шпалери. Доки Ґонт не відповів їй зі своєю пропозицією ціни, яка лише на хвостик перевищувала допустиму, жінка не усвідомлювала, що їй хочеться ту вазу так сильно, як зараз.

Сінді порадилася з подругами.

Ґонт, м’яко усміхаючись, спостерігав за ними.

Теленькнув дзвоник над дверима, й увійшли ще дві пані.

У «Необхідних речах» почався перший повноцінний робочий день.

6

Коли через десять хвилин учасниці бридж-клубу Еш-стріт покинули «Необхідні речі», Сінді Роуз Мартін тримала в руці пакет для покупок. Всередині лежала ваза «Лалік», загорнута в цигарковий папір. Вона купила її за тридцять один долар плюс податок, майже за всі гроші, виділені на дрібні витрати, але була настільки задоволена покупкою, що ледь не муркотіла.

Зазвичай Сінді сумнівалася й навіть трохи соромилася через такі імпульсивні покупки, переконана, що її трішки ошукали або й зовсім обмахорили, але не сьогодні. Саме в цьому торгу, на її думку, вона взяла гору. Містер Ґонт навіть просив її повернутися, казав, що має ще одну точно таку ж вазу-близнючку, вона прибуде трохи пізніше, може, навіть завтра! Ця чудово впишеться на столику у вітальні, але якщо Сінді матиме дві, то зможе поставити по одній з обох боків камінної полиці, а це буде просто шикарно.

Троє її подруг також вважали, що вона провела хвацьку оборудку, і хоча були роздратовані тим, що про містера Ґонта вдалося вибити так мало інформації, загалом думки про нього були досить високої.

– У нього такі гарні зелені очі, – дещо замріяно промовила Френсі Пеллетір.

– Хіба зелені? – несподівано запитала Сінді Роуз. Їй вони здалися сірими. – Я й не помітила.

7

Пізніше того ж дня Розалі Дрейк із «Шито-крито» під час своєї перерви зазирнула в «Необхідні речі» в компанії покоївки Поллі, Нетті Кобб. По крамниці ходили кілька жінок, а в дальньому кутку двоє хлопців зі старшої школи округу Касл порпалися в картонній коробці з коміксами й захоплено щось бурмотіли одне одному – неймовірно, погоджувалися обоє, скільки тут є речей, потрібних для доповнення їхніх колекцій. Вони лише сподівалися, що ціни не дуже кусатимуться. А дізнатися можна лише запитавши, бо на пакетах із коміксами не було цінників.

Розалі й Нетті привіталися з містером Ґонтом, а той попросив Розалі ще раз подякувати Поллі за торт. Очима він слідкував за Нетті, яка після знайомства відійшла і з тугою роздивлялася невеличку колекцію виробів із карнавального скла. Він покинув Розалі, яка вивчала фотографію Елвіса біля скалки «СКАМ’ЯНІЛОЇ ДЕРЕВИНИ ЗІ СВЯТОЇ ЗЕМЛІ», й підійшов до Нетті.

– Вам подобається таке скло, міс Кобб? – м’яко запитав він.

Вона трішки підскочила – у Нетті Кобб було обличчя й ледь не до болю сором’язлива поведінка жінки, ніби створеної підстрибувати від чужого голосу, коли він долинає десь із ліктьової зони, яким би м’яким і приязним той не здавався, – і нервово всміхнулася йому.

– Я місіс Кобб, містере Ґонт, хоча мій чоловік і помер уже досить давно.

– Співчуваю.

– Не переймайтеся. Минуло чотирнадцять років. Багато часу. Так, маю маленьку колекцію карнавального скла. – Вона майже затремтіла, як може затремтіти миша через наближення кота. – Не те щоб я могла собі дозволити такі гарні речі, як ці. Дуже гарні. Просто янгольська робота.

– Ну, я вам так скажу, – заговорив він. – Разом із цими речами я ще досить багато всячини з карнавального скла купив, і вони не такі дорогі, як можна було б подумати. А решта – набагато гарніші. Може, прийдете завтра й подивитеся?

Нетті знову підскочила й відійшла на крок, так, наче він щойно запропонував їй прийти наступного дня, щоб пощипати її трохи за задницю… можливо, аж до криків.

– Ой, не думаю… у четвер у мене багато роботи, знаєте… у Поллі… щочетверга ми все-все прибираємо, знаєте…

– Точно не зможете заскочити? – умовляв він. – Поллі казала, що це ви приготували торт, який вона принесла сьогодні…

– І як він вам? Смачний? – нервово запитала Нетті. Її очі говорили, що вона очікує від нього: «Ні, він був несмачний, Нетті, від нього в мене кольки, від нього в мене срачка, і знаєш, що я тобі зараз влаштую, Нетті: я затягну тебе в підсобку й викручуватиму соски, доки милості не проситимеш».

– Він був чудовий, – заспокоїв її Ґонт. – Я як спробував, одразу згадав торти, які пекла мама… а то було дуже давно.

Цим він поцілив у саму душу Нетті, яка до нестями любила свою маму, хоч та часто била її після нічок у джук-джойнтах[26] та інших забігайлівках. Вона трохи розслабилася.

– А, тоді гаразд, – сказала вона. – Дуже рада, що вам сподобалося. Звісно, то була ідея Поллі. Вона просто наймиліша жінка на світі.

– Так, – підтвердив він. – Після знайомства з нею я в цьому не сумніваюся. – Він зиркнув на Розалі Дрейк, але та ще роздивлялася товари. Тоді перевів погляд знову на Нетті й сказав: – Я просто подумав, що, мабуть, щось вам винен.

– Та ні, що ви! – вигукнула Нетті, знову стривожившись. – Нічого ви мені не винні. Взагалі анітрохи, містере Ґонт.

– Будь ласка, зайдіть завтра. Я бачу, ви розбираєтеся в карнавальному склі… а заодно я передам вам контейнер від торта Поллі.

– Ну… думаю, я б могла зазирнути під час перерви… – Очі Нетті натякали, що вона сама не вірить у те, що говорять уста.

– Прекрасно, – резюмував містер Ґонт і швидко відійшов, доки Нетті не передумала.

Він наблизився до хлопчаків і запитав, як у них успіхи. Ті вагаючись показали йому кілька старих випусків «Неймовірного Галка» й «Людей Ікс». За кілька хвилин хлопці вийшли з крамниці з більшістю коміксів у руках і виразами очманілої радості на обличчях.

Не встигли двері за ними зачинитися, як знову прочинилися, й усередину ступили Кора Раск і Майра Еванс. Вони роззирнулися очима блискучими і жадібними, як у білок у період збору горіхів, і одразу ж підійшли до скляної шафки з фотографією Елвіса. Кора з Майрою схилилися над нею, вкрадливо перешіптуючись з інтересом і демонструючи зади завширшки з два сокирища.

Ґонт усміхнено спостерігав за ними.

Дзвінок над дверима теленькнув знову. Новоприбула була завбільшки з Кору Раск, проте Кора була товста, а ця жінка здавалася дужою – як дроворуб із пивним черевом. На блузці в неї був великий білий значок із червоним написом:

НІЧКА КАЗИНО – БУДЕ ВЕСЕЛО!

Харизма обличчя цієї жінки була на рівні шуфлі для снігу. Більшу частину волосся невиразного й неживого каштанового відтінку покривала хустина, туго зав’язана під широким підборіддям. Вона кілька секунд роздивлялася інтер’єр крамнички, маленькими глибоко посадженими очицями глипаючи то туди, то сюди, ніби стрільчиня, що вивчає внутрішню частину салуну, перш ніж протиснутися крізь барні двері й почати буянити. Тоді ввійшла.

Мало хто з жінок, що тинялися між шафками, обдарували її чимсь значнішим, ніж коротким поглядом, але Нетті Кобб дивилася на новоприбулу з немислимим виразом страху й ненависті. Тоді вона поквапилася геть від карнавального скла. Новоприбула помітила цей рух. Вона зміряла Нетті поглядом, повним презирства, після чого відвернулася.

Дзвінок над дверима теленькнув, коли Нетті вийшла з крамниці.

Містер Ґонт спостерігав за усім цим зі значним інтересом. Він підійшов до Розалі й повідомив їй:

– Боюся, місіс Кобб пішла без вас.

Розалі це здивувало.

– Чого… – почала вона, а потім зупинила погляд на новоприбулій зі значком «Нічки казино», міцно пришпиленим між грудей.

Та саме роздивлялася турецький килим, що висів на стіні, з твердим інтересом студентки факультету мистецтв у галереї. Руки тримала на широких стегнах.

– Оу, – вимовила Розалі. – Вибачте, мені вже треба йти.

– Ті двоє немалого глека розбили, я так бачу, – зауважив містер Ґонт.

Розалі спантеличено всміхнулася. Ґонт знову перевів погляд на жінку в хустці.

– А хто це?

Розалі зморщила ніс.

– Вілма Джерзик, – пояснила вона. – Вибачте… мені справді варто наздогнати Нетті. Вона дуже нервова, знаєте.

– Звісно, – промовив він і поглядом провів Розалі до дверей. І додав: – Усі ми такі.

Тоді його плеча торкнулася Кора Раск.

– А скільки за фотографію Короля? – вимогливо запитала вона.

Ліленд Ґонт засяяв їй сліпучою посмішкою.

– Що ж, нумо це обговорювати, – запропонував він. – Скільки вона коштує, на вашу думку?

Розділ третій

1

Найновіший комерційний порт Касл-Рока був зачинений уже майже дві години, коли Алан Пенґборн повільно котив по Мейн-стріт у бік будівлі муніципалітету, в якій розташовувалися шерифська управа й департамент поліції Касл-Рока. Він був за кермом максимально невиразного автомобіля – універсала «форд» 1986 року. Сімейне авто. Він почувався паскудно й напівп’яним. Випив лише три пива, але вони йому добряче вдарили в бубен.

Минаючи «Необхідні речі», він кинув оком на крамницю, подумки, як і Браян Раск, схвалюючи темно-зелений навіс, що стирчав над вулицею. Алан про такі речі знав менше (оскільки не був жодним чином пов’язаний із працівниками компанії «Сайдинг і двері від Діка Перрі» в Саут-Перісі), але подумав, що ця деталь дарує Мейн-стріт невеликий мазок шику, на противагу іншим власникам магазинів, які просто додають фальшиві фасади й думають, що це гарно. Він поки не знав, що в цьому новому місці продається (Поллі знає, якщо ходила туди зранку, як планувала), але Аланові воно скидалося на приємний французький ресторан, куди водиш дівчину своїх мрій, перш ніж улестити її до себе в ліжко.

Крамниця вилетіла йому з голови, як тільки проїхав повз неї. Через два квартали він увімкнув правий поворот і заїхав у вузький провулок між приземкуватою цегляною будівлею муніципалітету й оббитою білими дошками спорудою водогосподарчого управління. У провулку стояв знак «ЛИШЕ ДЛЯ СЛУЖБОВИХ АВТОМОБІЛІВ».

Будівля муніципалітету мала форму літери «Г», а в кутку між двох крил була невелика стоянка. Три місця були позначені табличками «ШЕРИФСЬКА УПРАВА». На одному з них стояв проперджений старий «фольксваґен-жук» Норріса Ріджвіка. Алан припаркувався на сусідньому місці, вимкнув фари й двигун, потягнувся до ручки дверцят.

Депресія (відколи він покинув «Блакитні двері» в Портленді, вона оточувала його, кружляла, ніби вовча зграя навколо ватри в пригодницьких оповіданнях, що він їх читав дитиною) раптом кинулася на нього. Алан відпустив ручку й просто сидів за кермом універсала, сподіваючись, що минеться.

Цей день він провів у Портлендському районному суді, свідчачи за обвинуваченнями в чотирьох судових засіданнях поспіль. Район охоплює чотири округи – Йорк, Камберленд, Оксфорд, Касл, – і з усіх правоохоронців у тих округах Аланові Пенґборну їздити доводилося найдовше. Тому троє районних суддів робили все можливе, щоб призначати слухання його справ щонайтісніше, щоб він не їздив частіше ніж двічі на місяць. Так він мав можливість проводити якийсь час в окрузі, який заприсягся захищати, а не в дорогах між Касл-Роком і Портлендом, проте це також виливалося в те, що після такого дня в суді він почувався ніби школяр, що шкандибає з аудиторії, в якій щойно складав схоластичні тести. Варто було трохи подумати й не глушити після цього ще й алкоголь, але Гаррі Кросс і Джордж Кромптон саме збирались у «Блакитні двері» й наполягли, щоб Алан приєднався. На це була хороша причина: низка стовідсотково пов’язаних крадіжок, які відбувалися на територіях, за які вони відповідальні. Проте реальна причина, чому він пішов, мала спільну з більшістю поганих ідей рису: у той час це здавалося хорошою ідеєю.

Тепер він сидів за кермом колись сімейного автомобіля, пожинаючи те, що посіяв власною свободою волі. Голова глухо боліла. Він відчував помітну нудоту. Але найгірше діяла депресія – вона повернулася, ще й із наддатком.

«Привіт! – радісно вереснула вона з фортеці в його голові. – Ось і я, Алане! Приємно побачитися! Вгадай що? Ось він, кінець довгого важкого дня, а Енні з Тоддом досі мертві! Пам’ятаєш суботу, коли Тодд розлив молочний коктейль на переднє сидіння? Ондечки, де зараз лежить твій портфель, правда? А ти на нього накричав? Вау! Ти цього не забув, правда? Забув? Ну, це нічого, Алане, бо я прийшла, щоб нагадати тобі! І нагадувати тобі! І нагадувати!»

Він підняв портфель і втупився в сидіння. Так, пляма нікуди не щезла, і так, він тоді накричав на Тодда. «Тодде, чому ти вічно такий безалаберний?» Щось таке, нічого серйозного, але не ті слова, які б сказав, якби знав, що твоїй дитині жити залишилося менше ніж місяць.

Йому сяйнуло, що насправді проблема не у випитому пиві. Це все через машину, яку він так до кінця й не почистив. Алан цілий день проїздив із примарами дружини й сина.

Він нахилився вперед й відкрив бардачок, щоб дістати блокнот штрафних квитанцій (носитися з ним, навіть коли їдеш у Портленд, щоб цілий день свідчити в суді, звичка непереборна), і потягнувся далі всередину. Пальці наштовхнулися на циліндричний предмет, і той із глухим ударом упав на підлогу універсала. Алан поклав блокнот на портфель, схилився й дістав те, що випало з бардачка. Він підніс той предмет до світла дугової натрієвої лампи й довго роздивлявся, відчуваючи, як у душу проникає старий огидний біль утрати й журби. Артрит Поллі уражає руки. Його, здавалося, б’є в саме серце, і хто тут розсудить, кому з них гірше?

Банка, звісно, належала Тоддові – Тоддові, який, без сумніву, жив би в Обернській крамниці приколів, якби йому дозволили. Хлопця зачаровували копійчані чудасії, які там продавалися: шокери для рукостискання, порошок для чхання, склянки-проливайки, мило, що зафарбовувало долоні в колір вулканічного попелу, пластикове собаче гімно.

«Ця річ досі тут. Півтора року, відколи вони померли, а це досі тут. Як, заради всього святого, я це пропустив? Господи».

Алан покрутив круглу банку в руках, пригадуючи, як хлопець благав, щоб йому дозволили купити за кишенькові гроші саме цю річ, як Алан відмовляв, цитуючи прислів’я свого батька: у дурня гроші недовго в кишені лежать. І як Енні тоді м’яко його перемогла.

«Ти себе послухай, містере Чародію-Аматоре, говориш як пуританин якийсь. Просто в шоці з тебе! Як думаєш, звідки в нього взагалі таке шаленство через ті жарти й приколи? У моїй сім’ї фотографію Гудіні в рамці на стіні точно не тримали. Чи скажеш, що сам ніколи не купував одну-дві склянки-непроливайки в гарячі й шалені дні молодості? Що ти б не вмер за старий розіграш “змія в банці з-під горіхів”, якби побачив такий десь на вітрині?»

Він, гмикаючи й відкашлюючись, дедалі більше нагадував зарозумілого снобського пустомелю. Зрештою йому довелося прикрити рота долонею, щоб приховати присоромлену усмішку. Енні це, проте, помітила. Енні завжди помічала. Такий у неї був дар… який не раз ставав йому порятунком. Її почуття гумору – і почуття міри – завжди було краще, ніж у нього. Гостріше.

«Нехай купить собі, Алане, дитинство раз у житті. Та й це весело».

Тож він купив. А…

«…а через три тижні розлив молочний коктейль на сидіння, а ще через чотири помер! Вони обоє померли! Вау! Ти уяви собі! Час дійсно летить, правда, Алане! Але ти не переймайся! Бо я тобі все нагадуватиму! Так, сер! Я все тобі нагадуватиму, бо така в мене робота, для цього я створена!»

На етикетці банки писалося «СУМІШ ГОРІХІВ “ЖУЙ-СМАКУЙ”». Алан зняв кришку, і звідти вискочило п’ять футів скрученої зеленої змії, вдарилося об вітрове скло й відскочило йому на коліна. Алан дивився на змію, почув у голові сміх свого мертвого сина й заплакав. Ридання було позбавлене драматизму, тихе й виснажене. Здавалося, сльози мають багато спільного з мертвими близькими: вони не можуть просто минути. Вони надто повсюдні, і тільки-но починаєш розслаблятися й думати, що все позаду, все чисто, сміття винесено, аж тут знаходиться ще щось. А потім знову. І знову.

Чому він дозволив Тоддові купити ту дурню? Чому вона досі в бардачку? І чому він узагалі поїхав цим універсалом?

Він дістав із задньої кишені хустинку й витер з обличчя сльози. Тоді повільно запхав змію – з дешевого крепованого паперу з металевою пружиною всередині – назад у ту фальшиву банку з-під горіхів. Закрутив кришку й замислено попідкидав її в руці.

«Викинь ту довбану фігню».

Та він не думав, що зважиться. Принаймні не сьогодні. Він закинув прикол – останній, який Тодд зміг купити у, за його словами, найкращому магазині світу, – назад у бардачок і захряснув дверцята. Тоді ще раз узявся за ручку, ухопив портфель і вийшов з машини.

Він глибоко вдихнув повітря раннього вечора, сподіваючись, що це допоможе. Не допомогло. Відчувався запах гнилої деревини й хімікатів, непривабливий дух, що регулярно доносився з паперових фабрик у Рамфорді, миль за тридцять на північ. Вирішив, що потелефонує Поллі й запитає, чи можна зайти. Це допоможе.

«Мабуть, розумнішої думки й не накумекаєш! – завзято погодився голос депресії. – І, між іншим, Алане, пригадуєш, як він тішився тією змією? Він нею всіх підколював! У Норріса Ріджвіка ледь серце не репнуло, а ти так реготав, що мало не обісцявся! Пам’ятаєш? Який же жвавий він був! Який чудовий! А Енні – пам’ятаєш, як вона сміялася, коли ти їй розповів? І вона була жвава й чудова, правда? Звісно, наприкінці вона й близько не була такою жвавою, та й чудовою також, але ти цього й не помітив, правда? У тебе своїм була голова забита. Наприклад, тією справою з Тедом Бомонтом – ти ж реально лише про це й думав. Про те, що сталося в їхньому будинку біля озера, й про те, як, коли все закінчувалося, він напивався й дзвонив тобі. А тоді його дружина взяла близнят і покинула його… усе це, а ще ж звична робота в місті добряче забили тобі голову, чи не так? Настільки, що ти й не помітив, що діється у власному домі. Зле, що ти на це не звернув увагу. Бо якби звернув, вони б іще жили! Про це тобі також не варто забувати, тож я нагадуватиму… і нагадуватиму… і нагадуватиму. Окей? Окей!»

Збоку на універсалі тягнулася подряпина, довжиною десь із фут, одразу над отвором бензобака. Вона з’явилася вже після смерті Енні з Тоддом? Цього він пригадати не міг, та це й не особливо важило. Він провів уздовж неї пальцями й знову нагадав собі, що треба завезти авто в «Суноко» до Сонні на ремонт. З іншого боку, навіщо перейматися? Може, просто взяти ту трикляту чортопхайку до Гаррі Форда в Оксфорд і обміняти на щось менше? Пробіг відносно невеликий. Можливо, вдасться домовитися про обмін з оплатою…

«Але ж Тодд розлив молочний коктейль на передньому сидінні! – обурено озвався голос у голові. – Він зробив це ще коли був ЖИВИМ, Алане, старий! А Енні…»

– Ой, та заткнися, – промовив він.

Він підійшов до будівлі, тоді спинився. Поруч, так близько до дверей, що його можна було б ударити, відчинивши їх навстіж, стояв великий червоний «кадиллак-севіль». Йому не було потреби навіть дивитися на номерний знак, щоб знати, що там написано «КІТОН 1». Він, замислившись, провів долонею по гладенькій шкурі авто, після чого ввійшов усередину.

2

Шила Бріґгем сиділа в скляній диспетчерській будці, читала «Піпл» і пила шоколадне молоко «Ю-Гу». Об’єднані шерифська управа й департамент поліції Касл-Рока стояли безлюдні, якщо не враховувати Норріса Ріджвіка.

Норріс сидів позаду старої електричної друкарки «Ай-Бі-Ем», працював над звітом з тією болісною, затамованою зосередженістю, якою супроводжувати паперову роботу міг лише Норріс. Він втуплювався в друкарську машинку, тоді різко нахилявся вперед, ніби його вгатили в живіт, і з поспішним гуркотом починав лупити по клавішах. Він залишався у згорбленій позі достатньо часу, щоб прочитати написане, після чого м’яко стогнав. Лунав звук «клац-рип! клац-рип! клац-рип!», із яким Норріс користувався коректором «Ай-Бі-Ем», щоб виправити помилки (зазвичай він витрачав за тиждень цілий коректор), після чого Норріс виструнчувався. Далі була багатозначна пауза, після якої цикл повторювався. Приблизно за годину Норріс кидав завершений звіт Шилі в кошик із вхідними документами. Раз чи двічі на тиждень ці звіти можна було навіть розібрати.

Норріс підняв голову й усміхнувся, забачивши Алана, що перетинав невелику зону з камерами.

– Здоров, начальнику, як воно?

– Ну, з Портлендом на два-три тижні розібрався. Тут нічого не відбувалося?

– Нє, все спокійно. Алане, знаєш, у тебе очі червоні як не знати що. Знов травою-муравою бавився?

– Ха-ха, – гірко проронив Алан. – Випив пару бокалів з кількома копами, а тоді тридцять миль витріщався на дальні світла. Маєш аспірин біля себе?

– Як завжди, – відповів Норріс. – Сам знаєш.

У долішній шухляді Норрісового стола розміщувалася його аптека. Він висунув її, попорпався, дістав величезний флакон каопектату з полуничним смаком, перевірив етикетку, похитав головою й поклав флакон назад у шухляду, після чого понишпорив там іще. Зрештою дістав пляшечку з дженериком аспірину.

– Маю для тебе невелику роботу, – повідомив Алан, беручи флакон і витрушуючи собі на долоню дві пігулки. Разом із ними висипалася купа білого пилу, і він замислився, чому з дженерика аспірину завжди осипається більше пилу, ніж із брендованого. А потім іще замислився, чи не сходить з розуму.

– Оу, Алане, у мене ще дві срані форми Е-9, і…

– Коней притримай. – Алан підійшов до охолоджувача води й дістав паперовий стаканець із циліндра, вкрученого в стіну. «Буль-буль-буль» – долинуло з бака, поки він наповнював стаканець. – Тобі треба лише перетнути кімнату й відчинити двері, через які я щойно зайшов. Так просто, що й дитина впорається, правда?

– Що…

– Лише не забудь узяти з собою блокнот, – зауважив Алан і заковтнув аспірин.

Норріс Ріджвік одразу насторожився.

– Твій же он на столі, біля портфеля.

– Знаю. І там він і залишиться, принаймні на сьогодні.

Норріс довго дивився на нього. Зрештою спитав.

– Бастер?

Алан кивнув.

– Бастер. Бляха, знову припаркувався на місці для калік. Я йому вже минулого разу говорив, що мене замахало попереджати.

Першого виборного Касл-Рока, Денфорта Кітона ІІІ, називали Бастером[27] усі, хто його знав, окрім муніципальних працівників, які, бажаючи втримати посаду, старалися називати його Деном чи містером Кітоном, коли той був неподалік. Лише Алан, який був вибраним чиновником, смів називати його Бастером в обличчя і вже скористався цим правом двічі, коли був дуже розлючений. І припускав, що вчинить так ще не раз. Ден «Бастер» Кітон був чоловіком, розлютитися на якого Аланові Пенґборну було дуже легко.

– Та ну! – вигукнув Норріс. – Ти з ним поговори, Алане, окей?

– Не можу. У мене наступного тижня нарада з виборними стосовно закупівель.

– Він мене вже й так ненавидить, – хворобливо промовив Норріс. – Я ж знаю.

– Бастер ненавидить усіх, окрім дружини й мами, – пояснив Алан, – і то щодо дружини я не впевнений. Але факт лишається фактом: я його попереджав разів п’ять минулого місяця про паркування на нашому єдиному місці для людей з інвалідністю, а тепер хочу підперти слова ділом.

– Та ти так мене з роботи попреш, а не підіпреш. Алане, це реально кінчено, я серйозно. – Норріс Ріджвік мав вигляд ніби з реклами книжки «Коли погані речі трапляються з хорошими людьми»[28].

– Розслабся, – сказав Алан. – Почепиш йому на лобове штраф на п’ять доларів. Він підійде до мене й скаже, щоб я тебе звільнив.

Норріс застогнав.

– Я відмовлю. Тоді він скаже мені порвати штрафну квитанцію. І на це я також відмовлю. А тоді, завтра в обід, коли він трохи перепіниться через те, я змилуюся. І коли в нас буде наступна нарада щодо закупівель, він мені буде винен.

– Ага, а мені він що буде винен?

– Норрісе, ти хочеш новий пульсуючий радар чи ні?

– Ну…

– А новий факс? Ми ж уже майже два роки говоримо про те, що нам потрібна нова факс-машина.

«Так! – фальшиво скрикнув радісний голос у нього в голові – Ти почав говорити про нього ще коли Енні з Тоддом були живі, Алане! Ти не забув? Не забув, коли вони були живі?»

– Ну, думаю… – промовив Норріс. Він потягнувся по блокнот штрафних квитанцій із сумом і покірністю на обличчі.

– Ти хороший чоловік, – сказав Алан із сердечністю, якої не відчував. – Я трохи побуду в себе в кабінеті.

3

Він зачинив двері й набрав Поллі.

– Алло? – озвалася вона, і він одразу зрозумів, що не розповідатиме їй про депресію, яка охопила його з такою гладенькою повнотою.

Сьогодні в Поллі своїх проблем удосталь. Йому вистачило того одного слова, щоб зрозуміти, як вона почувається. Звуки «л» в «алло» були трохи невиразні. Таке трапляється лише тоді, коли вона приймає пігулку перкодану або й не одну, а його вона приймає лише коли болить дуже сильно. Хоч вона й ніколи не говорить цього прямо, Алан підозрює, що Поллі живе зі страхом, що одного разу «перк» перестане допомагати.

– Як ти, красуне? – запитав він, відкидаючись у кріслі й прикриваючи очі долонями.

Аспірин не особливо допоміг голові. «Можливо, варто попросити в неї трохи “перку”», – подумав він.

– У мене все добре. – Він чув, як обережно вона говорить, переходить від одного слова до іншого, ніби по камінцях перетинає потічок. – А ти? Якийсь змучений у тебе голос.

– Та адвокати вічно вимотують. – Він відклав думку про те, щоб зайти побачитися з нею. Вона скаже: «Звісно, Алане», й буде рада його бачити, майже така ж рада, як і він від зустрічі з нею, але це обтяжить її ще більше, ніж їй сьогодні треба. – Думаю, я просто піду додому й одразу ляжу спати. Не проти, якщо я не заскочу сьогодні?

– Ні, золото, насправді навіть краще буде, якщо не заходитимеш.

– Дуже зле сьогодні?

– Бувало й гірше, – обережно вимовила Поллі.

– Я не про це питав.

– Не дуже зле, ні.

«Твій же голос виказує, що ти брешеш, кохана», – подумав він.

– Добре. А що там з тією ультразвуковою терапією, про яку ти розповідала? Щось дізналася?

– Ну, було б добре, якби я могла собі дозволити півтора місяця в лікарні «Мейо», раптом пощастить. Але я не маю як. І не кажи, що ти маєш таку змогу, Алане, бо я вже трохи змучилася називати тебе брехуном.

– Я думав, ти казала про Бостонську лікарню…

– Наступного року, – пояснила Поллі. – Вони запустять клініку з ультразвуковою терапією наступного року. Напевно.

Якусь мить повисла тиша, і він уже був хотів попрощатися, але знову заговорила вона. Цього разу голос звучав трохи веселіше.

– Зранку заходила в новий магазин. Попросила Нетті спекти торт і прихопила його з собою. Чиста ворохобниця, звісно, – поважні пані ж не носять випічку на відкриття. Це ж, можна сказати, на камені висічено.

– І як? Що там продається?

– Та всього потрохи. Якби притиснули до стіни, я б сказала, що це крамниця рідкісних і колекційних дрібниць, але насправді тут важко дати якесь визначення. Треба самому дивитися.

– З власником познайомилася?

– Містер Ліленд Ґонт з Акрона, Огайо, – розповіла Поллі, і лише тепер Алан дійсно почув якийсь натяк на усмішку в її голосі. – Він буде таким собі предметом обожнювання для елітки Касл-Рока цього року – ну я так передбачаю принаймні.

– А ти що про нього думаєш?

Коли Поллі знов заговорила, усмішка в голосі проявилася ще більше.

– Ну, Алане, скажу чесно: ти моє золото, і, сподіваюся, я твоє, але…

– Ти – моє, – промовив він. Головний біль трохи відступав. Він сумнівався, що це завдяки дивовижному аспірину Норріса Ріджвіка.

– …але від нього і моє серденько побігло стриб-скоком. А бачив би ти Розалі з Нетті, коли вони повернулися…

– Нетті? – Він зняв ноги зі столу й сів рівно. – Нетті ж власної тіні страхається!

– Ага. Та оскільки Розалі переконала її сходити з нею – ти ж знаєш, та бідося нікуди сама не піде, – я запитала Нетті, що вона думає про містера Ґонта після того, як прийшла вдень додому. Алане, її бідні старі очі просто загорілися, туман у них розійшовся. «У нього є карнавальне скло! – говорила вона. – Дуже гарне карнавальне скло! Він навіть запросив мене зайти завтра й подивитися ще на інші!» Здається, це вперше за чотири роки вона стільки проговорила. Ну я їй і сказала, чи ж це не мило, Нетті? А вона: «Так, а знаєте що?» Я, звісно, запитала що, і Нетті відповіла: «А я, мабуть, і піду!»

Алан розсміявся, голосно й щиро.

– Якщо вже Нетті йде до нього в гості охоче й без якоїсь duenna[29], думаю, й мені варто піти подивитися. Чоловік, напевно, дуже приємний.

– Ну, знаєш, що смішно – він не гарний, принаймні не такий, як гарними бувають актори, але в нього просто прекрасні каштанові очі. Це така окраса його обличчя.

– Ну, ви дивіться, пані, – гаркотнув Алан. – Мій мускул ревнощів починає смикатися.

Вона трішки посміялася.

– Не думаю, що тобі варто хвилюватися. Але є ще одне.

– Що ще?

– Розалі розповідала, що туди заходила Вілма Джерзик, поки Нетті була там.

– Щось сталося? Погиркалися?

– Ні. Нетті поблимала очима на ту Джерзик, а та ніби губу закопилила в її бік – ну, так Розалі розповідала, – а потім Нетті поквапилася геть. Вілма Джерзик останнім часом не дзвонила тобі через пса Нетті?

– Ні, – відповів Алан. – Та й не було причини. Я проїжджав повз будинок Нетті після десятої разів п’ять за останні півтора місяця, десь так. Пес більше не гавкає. То лише щенята таке роблять, Поллі. Він трохи виріс, і в нього добра господиня. Може, у Нетті й трохи забагато птахів у шпаківні, але з тим собакою вона добре розібралася… як там його звати?

– Рейдер.

– Ну от, Вілмі Джерзик доведеться знайти якусь іншу причину кородитися, бо з Рейдером покінчено. Але її то не зупинить. Такі пані, як Вілма, ніколи не вгамовуються. Річ же не в собаці була взагалі, правда. Вілма була єдина з цілого району, що скаржилася. Річ у Нетті. У таких людей, як Вілма, нюх на слабкість. А від Нетті Кобб у тому плані аж дух забиває.

– Так, – сумно й замислено погодилася Поллі. – Ти чув, що Вілма Джерзик якось подзвонила їй уночі й сказала Нетті, що як та не заткне собаку, то вона прийде й переріже йому горло?

– Ну, – спокійно відповів Алан. – Я знаю, що таке тобі розповіла Нетті. А ще я знаю, що Вілма до всирачки налякала Нетті, а в тієї є свої… проблеми. Я не кажу, що Вілма Джерзик не здатна на такий дзвінок, бо це брехня. Але, можливо, Нетті те все надумалося.

Те, що в Нетті проблеми, – немале заниження, але більше говорити й не було сенсу: вони обоє знали, про що йдеться. Після років пекла у шлюбі з нелюдом, який знущався з неї всіма способами, якими чоловік може знущатися з жінки, Нетті Кобб загнала своєму благовірному виделку для м’яса в горлянку, поки той спав. Вона провела п’ять років у «Джуніпер Гілл» – психіатричній лікарні біля Оґасти. Працювати на Поллі вона почала в рамках програми звільнення з-під варти для роботи. На думку Алана, їй як нікому пощастило подружитися з такою людиною, і покращення стану Нетті лише підтверджувало його думку. Через два роки Нетті переїхала у власне невеличке житло на Форд-стріт за шість кварталів від центру.

– У Нетті є проблеми, так, – погодилася Поллі. – Але її реакція на містера Ґонта, от не перебільшую, я просто в шоці була. Це було дійсно страшенно мило.

– Треба й самому познайомитися з тим чоловіком, – сказав Алан.

– Розповіси мені, що думаєш. І заціни ті карі очі.

– Сумніваюся, що моя реакція на них збігатиметься з твоєю, – сухо проронив Алан.

Вона знову засміялася, хоча цього разу, як йому здалося, дещо вимушено.

– Спробуй трохи поспати, – порадив він.

– Постараюся. Дякую, що подзвонив, Алане.

– Нема за що. – Він замовк. – Я кохаю тебе, кралю.

– Дякую, Алане… я також тебе кохаю. На добраніч.

– На добраніч.

Він поклав слухавку, викрутив шийку настільної лампи так, щоб вона світила на стіну, тоді закинув ноги на стіл і склав долоні перед грудьми, ніби в молитві. Вистовбурчив указівні пальці. На стіні вистромив вуха кролик із тіні. Алан просунув великі пальці між виструнченими вказівними, і кролик завертів носом. Алан змусив кролика пострибати через імпровізовані вогні рампи. Далі перевальцем посунув слон, помахуючи хоботом. Аланові долоні рухалися зі спритною й моторошною легкістю. Він майже не помічав тварин, яких створював: це була його стара звичка, як-от інші люди скошують очі на кінчик носа й промовляють «Ом»[30].

Він думав про Поллі. Поллі та її бідні руки. Як їй допомогти?

Якби питання було лише в грошах, він би повіз її на стаціонар у лікарню «Мейо» хоч завтра – з підписом, завіренням і доставкою. Він би це зробив навіть якби довелося закутати її в гамівну сорочку та обколоти заспокійливими.

Але питання не лише в грошах. Ультразвук як спосіб лікування дегенеративного артриту лише починає розвиватися. Він може виявитися ефективним, як вакцина Солка, і маячнею, як френологія. У будь-якому разі, зараз це не має значення. Імовірність тисяча до одного, що це нічого не дасть. Проте його лякала не втрата грошей, а розбиті надії Поллі.

Ворона – гнучка й жива, ніби з диснеївського мультфільму, – повільно пролопотіла через диплом Поліцейської академії Олбані. Крила видовжилися, і птаха перетворилася на доісторичного птеродактиля, який, здійнявши трикутну голову, кинувся в бік шафок-картотек у кутку, геть зі світла.

Відчинилися двері. У кабінет устромилося скорботне басет-гаундівське обличчя Норріса Ріджвіка.

– Зробив, як ти сказав, Алане, – повідомив він з інтонацією чоловіка, що зізнається в убивстві кількох маленьких дітей.

– Добре, Норрісе, – сказав Алан. – На тебе тут ніяке гімно не полетить, слово даю.

Норріс іще трохи подивився на нього вологими очима, а потім із сумнівом кивнув і перевів погляд на стіну.

– А покажи Бастера, Алане.

Алан усміхнувся, похитав головою й потягся до лампи.

– Та давай, – умовляв Норріс. – Я йому, бляха, штраф виписав, я заслужив. Будь ласка. Мене від того аж трясе.

Алан зиркнув Норрісові над плечем, пересвідчився, що нікого немає, і звив одну долоню навколо іншої. На стіні, розхитуючи черевом, тлустий чоловік-тінь крався через світло. Один раз зупинився, щоб підтягти ззаду штани, й посунув далі, агресивно крутячи головою.

Сміх Норріса був високий і радісний – дитячий. На мить Алана це змусило згадати про Тодда, але він відіпхнув цю думку. Досить як на один вечір, Господи Боже.

– Йопта, я просто вмираю з того, – ще захлинаючись від сміху, видушив Норріс. – Ти запізно народився, Алане, – міг зробити собі кар’єру в «Шоу Еда Саллівана».

– Давай-давай, – сказав на це Алан. – Іди вже звідси.

Сміючись, Норріс зачинив двері.

Алан зачекав, поки Норріс – худорлявий і дещо зарозумілий – пройде коридором, а тоді вимкнув лампу й дістав із задньої кишені потертий блокнот. Пробігся великим пальцем по сторінках, знайшов чисту й написав: «Необхідні речі». Нижче нашкрябав: «Ліленд Ґонт, Клівленд, Огайо». Правильно? Ні. Закреслив «Клівленд» і написав натомість: «Акрон». «Може, я дійсно божеволію», – подумав він. У третьому рядку написав: «Перевірити».

Він сховав блокнот у кишеню, подумав, чи не рушити додому, але натомість знову ввімкнув лампу. Невдовзі по стіні замаршував парад: леви, тигри, ведмеді, кого лише там не було. Наче Сендбергів туман[31], депресія знову підкралася на дрібних котячих ніжках. Голос знову заговорив про Енні й Тодда. За якийсь час Алан Пенґборн почав його слухати. Він робив це всупереч собі… але щодалі більше заглиблюючись у нього.

4

Поллі лежала на ліжку і, закінчивши розмову з Аланом, перевернулася на лівий бік, щоб повісити слухавку. Натомість та випала в неї з руки й гупнулася на підлогу. «Принцесівський» телефон повільно посунувся через тумбочку, очевидно, зібравшись приєднатися до своєї іншої половини. Поллі потягнулася до телефона, але долонею врізалася в край тумбочки. Монструозний удар болю прорвався крізь тонку павутину болегамувальних і рвонув аж до плеча. Їй довелося закусити губу, щоб стримати крик.

Телефон звалився з тумбочки й видав «дзень!» внутрішнього дзвінка. Вона чула, як зі слухавки доноситься рівний ідіотичний гул відкритої лінії. Було схоже на комашине гніздо, яке транслюють через короткохвильовий передавач.

Поллі подумала, чи не підняти телефон клешнями, що тепер лежали в неї на грудях, проте не хапаючи апарата (сьогодні її пальці взагалі не згинались), а притискаючи його, ніби акордеоністка, і раптом цього всього стало забагато, навіть така проста річ, як підняти телефон, що впав на підлогу, стала невиконуваним завданням, тому вона розплакалася.

Біль знову вповні прокинувся, прокинувся й біснувався, перетворюючи її долоні – особливо ту, якою вона вдарилася, – на вогнища гарячки. Поллі лежала на ліжку, споглядаючи стелю пливким зором, і плакала.

«Боже, я б усе віддала, щоб від цього звільнитися, – думала вона. – Що завгодно віддала б, що завгодно, що завгодно».

5

До десятої години осіннього вечора Мейн-стріт Касл-Рока була замкнута надійно, як сейф «Чабб». Вуличні ліхтарі кидали чимдалі слабші кола білого світла на хідники та фасади бізнес-будівель, внаслідок чого центр міста скидався на покинуту декорацію для фільму. Вам може здатися, що невдовзі з’явиться самотня постать у фраку й циліндрі – Фред Астер чи, можливо, Джин Келлі – й витанцьовуватиме на шляху з однієї світляної плями до іншої, підспівуючи про те, як самотньо парубку, коли кохана дала йому відкоша, а всі бари вже зачинено. Тоді з іншого кінця Мейн-стріт з’явиться інша постать – Джинджер Роджерс чи, можливо, Сід Чарісс – у вечірній сукні. Вона танцюватиме в бік Фреда (чи Джина), співаючи про те, як самотньо дівчиноньці, коли коханий її продинамив. Вони побачать одне одного, артистично зупиняться, а тоді станцюють разом перед банком чи, можливо, «Шито-крито».

Натомість на виду виринув Г’ю Пріст.

Він не був схожий ні на Фреда Астера, ні на Джина Келлі, жодної дівчиноньки в дальньому кінці Мейн-стріт, яка б наближалася до романтичної можливості побачитися з ним, не було, а такої, щоб танцювала, – і поготів. Він, проте, пив. І почав пити він у «Захмеленому тигрі», розмірено, від четвертої дня. На цей момент веселощів навіть просто ходити стало складно, уже не кажучи про якісь вигадливі па. Він брів повільно, тягнучись від одного кружальця світла до іншого, волочачи тінь через фасади перукарні, «Вестерн Авто», салону відеопрокату. Трішки петляв, червоними очима безпристрасно втупившись перед собою, а немале пузо довгою похилою дугою випиналося з-під пропітнілої блакитної футболки (спереду якої був малюнок величезного комара й напис «ОФІЦІЙНИЙ ПТАХ ШТАТУ МЕЙН»).

Пікап Громадських робіт Касл-Рока, який він водив, досі стояв на ґрунтовій стоянці позаду «Тигра». Г’ю Пріст був негордим власником кількох порушень у категорії «водіння у стані алкогольного сп’яніння», а після останнього – яке потягнуло за собою шість місяців без водійських прав – той уйобок Кітон, його співуйобки Фуллертон і Семюелс, а також їхня співсука Вільямс докладно пояснили, що їхнє терпіння вичерпалося. Наступний такий випадок призведе до втрати прав навічно, а також до майже стовідсоткової втрати роботи.

Від цього Г’ю пити не перестав – жодна земна сила його б до цього не змусила, – але твердо постановив більше не сідати за кермо п’яним. Йому п’ятдесят один, а в такому віці запізно змінювати роботу, особливо з довгою службовою біографією п’яної їзди, що тягнулася в нього за спиною, ніби бляшанка, прив’язана до собачого хвоста.

Саме тому цього вечора він брів додому пішки, і їбать же довгою була ця прогулянка, а ще варто не забувати про певного працівника Громадських робіт на ім’я Боббі Дуґас, якому завтра доведеться добрячого харамана загнути, хіба йому хочеться повернутися додому з меншою кількістю зубів, ніж прийшов на роботу.

Г’ю проминав «Закусочну Нен», коли почала сіяти дрібна мжичка. Це йому настрій не покращило.

Сьогодні він був запитав Боббі, який щовечора їздив повз будинок Г’ю додому, чи той збирається заглядати в «Тигр» цього вечора на парочку пивасів. Боббі Дуґас відповів, що конєшно, Г’юберте – Боббі завжди називав його Г’юбертом, а його так, блядь, не звуть, і можна закладатися, що ця хуйня також закінчиться, і то скоро. «Та конєшно, Г’юберте, я, певно, під’їду коло сьомої, як все».

Тож Г’ю, упевнений, що зможе проїхатися, навіть якщо сам трохи налижеться, під’їхав до «Тигра» десь п’ять хвилин по четвертій (він закінчив зміну трохи раніше, майже на півтори години раніше, якщо чесно, та й хер з тим, Діка Бредфорда все одно на місці не було) й одразу взявся за справу. Надходить сьома година, і вгадайте що? А нема Боббі Дуґаса, йопта-нах! Надходить восьма, пів на дев’яту, і вгадайте, що далі? Те саме, йокелемене!

За двадцять десята Генрі Бофорт, бармен і власник «Захмеленого тигра», запропонував Г’ю брати ноги в руки, класти ноги на плечі, крутити педалі подалі – коротше кажучи, валити нахер. Г’ю це розлютило. Так, він влупив ногою музичний автомат, але ж то просто знов ішла пісня довбаного Родні Кровелла.

– Я що, мав сидіти й то слухати? – пред’являв він Генрі. – Та поміняй уже нарешті пластинку, і по всьому. У нього спів як у довбаного пепілептика.

– Тобі тут мало дали, я так розумію, – відповів на це Генрі. – Але більше ти тут і не отримаєш. Решту хіба в себе з холодильника дістанеш.

– А як я скажу нє? – не вгавав Г’ю.

– Тоді я дзвоню шерифові Пенґборну, – незворушно сказав на це Генрі.

Інші завсідники «Тигра» – так пізно в будній вечір їх було небагато – з цікавістю спостерігали за розмовою. Поруч із Г’ю Прістом чоловіки дотримувалися обережної ввічливості, особливо коли той налигувався, проте переможцем у конкурсі «Найприємніший мужик Касл-Рока» йому не бути ніколи.

– Мені б цього не хотілося, – продовжив Генрі, – але я це зроблю, Г’ю. Мене замахало, що ти вічно лупиш по моїй «рок-олі».

Г’ю задумався, чи не сказати: «Тоді я, мабуть, краще ТЕБЕ лупну пару раз, сраний ти сучий жабоїде». Тоді уявив собі жирного уйобка Кітона, який вручає йому повідомлення про звільнення через те, що Г’ю в місцевій таверні чортів здіймає. Звісно, якщо його дійсно звільнять, то повідомлення прийде поштою, як завжди, свині на кшталт Кітона ніколи не бруднять рук (чи не ризикують отримати в табло), звільняючи людей особисто, але думка про це допомогла – він трохи охолов. Крім того, у нього вдома є кілька шестибляшанкових блоків пива в холодильнику і ще один у сараї.

– Добро, – сказав він. – Мені тут проблем усе одно не треба. Дай ключі. – Бо він віддав їх Генрі як запобіжний захід ще коли всівся в барі, шість годин і вісімнадцять пив тому.

– Ніт. – Генрі витер руки об шмат рушника й незворушно дивився на Г’ю.

– Ніт? Що значить, бляха, ніт?

– Значить, ти надто п’яний, щоб їздити. Я це знаю, а коли ти завтра зранку прокинешся, то й ти також знатимеш.

– Слухай, – терпляче продовжив Г’ю. – Коли я тобі дав ті срані ключі, то думав, що мене додому відвезуть. Боббі Дуґас казав, що заскочить на кілька пляшок. Я не винен, що той тупий урод не прийшов.

Генрі зітхнув.

– Мені шкода, що так сталося, але це не моя проблема. Мене можуть засудити, якщо ти когось стукнеш. Сумніваюся, що тобі до того є якесь діло, але мені є. Мушу прикривати свою жопу, мужик. У нашому світі ніхто, крім тебе самого, це не робитиме.

Г’ю відчув образу, жалість до себе самого і дивну зародкову жалюгідність, що здіймалася на поверхню розуму, ніби якась гидотна рідина, що витікає з давно похованої бочки з токсичними відходами. Він перевів погляд від ключів, що висіли за баром біля таблички «ЯК НЕ ПОДОБАЄТЬСЯ НАШЕ МІСТО, ШУКАЙ РОЗКЛАД РУХУ ПОЇЗДІВ», знову на Генрі. Тривога охопила його, коли він зрозумів, що от-от розплачеться.

Генрі глянув повз нього на кількох інших відвідувачів, що сиділи в барі.

– Ей! Із вас, штурпаків, хтось їде в бік Касл-Гіллу?

Чоловіки опустили погляди й нічого не відповіли. Один-двоє похрустіли кістками. Чарлі Фортін напоказ повільно посунув у бік чоловічої вбиральні. Ніхто не відповів.

– Бачиш? – сказав Г’ю. – Ну давай, Генрі, віддай ключі.

Повільно й упевнено Генрі похитав головою.

– Якщо хочеш іще хоч раз сюди зайти й випити, доведеться прогулятися.

– Ну й прогуляюся! – крикнув Г’ю. Його голос звучав наче в ображеної дитини на межі істерики.

Він почовгав залом, опустивши голову й щосили стиснувши кулаки. Чекав, що хтось засміється. Майже сподівався на це. Тоді він наведе тут порядок, і пішла та робота нахуй. Проте всі мовчали, окрім Ріби Макінтайр, яка щось там скиглила про Алабаму.

– Ключі зможеш забрати завтра! – гукнув йому в спину Генрі.

Г’ю не відповів. Доклавши немислимих зусиль, він стримався, щоб дорогою не пробити потертим жовтим робочим чоботом довбану «рок-олу» Генрі Бофорта. Тоді, не піднімаючи голови, він зник у темряві.

6

Тепер мряка перетворилася на реальну мжицю, і Г’ю припускав, що та перейде у звичний рясний дощ, доки він дійде додому. Така вже його фортуна. Він незворушно йшов уперед, ноги вже так сильно не запліталися (свіже повітря його трохи витверезило), очі невгавно бігали з боку в бік. Спокою на душі не було, а ще дуже хотілося, щоб на дорозі хтось трапився й нахамив йому. Навіть дещиця хамства згодилася б. Він ненароком згадав дітвака, що вчора вдень вискочив йому перед машиною, і похмуро замріявся, як би збив того шмаркача, розмазавши по вулиці. Це не була б його провина, у жодному разі. У його часи діти хоч дивилися, де йдуть.

Він пройшов повз вільну ділянку, де колись стояв «Емпоріум Ґалоріум», до того як згорів, «Шито-крито», магазин інструментів… і зрештою підійшов до «Необхідних речей». Зиркнув на вітрину, повернув погляд знову на Мейн-стріт (лишилося півтори милі, і, можливо, він таки уникне дощу, поки той ще не почав добряче сипати), аж раптом зупинився.

Ноги вже провели його повз нову крамницю, тож довелося повернутися. Над вітриною горіло єдине світло, м’яко осяваючи три предмети. Світло також лилося йому на обличчя й фантастичним чином трансформувало його. Зненацька Г’ю набув вигляду змученого хлопчика, який не спить, хоча вже давно пора. Маленького хлопчика, який побачив, що хоче на Різдво – що мусить отримати на Різдво, бо, несподівано, більше нічого на цілім божім світі йому не хочеться. Обабіч центрального предмета на вітрині стояли дві жолобчасті вази (з улюбленого карнавального скла Нетті Кобб, хоча Г’ю про це не знав, та й не хотів знати).

То був лисячий хвостик.

Раптом знову настав 1955 рік, він щойно отримав водійські права і їхав на гру чемпіонату серед школярів західного Мейну – Касл-Рок проти Ґрінспарка – татовим «фордом» 53-го року з відкидним дахом. То був химерно теплий листопадовий день, настільки теплий, щоб зняти той старий дах і накрити його брезентом (особливо якщо ви купка гарячих дітлахів, готових і охочих здіймати кіпіш), і в машині їх було шестеро. Пітер Дойон прихопив флягу віскі «Лоґ Кебін», по радіо співав Перрі Комо, Г’ю Пріст сидів за білим кермом, а в повітрі тріпотів прикріплений до антени довгий пишний лисячий хвіст, точно такий же, як зараз лежить на вітрині.

Г’ю згадав, як майорів той хвіст, як він, споглядаючи його, думав, що коли матиме власний кабріолет, то й хвіст такий також матиме.

Він згадав, як відмовився від фляги, коли дійшла його черга. Він за кермом, а за кермом не п’єш, бо відповідальний за життя інших. А також згадав іще одну річ: упевненість, що він проживає найкращу годину найкращого дня свого життя.

Спогад був несподіваним і дещо болісним через свою чистоту й повну сенсорність пам’яті – димний аромат паленого листя, миготіння листопадового сонця на світловідбивачах відбійника, – і тепер, задивившись на лисячий хвіст на вітрині «Необхідних речей», він збагнув, що то й був найкращий день його життя, один з останніх до того, як бухло міцно засмоктало його у свою гумову пластичну трясовину, зробивши з нього дивну версію царя Мідаса: усе, чого він відтоді торкається, обертається гімном.

Раптом Г’ю подумав: «Я можу змінитися».

Ця думка мала власну захопливу чіткість.

«Я можу почати спочатку».

Чи таке можливо?

«Так, думаю, можливо. Я можу купити той хвіст і причепити на антену свого “б’юїка”».

Усі, звісно, сміятимуться. Мужики з мене сміятимуться.

«Які мужики? Генрі Бофорт? Той малий нікчема Боббі Дуґас? І що? Нахуй пішли. Купи собі той хвіст, причепи до антени і їдь…»

Їхати куди?

«Ну, як щодо четвергових зустрічей “Анонімних алкоголіків” у Ґрінспарку для початку?»

На мить ця можливість ошелешила й розпалила його, так само як довгострокового в’язня могло б ошелешити й розпалити видиво ключа, що його в замку залишив недбалий наглядач. На мить він навіть побачив, як це відбувається: як він отримує спершу білий, тоді червоний, тоді синій жетони, не п’є день за днем, місяць за місяцем. Більше жодного «Захмеленого тигра». Шкода. Але також жодних платіжних днів у страху знайти в конверті разом із чеком повідомлення про звільнення.

У ту мить, стоячи й витріщаючись на лисячий хвіст на вітрині «Необхідних речей», Г’ю бачив майбутнє. Уперше за багато років він бачив майбутнє, і той чудовий помаранчевий лисячий хвіст із білим кінчиком проносився ним, ніби бойова хоругва.

Тоді знову з хрускотом увірвалася реальність, і пахла вона дощем та вологим брудним одягом. Ніякого у нього хвоста не буде, ніяких зустрічей АА, ніяких жетонів, ніякого майбутнього. Йому п’ятдесят один, бляха, рік, а у п’ятдесят один ти вже застарий для мрій про майбутнє. У п’ятдесят один потрібно бігти лише задля того, щоб утекти від лавини власного минулого.

Проте якби то був робочий час, він би все одно спробував. Та, бляха, точно спробував би. Він би зайшов, здоровий як гаспидяка, і запитав би, скільки за той лисячий хвіст на вітрині. Але зараз десята година, на Мейн-стріт усе замкнено, як на поясі вірності крижаної королеви, і коли він наступного ранку прокинеться з відчуттям, ніби хтось загнав йому бурульку межи очі, то не згадає зовсім нічого про той чудовий лисячий хвіст із його жвавим червонястим кольором.

І все одно, він іще на мить затримався, проводячи брудними зашкарублими пальцями по склу, ніби дитина по вітрині магазину іграшок. Кутиків губ торкнулася слабка усмішка. Ніжна усмішка, яка на обличчі Г’ю Пріста здавалася недоречною. А тоді десь угорі по Касл-В’ю кілька разів запахкала вихлопна труба якогось автомобіля, різко, наче з дробовика, звуки розірвали дощове повітря, і Г’ю з переляку повернувся в теперішнє.

«Нахуй. Про що ти, блядь, думаєш?»

Він відвернувся від вітрини й повернув обличчя знову в бік дому – якщо двокімнатну халупу з присобаченим сараєм можна назвати домом. Проходячи під навісом, він крадькома глипнув на двері… і знову зупинився.

Табличка на них, звісно ж, повідомляла: ВІДЧИНЕНО.

Ніби крізь сон, Г’ю простягнув руку й спробував повернути ручку. Та вільно піддалася. Над головою дзенькнув маленький срібний дзвоник. Звук, здавалося, долинав із якоїсь неможливої відстані.

Посеред крамниці стояв чоловік. Він водив пір’яним віничком по скляній шафці й щось собі намугикував. Коли теленькнув дзвоник, він повернувся в бік Г’ю. Чоловік узагалі не здивувався, коли побачив, що хтось стоїть у нього на вході десять по десятій вечора в середу. Г’ю в ту химерну мить вразили очі чоловіка – чорні, як в індіанця.

– Чоловіче, ти забув табличку перевернути, – почув свій голос Г’ю.

– Зовсім ні, – ввічливо відказав чоловік. – На жаль, у мене проблеми зі сном, і деколи ввечері люблю допізна залишатися відчиненим. Хтозна, коли який чолов’яга, як оце ви, може зайти… і щось уподобати собі. Бажаєте зайти й подивитися?

Г’ю Пріст зайшов і зачинив за собою двері.

7

– Там лисячий хвіст… – почав Г’ю, тоді був вимушений спинитися, прокашлятися й почати знову. Слова виринали сиплим нерозбірливим бурмотінням. – Там лисячий хвіст на вітрині.

– Так, – підтвердив власник. – Прекрасний, чи не так?

Тепер він тримав віничок перед собою, а чорні індіанські очі з інтересом дивилися на Г’ю понад букетом пір’їн, що приховували нижню частину обличчя. Г’ю не бачив рота чоловіка, але припускав, що той усміхається. Зазвичай йому було незручно, коли люди – особливо незнайомі – усміхалися йому. Від цього йому хотілося битися. Правда, сьогодні його це зовсім не турбувало. Мабуть, тому що він досі напівп’яний.

– Дуже гарний, – погодився Г’ю. – Просто краса. У мого тата був кабріолет із таким же хвостом на антені, ще коли я був малий. Купа людей у цьому вошивому місті навіть не повірили б, що я взагалі колись був малим, але так, був. Як і всі інші.

– Звісно.

Чоловік не відривав погляду від очей Г’ю, і разом із тим відбувалося щось неймовірно дивне – вони начебто росли. Г’ю ніби не міг відірвати від них погляду. Надмір зорового контакту – ще одна річ, що зазвичай спонукала його до бійки. Але сьогодні така ситуація здавалася цілком нормальною.

– Я був думав, що лисячий хвіст – найпутьовіша річ на світі.

– Звісно.

– «Путьово» – отак ми тоді говорили. Ніякої херні, типу рульно. І кульно – я взагалі, блядь, не розумію, що це означає, а ти?

Але власник «Необхідних речей» мовчав, просто стояв собі й дивився на Г’ю Пріста чорними індіанськими очима понад віялом пір’їстого віничка.

– Менше з тим, я хочу його купити. Продасиш?

– Звісно, – утретє повторив Ліленд Ґонт.

Г’ю відчув полегшення і раптову радість, що розлилася тілом. Зненацька він став упевненим, що все буде добре – геть усе. Це, звісно, абсолютне безумство – він винен гроші ледь не кожній людині в Касл-Року й трьох прилеглих містах, він на краю прірви, за крок від втрати роботи, на якій він уже останні шість місяців, «б’юїк» тримається на чесному слові й молитвах – але від цієї думки відмовитися було просто неможливо.

– Скільки? – запитав він. Раптом засумнівався, чи зможе дозволити собі такий ладний хвостик, і відчув укол паніки. Що, як він буде йому не по грошах? Навіть гірше, а якщо він виклянчить десь гроші завтра-післязавтра, а виявиться, що цей тип уже його продав?

– Ну, це залежить.

– Залежить? Від чого залежить?

– Від того, скільки ви готові заплатити.

Ніби крізь сон, Г’ю дістав із задньої кишені пошарпаний гаманець «Лорд Бакстон».

– Заберіть це, Г’ю.

«Я йому назвав своє ім’я?»

Г’ю не пам’ятав, але гаманець сховав.

– Виверніть кишені. Сюди, на шафку.

Г’ю вивернув кишені. Поклав зверху на шафку кишеньковий ніж, трубочку льодяників «Сертс», запальничку «Зіппо» і десь півтора долара пересипаного тютюном дріб’язку. Монети дзенькали на склі.

Чоловік нахилився вперед і роздивлявся купку добра.

– Здається, вдосталь, – відзначив він і помахав віничком над убогим манаттям. Коли він забрав віничок, ніж, запальничка й «сертси» були на місці. Монети щезли.

Г’ю спостерігав це без подиву. Він стояв мовчки, ніби іграшка з розрядженими батарейками, поки високий чоловік підійшов до вітрини й повернувся з лисячим хвостом. Він поклав його на шафку біля змалілої купки кишенькового майна Г’ю.

Г’ю повільно витягнув руку й погладив хутро. На дотик воно було холодне й дороге, а ще тріскотіло шовковою статикою. Гладити його було наче гладити ясну серпневу ніч.

– Гарно? – запитав чоловік.

– Гарно, – причмелено притакнув Г’ю й потягнувся, щоб узяти хвіст.

– Не робіть цього, – різко заборонив йому чоловік, і рука Г’ю вмить смикнулася. Він подивився на Ґонта очима, повними болю, що межував зі скорботою. – Ми ще не закінчили торгуватися.

– Ні, – погодився Г’ю. «Я загіпнозований, – подумав він. – Бляха, цей мужик мене точно загіпнозував». Але це не важило. Взагалі, це було навіть… гарно.

Він знову потягнувся за гаманцем, повільно, ніби під водою.

– Та лишися того, придурку, – нетерпляче прошипів містер Ґонт і відклав віничок убік.

Рука Г’ю знову прикипіла до стегна.

– Чому так, що стільки людей вважають, ніби всі відповіді лежать у їхніх гаманцях? – роздратовано запитав чоловік.

– Я не знаю, – відповів Г’ю. Він ніколи над цим не замислювався. – Це справді трохи по-дурному.

– Гірше, – відрізав Ґонт. Його голос переріс у буркотливі, дещо нерівні модуляції, ніби в людини, що або дуже змучена, або дуже зла. Він і був змученим – минув довгий виснажливий день. Уже багато вдалося досягнути, але робота заледве почалася. – Це набагато гірше. Це просто злочинна дурість! Знаєш що, Г’ю? Світ сповнений убогих людей, які не розуміють, що продається все, просто все… якщо вони готові за це заплатити. Вони лише на словах із цим погоджуються, більше нічого, і пишаються своїм здоровим цинізмом. Ну що ж, таке лицемірство – це глупство! Цілковите… глупство!

– Глупство, – механічно погодився Г’ю.

– Те, чого люди жадають насправді, Г’ю, не отримати через гаманець. Навіть найтовстіший гаман у цьому місті не вартий поту з-під пахв трударя. Цілковите глупство! А душі! Якби мені, Г’ю, платили десять центів за кожен раз, як я чув, що хтось охоче продасть душу за те й те, я б собі вже Емпайр-Стейт-білдинг купив! – Він схилився ближче, і тепер його губи потягнулися назад від нерівних зубів у широченній нездоровій посмішці. – От скажи мені, Г’ю: заради всіх гадів повзучих під землею, що б я робив з твоєю душею?

– Мабуть, нічого. – Голос долинав звідкілясь іздалеку. Ніби з дна глибокої темної печери. – Не думаю, що вона зараз у гарній формі.

Містер Ґонт раптом розслабився й випрямився.

– Досить цієї брехні й напівправди. Г’ю, ви знаєте жінку на ім’я Нетті Кобб?

– Психовану Нетті? Та всі в місті знають Психовану Нетті. Вона свого чоловіка замочила.

– Як подейкують. Тож послухай мене, Г’ю. Слухай уважно. Тоді зможеш узяти свій лисячий хвіст і піти додому.

Г’ю Пріст слухав уважно.

Надворі лив дощ і почав завивати вітер.

8

– Браяне! – різко гаркнула міс Реткліфф. – Ну й ну, Браяне Раску! Я б нізащо не повірила, що ти на таке здатен! Ану сюди! Марш!

Він сидів за задньою партою класної кімнати в підвалі, де проводилися заняття з логопедії, і був зробив щось неправильне – щось жахливо неправильне, судячи з голосу міс Реткліфф, – але не знав що, доки не підвівся. Тоді зрозумів, що він голий. Його охопила страшна хвиля сорому, але разом з тим він відчув і захоплення. Опустивши очі на свій пеніс і побачивши, як той твердне, Браян одночасно стривожився й збудився.

– Сюди, я сказала!

Він повільно рушив до передньої частини кімнати, поки інші – Саллі Маєрз, Донні Френкель, Ноні Мартін і бідний безклепкий Слопі Додд – свердлили його очима.

Міс Реткліфф стояла перед партою, тримаючи долоні на стегнах, очі в неї палали, а пишна хмара темно-каштанового волосся ширяла в неї навколо голови.

– Ти нечемний хлопчисько, Браяне, дуже нечемний.

Він отупіло кивнув головою, але СВОЮ голівку піднімав пеніс, тож, здавалося, принаймні одна частина його тіла зовсім не проти бути нечемною. Вона, навпаки, насолоджувалася непослухом.

Міс Реткліфф поклала йому в долоню шматочок крейди. Він відчув дрібний електричний розряд, коли їхні долоні торкнулися.

– А тепер, – строго сказала вона, – п’ятсот разів напиши на дошці: «Я ЗАКІНЧУ ОПЛАТУ ЗА СВОЮ КАРТКУ СЕНДІ КОУФЕКСА».

– Так, міс Реткліфф.

Він почав писати, стоячи навшпиньках, щоб дотягнутися до верхівки дошки, відчуваючи доторк теплого повітря до голих сідниць. Він дописав «ЗАКІНЧУ ОПЛАТУ», коли відчув, як гладенька м’яка долоня міс Реткліфф обхопила його твердий пеніс і почала легенько його посмикувати. На мить здалося, що він знепритомніє, так то було приємно.

– Пиши-пиши, – суворо промовила вона з-за спини, – і я продовжуватиму.

– М-міс Ре-ре-реткліфф, а що мої ско-скоромовки? – запитав Слопі Додд.

– Заткнися, або я по стоянці тебе розкатаю, Слопі, – прошипіла міс Реткліфф. – Лиш пискнути, як свиня, встигнеш.

Розмовляючи, вона не припиняла смикати Браянів інструмент. Він уже стогнав. Знав, що це неправильно, але як же приємно. Це був чистий непідробний кайф. Саме те, чого він потребував. Саме те.

А тоді Браян обернувся і побачив, що за спиною стоїть не міс Реткліфф, а Вілма Джерзик, з великим блідим обличчям і глибокими карими очима, наче двома родзинками, загнаними глибоко в груду тіста.

– Він забере її, якщо не заплатиш, – промовила Вілма. – І це ще не все, малий. Він…

9

Браян Раск прокинувся, так різко смикнувшись, що ледь не звалився з ліжка на підлогу. Тіло рясніло потом, серце стукотіло, ніби відбійний молоток, пеніс стирчав твердою гілочкою в штанах піжами.

Він сів, увесь тремтячи. Першим імпульсом було розкрити рота й закричати, покликати маму, як він робив, ще коли був маленьким і його сновидіння захоплював кошмар. А тоді Браян усвідомив, що більше не маленький, йому одинадцять… і взагалі, це не зовсім той сон, про який розповідаєш матері, правда?

Він ліг, вирячивши очі в темряву, перевів погляд на цифровий годинник на столику біля ліжка й побачив, що зараз чотири хвилини після півночі. Чулися звуки дощу, досить сильного, який лупив по вікні спальні з ударами пронизливого вітру. Звучало майже як град.

«Моя картка. Моя картка з Сенді Коуфексом зникла».

Не зникла. Він знав, що не зникла, але також знав, що не зможе заснути, доки не перевірить, що вона на місці, у швидкозшивачі, де він тримав дедалі більшу колекцію карток «Топпс» із 1956 року. Він перевірив учора, перед тим як іти в школу, потім ще раз, коли повернувся додому, а минулого вечора після вечері припинив кидати м’яч на задньому подвір’ї зі Стенлі Досоном, щоб перевірити ще раз. Сказав Стенлі, що йому треба в туалет. Зиркнув на неї ще один останній раз перед тим, як залізти в ліжко й вимкнути світло. Браян усвідомлював, що картка стала для нього якоюсь одержимістю, але це усвідомлення його не зупиняло.

Браян виліз із ліжка, не помічаючи, як прохолодне повітря залишає на розігрітому тілі гусячу шкіру й змушує пеніс поникнути. Він тихенько прокрався через кімнату до комода. Залишив обриси власного тіла, виведені потом, позаду на простирадлі, що вкривало матрац. Зверху на комоді лежала велика книжка, купаючись у потоці білого світла з вуличного ліхтаря зовні.

Він узяв її, розкрив і почав похапцем гортати аркуші прозорого пластику з кишеньками для карток. Минув Мела Парнелла, Вайті Форда й Воррена Спана – скарби, якими він раніше неймовірно пишався, – ледве кинувши на них оком. На мить горло здушила паніка, коли Браян дійшов до кінцевих аркушів, які були ще порожні, й так і не побачив Сенді Коуфекса. А тоді усвідомив, що, поспішаючи, прогорнув одночасно кілька сторінок. Повернувся назад, і так – ось воно, те вузьке обличчя, слабка усмішка, зосереджені очі, що дивляться з-під козирка бейсболки.

«Моєму доброму приятелеві Браяну, з найкращими побажаннями, Сенді Коуфекс».

Пальці обмацували вигнуті лінії підпису. Губи рухалися. Він знову відчув спокій… чи майже спокій. Картка ще насправді не його. Це лише певний… пробний період. Він ще дещо має зробити, щоб вона стала дійсно його. Браян був не до кінця впевнений, що саме треба зробити, але знав, що це якось пов’язано зі сном, від якого він щойно прокинувся, а ще був певний, що знатиме, коли настане час

(завтра? сьогодні вночі?)

діяти.

Він закрив швидкозшивач («КОЛЕКЦІЯ БРАЯНА, НЕ ЧІПАТИ!» – акуратно видрукувано на картці, приклеєній скотчем до передовиці) і поклав його в комод. Тоді повернувся в ліжко.

У володінні карткою Сенді Коуфекса турбувала одна річ. Браянові хотілося показати її батькові. Дорогою додому з «Необхідних речей» він уявляв, як показуватиме її йому. Він, Браян, зі старанною недбалістю: «Слухай, тату, я одну 56-ку купив собі в новому магазині. Глянеш?» Тато погодиться без особливого інтересу, суто щоб підтримати розмову, зайде в кімнату, щоб потішити Браяна… і як же загоряться в нього очі, коли побачить, який скарб вдалося дістати! А підпис!..

Так, він буде приголомшений і радий, звичайно. Найпевніше, поплескає Браяна по спині й дасть п’ять.

Але що тоді?

А тоді почнуться запитання, саме так… і в цьому проблема. Батькові перш за все захочеться дізнатися, по-перше, де він дістав картку, по-друге, де взяв гроші на таку картку, яка а) рідкісна, б) в чудовому стані й в) підписана. Друкований напис на картці був Сенфорд Коуфекс, реальне iм’я легендарного швидкісного пітчера. А на підписі було Сенді Коуфекс, і в дивному й деколи недешевому світі колекціонерів обмінних бейсбольних карток це означало, що чесна ринкова ціна картки може сягати аж ста п’ятдесяти доларів.

Подумки Браян спробував придумати можливу відповідь.

«Я купив її в новому магазині, тату, “Необхідних речах”. Там чоловік продав мені її з ОФІГЕЗНОЮ знижкою… сказав, що так люди будуть більше зацікавлені в тому, щоб прийти туди, якщо знатимуть, що в нього дешево».

У голові звучало нормально, та навіть дитині, якій ще рік до того, як зможе платити повну дорослу ціну за квиток у кіно, було зрозуміло, що це надто натягнуто. Коли розповідаєш, що тобі вдалося з кимсь непогано про щось домовитися, людям завжди цікаво. Надто цікаво.

«Та ну? І скільки він скинув? Тридцять відсотків? Сорок? За пів ціни віддав? Це ж усе одно закоштувало би баксів шістдесят-сімдесят, Браяне, а я ж ЗНАЮ, що в тебе нема таких грошей десь по скарбничках».

«Ну… насправді, вийшло трохи дешевше, тату».

«То скажи. Скільки заплатив?»

«Ну… вісімдесят п’ять центів».

«Він продав тобі підписану бейсбольну картку Сенді Коуфекса 1956 року, яка ще не була в обігу, за вісімдесят п’ять центів?»

Ага, отут і почнуться реальні проблеми.

Які проблеми? Браян не зовсім усвідомлював, але десь щось смердітиме, це точно. Якимсь чином його звинуватять… можливо, тато теж, але мама – точно.

Вони, можливо, навіть змусять його повернути картку, а він її нізащо не віддасть. Картка не просто підписана, вона підписана для Браяна.

Нізащо.

Бляха, та він навіть не зміг похизуватися нею перед Стеном Досоном, коли той зайшов покидати м’яча, хоча Браянові хотілося, – в Стена б підлива по «жокейках»[32] потекла. Але Стен збирався переночувати в нього в п’ятницю, тож Браян запросто уявляв собі, як той каже татові: «То як вам Браянова картка Сенді Коуфекса, містере Раск? Кульно, правда?» Те саме з іншими друзями. Браян відкрив одну з великих істин маленьких містечок: багатьма таємницями – фактично всіма дійсно важливими таємницями – не можна ділитися. Бо такі речі розходяться, і то швидко.

Він опинився в дивній і незручній ситуації. Дістав чудову річ і не міг нікому ні показати, ні розповісти про неї. Це мало б знівечити задоволення від нового придбання, що, певною мірою, і сталося, але разом з тим це подарувало йому вкрадливу, скаредну насолоду. Він зрозумів, що не стільки тішиться карткою, скільки зловтішається, що вона в нього є, і таким чином дізнався ще одну істину: зловтіха на самоті дарує свою незвичну приємність. Здавалося, ніби один закуток його здебільшого відкритої й доброї натури відмежувався стінами й був залитий особливим чорним світлом, що одночасно викривляло й збільшувало те, що там сховане.

І він не збирався цим ділитися.

Нізащо, ні-ні, аж ніяк.

«Тоді краще заверши з оплатою», – прошепотів голос глибоко в думках.

Він завершить. Жодних проблем. Він розуміє, що те, що мусить зробити, – не зовсім гарний вчинок, але це також не щось зовсім огидне. Просто… просто…

«Просто жарт, – прошепотів у голові інший голос, і він побачив очі містера Ґонта – темно-сині, наче море в ясний день, і химерно заспокійливі. – Оце й усе. Просто маленький жарт».

Так, просто жарт, що б він не означав.

Жодних проблем.

Браян занурився глибше в ковдру з гусячого пуху, перевернувся на бік, заплющив очі й одразу задрімав.

Він дещо зрозумів, коли вони з братом крізь сон підсунулися ближче одне до одного. Дещо, що сказав містер Ґонт. «Ти станеш кращою рекламою, ніж БУДЬ-ЯКА місцева газета!» Тільки він не може показувати картку, яку купив. Якщо ця думка настільки очевидна для нього, хлопця, якому бракує розуму не переходити дорогу перед Г’ю Прістом, хіба такий розумник, як містер Ґонт, цього не розуміє?

Ну, можливо, розуміє. А може, й ні. Дорослі не мислять як нормальні люди, і, крім того, картка ж у нього, правда? І вона в його альбомі, саме там, де й повинна бути, правда?

Відповідь на обидва запитання була ствердна, тож Браян облишив думки про все це й знову заснув, поки по вікні барабанив дощ, а в кутах під звисами лементував невтомний осінній вітер.

Розділ четвертий

1

Дощ ущух до світанку четверга, а перед десятою тридцять, коли Поллі визирнула з вікна «Шито-крито» й побачила Нетті Кобб, хмари вже починали розходитися. Нетті несла складену парасольку й поквапом рухалася по Мейн-стріт, тримаючи під пахвою сумочку, ніби відчувала, що одразу в неї за спиною розкриваються щелепи нової грози.

– Як твої руки сьогодні, Поллі? – запитала Розалі Дрейк.

Поллі зітхнула про себе. Їй доведеться розібратися з таким же, тільки настирливішим запитанням, коли його вдень поставить Алан, припускала вона, – вони домовилися зустрітися за кавою в «Закусочній Нен» біля третьої. Людей, яких давно знаєш, так просто не обманути. Вони бачать сірість твого обличчя й темні півмісяці під очима. Що важливіше, вони бачать стривожений погляд твоїх очей.

– Сьогодні набагато краще, дякую, – відказала вона.

Це було немалим перебільшенням правди. Краще, та чи настільки краще? Нє-а.

– Я просто подумала, дощ і все таке…

– Та то ніколи не вгадаєш, чому вони болять. В тому-то й напасть із цим. Але ти не зважай, Розалі, а йди сюди до вікна. Мені здається, тут у нас перед очима зараз чудо відбудеться.

Розалі приєдналася до Поллі біля вікна саме вчасно, щоб побачити, як дрібна кваплива постать із затиснутою в руці парасолею, ніби дрючком, судячи з того, як вона її тримала, наближається до навісу «Необхідних речей».

– Це Нетті? Дійсно вона? – ледь видихнула Розалі.

– Дійсно вона.

– Господи, вона заходить!

Та на мить здалося, ніби передбачення Розалі обламало всю справу. Нетті підійшла до дверей… а тоді відступила. Вона переклала парасолю з однієї руки в іншу й кинула на фасад «Необхідних речей» такий погляд, наче то змія, готова її вкусити.

– Ну ж бо, Нетті, – м’яко промовила Поллі. – Давай, золото!

– Мабуть, там зачинено, – припустила Розалі.

– Ні, у нього там табличка, що у вівторок і четвер відчинено лише за попередньою домовленістю. Сама бачила, коли зранку проходила.

Нетті знову підступила до дверей. Потягнулася до ручки й знову відсмикнулася.

– Господи, мене це вбиває, – простогнала Розалі. – Вона мені була сказала, що, може, повернеться, а я ж знаю, як вона обожнює те карнавальне скло, але я б і не подумала, що наважиться.

– Вона запитала, чи нічого, що вона вийде на час перерви, щоб сходити в «те нове місце» й забрати мій судочок від торта, – пробурмотіла Поллі.

Розалі кивнула.

– Така вже наша Нетті. Вона колись навіть питала в мене дозволу сходити до виходка.

– Я так собі думаю, вона почасти сподівалася, що я забороню, що буде забагато роботи. Але, думаю, інша частина хотіла, щоб я погодилася.

Поллі не відривала очей від жорстокої дрібномасштабної війни, що точилася менш ніж за сорок ярдів, мінівійни між Нетті Кобб і Нетті Кобб.

Якщо вона таки ввійде, який же це буде для неї крок уперед!

Поллі відчула тупий гарячий біль у долонях, опустила очі й побачила, що переплітає пальці. Змусила себе скласти руки на стегнах.

– Та річ не в судку від торта і не в склі карнавальному, – відзначила Розалі. – Річ у ньому.

Поллі перевела погляд на неї. Розалі розсміялася й дещо зашарілася.

– Ні, я не кажу, що Нетті на нього запала чи щось таке, хоча вона реально була така розмріяна, коли я наздогнала її на вулиці. Він з нею мило поводився, Поллі. Оце й усе. Був чесним і приємним.

– Багато людей з нею приємні, – сказала Поллі. – Алан аж зі шкури пнеться, щоб гарно з нею обходитися, а та все одно його соромиться.

– Наш містер Ґонт приємний по-особливому, – нехитро зауважила Розалі, і, ніби на підтвердження її слів, Нетті вхопилася за ручку дверей і повернула її.

Вона відчинила двері й так і стояла на хіднику, стискаючи парасолю, ніби те її мілке джерело рішучості майже зовсім вичерпалося. Поллі раптом відчула певність, що Нетті зачинить двері й поспішить геть. Долоні, хоч і з артритом, стиснулися в кулаки.

«Уперед, Нетті. Заходь. Лови шанс. Повертайся до світу».

Тоді Нетті всміхнулася, очевидно, у відповідь людині, яку ні Поллі, ні Розалі не бачили. Вона опустила парасолю, відвівши її від грудей… і ввійшла.

Двері за нею зачинилися.

Поллі повернулася до Розалі, і її вразило, що в тієї сльози на очах. Жінки перезиралися якусь мить, а тоді, сміючись, обійнялися.

– Уперед, Нетті! – гукнула Розалі.

– Два очка від нас! – погодилася Поллі, і сонце вирвалося з-за хмар у її голові на дві години раніше, ніж воно зробило це в небі над Касл-Роком.

2

Через п’ять хвилин Нетті Кобб сиділа в одному з дорогих крісел із високою спинкою, що їх Ґонт розставив уздовж стіни своєї крамниці. Забуті парасоля й сумочка лежали на підлозі поруч. Ґонт сидів біля неї, стискав її долоні й не відривав гострого погляду від її непевних очей. Абажур із карнавального скла стояв на одній зі скляних шафок біля контейнера з-під торта Поллі Чалмерз. Абажур був дивовижним і в антикварних крамницях Бостона міг би продаватися доларів за триста, якщо не більше. Нетті Кобб, проте, щойно купила його за десять доларів і сорок центів, усі гроші, що були в неї в сумці, коли вона зайшла в крамницю. А зараз забула про нього, як і про парасолю.

– Завдання, – промовляла вона. Голос звучав ніби крізь сон. Вона легенько поворухнула пальцями, щоб сильніше стиснути долоні містера Ґонта. Він зробив те ж у відповідь, і її обличчя торкнулася ледь помітна задоволена усмішка.

– Так, правильно. Це дрібниця. Ви ж знаєте містера Кітона, правда?

– Так, звісно, – відповіла Нетті. – Рональда і його сина Денфорта. Обох знаю. Ви кого маєте на увазі?

– Молодшого, – пояснив містер Ґонт, погладжуючи її долоні довгими великими пальцями. Нігті в нього були жовті й досить довгі. – Першого виборного.

– Позаочі його «Бастером» називають, – повідомила Нетті й захихотіла. То був різкий звук, навіть трохи істеричний, проте Ліленда Ґонта це наче не стривожило. Навпаки – звук не дуже нормального сміху Нетті наче сподобався йому. – Завжди так називали, ще відколи він хлопчиком був.

– Я хочу, щоб ви завершили оплату свого абажура, трішки розігравши Бастера.

– Розігравши? – стурбовано уточнила Нетті.

Ґонт усміхнувся.

– Потрібно просто влаштувати невеличкий жарт. А він і не дізнається, що це ви. Подумає на іншу людину.

– Ой. – Нетті перевела погляд повз Ґонта на абажур із карнавального скла, і на мить щось розтуманило її погляд – можливо, жадібність чи просто жадання й задоволення. – Ну…

– Усе буде гаразд, Нетті. Ніхто й не дізнається… а абажур буде у вас.

Нетті заговорила повільно і вдумливо:

– Мій чоловік багато кпинив із мене. Можливо, буде весело розіграти так когось іншого. – Вона знову подивилася на нього, і тепер її погляд пояснішав точно від тривоги. – Якщо від цього йому не буде боляче. Такого я не хочу робити. Я так зі своїм чоловіком зробила, знаєте.

– Боляче не буде, – м’яко промовив Ґонт, погладжуючи долоню Нетті. – Зовсім-зовсім. Я просто хочу, щоб ви дещо залишили в нього вдома.

– Але як я…

– Ось.

Він поклав їй щось у долоню. Ключ. Вона стиснула його.

– Коли? – запитала Нетті. Її замріяні очі знову повернулися до абажура.

– Скоро. – Він відпустив її долоню й підвівся. – А зараз, Нетті, мені треба запакувати цей чудовий абажур вам у коробку. Місіс Мартін має зайти подивитися на «лалік» через… – Він глипнув на годинник. – Божечки, через п’ятнадцять хвилин! Але у мене просто слів нема, наскільки я радий, що ви вирішили зайти. У наш час зовсім небагато людей здатні оцінити красу карнавального скла – більшість просто перекупники з касовими апаратами замість сердець.

Нетті також підвелася й поглянула на абажур милими очима закоханої жінки. Щемлива знервованість, з якою вона наближалася до крамниці, зникла зовсім.

– Він справді чудовий, правда?

– Навіть дуже, – тепло погодився містер Ґонт. – І я навіть не можу сказати… не можу дібрати слів… наскільки тішуся від думки, що ця річ потрапить у добрий дім, місце, де його не просто протиратимуть щосереди, доки через кілька років він не розіб’ється внаслідок якоїсь недбалості на шматочки, які підметуть і викинуть у смітник без відчуття особливої втрати.

– Я б так нізащо не вчинила! – скрикнула Нетті.

– Я знаю, – запевнив її містер Ґонт. – У цьому й полягає ваша чарівність, Нетиціє.

Нетті округлила очі на нього.

– Звідки ви знаєте моє ім’я?

– Такий у мене хист. Імен ніколи не забуваю. І облич.

Він пішов за шторку в задню частину крамниці. Повернувся, тримаючи рівний лист білого картону в одній долоні й здоровенну жужму цигаркового паперу в іншій. Поклав цигарковий папір біля контейнера від торта (жмут, тихенько й таємниче потріскуючи і шурхочучи, одразу почав розгортатися у щось схоже на величезну бутоньєрку) і почав згинати картон у форму коробки, яка ідеально підійшла для абажура.

– Упевнений, що ви належно доглядатимете річ, яку щойно купили. Саме тому я вам її й продаю.

– Справді? А я думала… містер Кітон… і той розіграш…

– Ні-ні-ні! – заперечив Ґонт, напівсміючись-напівдратуючись. – Розіграш може влаштувати будь-хто! Люди люблять жартувати одне з одного! Але вручити якусь річ людині, яка її любить і потребує… це вже зовсім інше. Іноді, Нетиціє, мені здається, що насправді я продаю щастя… ви так не думаєте?

– Ну, – щиро промовила Нетті. – Мене ви ощасливили, містере Ґонт. Дуже ощасливили.

Широкою усмішкою він оголив криві тісні зуби.

– Чудово! Це чудово! – Містер Ґонт запхав бутоньєрку із цигаркового паперу в коробку, поклав абажур у лоскітливу білосніжу, закрив коробку й демонстративними рухами заклеїв її. – Ось, готово! Ще одна задоволена клієнтка знайшла свою жадану річ!

Він передав їй коробку. Нетті взяла її. А коли пальцями торкнулася його, то відчула дрож огиди, хоча лише хвилину тому стискала їх дуже сильно, навіть пристрасно. Проте ті романтичні хвилини вже починали здаватися потьмареними й нереальними. Він поклав контейнер від торта зверху на білу коробку. У контейнері вона щось розгледіла.

– А що там?

– Записка для вашої роботодавиці, – пояснив Ґонт.

Обличчя Нетті одразу ж пронизала тривога.

– Це ж не про мене?

– Святі угодники, звісно ні! – сказав Ґонт, сміючись, і Нетті вмить розслабилася. Коли він сміявся, було неможливо опиратися чи не довіряти Ґонтові. – Бережіть абажур, Нетиціє, і приходьте ще.

– Обов’язково, – сказала Нетті, що могло бути відповіддю на обидва застереження, але в серці (у тому таємному вмістилищі, де потреби й страхи постійно штовхаються, ніби нахабні пасажири в переповненому вагоні метро) вона відчувала, що, хоч вона сюди ще, можливо, й прийде, абажур залишиться єдиною річчю, яку вона коли-небудь купить у «Необхідних речах».

Ну й що з того? Це прекрасна річ, яку вона завжди хотіла, єдине, що їй було потрібне, щоб завершити свою скромну колекцію. Нетті роздумувала, чи не розповісти містерові Ґонту, що її чоловік міг би ще жити, якби не розбив абажур із карнавального скла, вельми схожий на цей, чотирнадцять років тому і це було останньою краплею, яка штовхнула її за межу. За роки спільного життя він переламав їй багато кісток, і вона дозволяла йому жити. А коли він розбив те, що їй було справді потрібне, вона забрала його життя.

Вирішила не розповідати про це містерові Ґонту.

Він був схожим на того, хто, мабуть, і так знає.

3

– Поллі! Поллі, вона виходить!

Поллі облишила кравецького манекена, на якому повільно й уважно підтикáла крайку, і поспішила до вікна. Вони з Розалі стали пліч-о-пліч і дивилися, як Нетті виходить з «Необхідних речей» у стані, який можна було б описати лише як «добряче навантажений». Під пахвою вона тримала сумочку, під іншою – парасолю, а в руках несла квадратну білу коробку з контейнером від торта Поллі зверху.

– Я, мабуть, піду допоможу їй, – запропонувала Розалі.

– Ні. – Поллі рукою зупинила її. – Краще не треба. Думаю, вона почне соромитися й переполошиться.

Вони дивилися, як Нетті піднімається вулицею. Вона вже не бігла, ніби втікаючи від щелеп бурі. Тепер вона ледь не летіла.

«Ні, – подумала Поллі. – Ні, не так. Вона радше… пливе».

У голові вона одразу побудувала одну з тих дивних асоціацій, майже перехресний зв’язок, після чого розреготалася.

Розалі повернулася до неї, піднявши брови.

– Поділишся?

– Той вираз обличчя в неї, – пояснила Поллі, не відриваючи очей від Нетті, що перетинала Лінден-стріт повільними мрійливими кроками.

– Ти про що?

– Наче щойно потрахалась… і разів зо три кінчила.

Розалі порожевіла, знову глянула на Нетті, а тоді аж запищала зі сміху. Поллі доєдналася. Вони тримали одна одну й хиталися з боку в бік, дико регочучи.

– Ой-йой, – озвався Алан Пенґборн з передньої частини ательє. – Поважні пані, а так регочуть ще до полудня! Для шампанського ще ж зарано, то що так смішно?

– Чотири! – скажено гигочучи, скрикнула Розалі. Сльози лилися їй по щоках. – Як на мене, всі чотири!

Їх знову вхопив сміх, жінки хиталися туди-сюди, тримаючи одна одну, й аж завивали, поки Алан стояв і дивився на них, ховаючи руки в кишенях уніформи й добродушно усміхаючись.

4

Норріс Ріджвік прибув до шерифської управи у вуличному одязі приблизно за десять хвилин до того, як на фабриці пролунав полудневий свисток. Він мав денну зміну, від дванадцятої до дев’ятої вечора одразу перед вихідними, і саме так йому подобалося. Нехай інші розбираються з бардаком на дорогах і стежках округу Касл після того, як о першій зачиняться бари. Він міг би цим займатись і займався не раз, але майже завжди все закінчувалося тим, що він блював до знемоги. Іноді блював до знемоги, навіть коли жертви були на ногах, ходили й викрикували, що їм не треба дихати в ніяку блядську трубку і що вони більш-менш знають свої конструкційні права, – такий вже у Норріса був шлунок. Шила Бріґгем любила подражнити його словами, що він точнісінько як поліцейський Енді з серіалу «Твін-Пікс», але Норріс знав, що це не так. Енді плакав, коли бачив мерців. Норріс не плакав, проте мав схильність блювати на них, як одного разу ледь не наригав на Гомера Ґамаша, коли того знайшли розпластаним у рові біля цвинтаря «Гоумленд», забитим до смерті його ж протезом руки.

Норріс глянув на графік, побачив, що і Енді Клаттербак, і Джон Лапойнт патрулюють, тоді перевів погляд на дошку денної зміни. Для нього там не було нічого, що його також утішило. На довершення дня – принаймні цієї частини дня – друга його уніформа повернулася з чистки… у той же день, коли обіцяли, ну нарешті. Так йому не доведеться їхати додому переодягатися.

До поліетиленового пакета на одязі було прикріплено записку: «Слухай, Барні. Ти мені винен 5,25. Цього разу мене не намахуй, бо станеш сумнішим і мудрішим ще до того, як сонце зайде». І підпис: «Клат».

Навіть це письмове привітання не зіпсувало йому настрою. Шила Бріґгем була єдиною людиною в шерифській управі Касл-Рока, яка вважала, що Норріс ніби з «Твін-Пікс» (Норріс же припускав, що вона єдина в департаменті – окрім нього самого тобто, – хто взагалі дивиться той серіал). Інші поліцейські – Джон Лапойнт, Сіт Томас, Енді Клаттербак – називали його Барні, як персонажа Дона Ноттса в старому «Шоу Енді Ґріффіта». Іноді це його дратувало, та не сьогодні. Чотири дні денної зміни, тоді три вихідні. Цілий шовковий тиждень розпростерся перед ним. Іноді життя може бути розкішним.

Він дістав п’ятірку й один долар з гаманця і поклав на стіл Клата. «Слухай, Клате, знайди собі якесь хобі», – нашкрябав він ззаду на формі для звіту, упевнено підписав своїм іменем і залишив цидулку біля грошей. Тоді зняв поліетилен з уніформи й поніс у чоловічу роздягалку. Переодягаючись, він насвистував, а тоді, дивлячись на своє відображення в дзеркалі, схвально кивнув бровами. Господи, ну він же просто як нова копійка. На сто відсотків нова копійка. Грішникам Касл-Рока краще, до дідькової матері, бути сьогодні напоготові, інакше…

У дзеркалі він помітив якийсь рух позаду себе, та не встиг і голову повернути, як його схопили, обернули й вгатили об кахлі біля пісуарів. Голова лупнулася об стіну, кашкет злетів, а тоді він побачив перед собою кругле розпашіле обличчя Денфорта Кітона.

– Ти ким себе, блядь, уявив, Ріджвік? – запитав він.

Норріс зовсім забув про штраф, який учора запхав під двірник лобового скла Кітонового «кадиллака». Тепер згадав.

– Відпусти! – Він намагався вимовити це обурливо, але голос, що почувся, походив радше на писк. Відчув, як палають щоки. Завжди, коли він злився чи лякався – а зараз і те, й те, – то червонів, як дівчинка.

Кітон, на п’ять дюймів вищий і на сотню фунтів важчий, різко й коротко струснув полісмена, але після цього відпустив. Він дістав з кишені штраф і підніс його Норрісові до носа.

– Це ж твоє прізвище на цій херні сраній? – вимогливо запитав він, ніби Норріс це вже заперечив.

Норріс Ріджвік чудово знав, що це його підпис, хоч і схований під гумовою печаткою, але розбірливий, і що цю штрафну квитанцію він видер зі свого блокнота.

– Ти припаркувався на місці для каліки, – промовив він, відступаючи від стіни й потираючи потилицю. Гадство, там сто відсотків ґуля виросте (а Бастер ще й до всирачки налякав його, це не заперечиш). Коли первинне здивування вщухло, почав наростати гнів.

– На чому?

– На місці для людей з інвалідністю! – гаркнув Норріс. «І мало того, сам Алан наказав мені виписати той штраф!» – збирався продовжити він, але не став. Навіщо дарувати цій жирній свинюці задоволення від того, що переводиш стрілки? – Тобі вже про це не раз говорили, Ба… Денфорте, сам знаєш.

– Як ти мене назвав? – зловісно запитав Денфорт Кітон. По щоках і щелепі йому розросталися червоні плямки розміром із центифолії.

– Це дійсний штраф, – продовжив Норріс, ігноруючи останню репліку, – і, як на мене, його краще заплатити. Тобі пощастило, що я не штрафую тебе ще й за напад на поліцейського!

Денфорт розсміявся. Звук глухо відбивався від стін.

– Я тут ніякого поліцейського не бачу, – сказав він. – Лише худий шматок гімна в упаковці від в’яленої яловичини.

Норріс зігнувся й узяв кашкет. Нутрощі скрутило в клубок страху – Денфорт Кітон, ворог, якого й ворогові не побажаєш, – а гнів переріс у лють. Руки тремтіли. Проте він відвів секунду, щоб рівно посадити кашкет на голову.

– Можеш перетерти це з Аланом, якщо хочеш…

– Ні, я з тобою це перетру!

– …але мені ця розмова вже набридла. Заплатити потрібно протягом тридцяти днів, Денфорте, інакше тебе доведеться забрати. – Норріс випрямився до своїх повних п’яти футів і шести дюймів[33] і додав: – Де тебе шукати, ми знаємо.

Він рушив геть. Кітон, обличчя якого скидалося на захід сонця в зоні ядерного вибуху, ступив уперед, щоб перекрити йому шлях. Норріс спинився й підняв на нього палець.

– Зачепиш мене, і я тебе в камеру кину, Бастере. Не жартую.

– Так, з мене досить, – промовив Кітон дивним невиразним голосом. – Досить. Тебе звільнено. Скидай уніформу й починай шукати нову ро…

– Ні, – озвався позаду них голос, і обоє обернулися.

У дверях чоловічого туалету стояв Алан Пенґборн.

Кітон стиснув руки в пухкі білі кулаки.

– Не лізь у це.

Алан увійшов, двері позаду нього повільно зачинилися з тихим свистом.

– Ні, – повторив він. – Це я сказав Норрісові виписати той штраф. Ще я йому сказав, що сам скасую його перед нарадою щодо закупівель. Дене, це ж штраф на п’ять доларів. Якого хера з тобою діється?

Голос в Алана був збаламучений. Він почувався збаламучено. Бастер ніколи не був приємним чоловіком, навіть у кращі часи, але такий вибух – занадто навіть для нього. Від кінця літа чоловік здавався якимсь потріпаним і вічно на межі (Алан чув далекий рев його голосу, коли виборні проводили засідання комітету), а в очі йому поселився якийсь загнаний погляд. Він на мить задумався, чи Кітон, бува, не хворий, і вирішив, що подумає про це пізніше. Він і без того в гиденькій ситуації.

– Нічого зі мною не діється, – люто процідив Кітон і пригладив назад волосся. Норріс із задоволенням відзначив, що руки в того також тремтять. – З мене просто досить, мене дістали всі ці зарозумілі мудаки, як оцей… Я намагаюся зробити для міста якнайбільше… бля, та я багато чого вже зробив для цього міста… і мене замахало постійне переслідування… – На мить він спинився, ковтнув товстим борлаком й вибухнув: – Він мене Бастером назвав! Ти знаєш, як я на таке реагую!

– Він перепросить, – спокійно промовив Алан. – Правда, Норрісе?

– Не знаю, чи вдасться, – відповів Норріс. Голос тремтів, нутрощі викручувало, але гнів ще не вщух. – Я знаю, що це йому не подобається, але річ у тім, що він на мене зненацька наскочив. Я стояв, дивився в дзеркало чи рівно краватка лежить, коли він мене схопив і кинув об стіну. Я нормально так головою бахнувся. Блін, Алане, я навіть не думав, що говорю.

Алан перевів погляд на Кітона.

– Це правда?

Кітон опустив очі.

– Я був злий, – пояснив він.

Алан припустив, що для чоловіка його штибу це найближче до спонтанного й непрямого вибачення. Він знову глянув на Норріса, щоб перевірити, чи поліцейський це зрозумів. Здавалося, так. Добре. Один широкий крок до гасіння цієї маленької гидкої петарди в купці гімна. Алан трохи розслабився.

– Можемо вважати, що справу закрито? – уточнив він в обох. – Можемо просто добути науку з цього й жити далі?

– Я не проти, – за мить відповів Норріс.

Алана це вразило. Норріс кощавий, має звичку лишати напівпорожні банки «джолт коли» й «нігая»[34] в патрульній машині після зміни, а його звіти – це просто тихий жах… але серце в нього широченне. Він поступився не тому, що боїться Кітона. Якщо огрядний перший виборний так думає, то вельми помиляється.

– Вибач, що назвав тебе Бастером, – сказав Норріс. Насправді він не просив пробачення, від слова зовсім, але сказати йому не боліло. Напевно.

Алан подивився на дебелого чоловіка в яскравому спортивному піджаку й футболці-поло з відкритою шиєю.

– Денфорте?

– Гаразд, зам’яли, – сказав Кітон. Він говорив із тоном роздутої великодушності, і Алан відчув знайому хвилю неприязні до нього. Голос, що ховався глибоко в голові, примітивний крокодилячий голос підсвідомості, коротко й чітко озвався: «Але чому б тебе інфаркт не вхопив, Бастере? Чому ти просто не зробиш нам усім послугу й не сконаєш?»

– Гаразд, – промовив він. – Добре по…

– Якщо, – перебив Кітон, піднісши вгору палець.

Алан підняв брови.

– Якщо?

– Якщо ми якось розберемося з цим штрафом. – Він простягнув його в бік Алана, стиснувши двома пальцями, ніби шмáтку, якою витерли якусь сумнівну рідоту.

Алан зітхнув.

– Ходімо в мій кабінет, Денфорте. Обговоримо. – Глянув на Норріса. – У тебе зміна, так?

– Так, – відповів Норріс.

Клубок у шлунку досі не розплутався. Гарний настрій щез, мабуть, до кінця дня, і все через цю жирну свинюку, а Алан йому простить той штраф. Він розуміє, політика, але це не означає, що йому таке подобається.

– Побудеш іще трохи тут? – запитав Алан. Таким чином він питав: «Хочеш це обговорити?», поки Кітон стояв поруч і скалив зуби на них обох.

– Ні, – відповів Норріс. – Маю роботу, треба кілька місць відвідати. Пізніше поговоримо, Алане.

Він вийшов з туалету, пройшов повз Кітона, навіть погляду на нього не кинувши. І хоча Норріс цього не знав, Кітон докладав неймовірних – ледь не героїчних – зусиль, щоб стримати ірраціональний потяг влупити його ногою по сраці, щоб піддати ходу.

Алан і собі перевірив вигляд у дзеркалі, даючи Норрісу час без проблем ушитися, поки Кітон стояв біля дверей і нетерпляче зиркав на нього. Тоді Алан посунув назад в робоче приміщення, а Кітон – назирці за ним.

В одному з двох крісел біля дверей його кабінету сидів дрібний франтуватий чоловік у кремовому костюмі, напринджено читаючи велику книжку в шкіряній оправі, яка не могла бути не чим іншим, як Біблією. Серце Алана потонуло. Він був досить упевнений, що більше нічого надто неприємного не станеться за сьогоднішній ранок – до дванадцятої ще дві-три хвилини, – тож така думка здавалася слушною, але він помилився.

Преподобний Вільям Роуз закрив Біблію (оправа якої майже пасувала до його костюма) й скочив на рівні.

– Шери-ифе Пенґборн, – почав він. Преподобний Роуз належав до тих глухоманистих баптистів, які починають викручувати голосні звуки у разі емоційної напруги. – Чи можна з вами поговорити?

– Преподобний Роузе, дайте мені, будь ласка, п’ять хвилин. Мені треба розібратися з однією справою.

– Це-е неймовірно важливо.

«Ще б пак», – подумав Алан.

– Це також. П’ять хвилин.

Він прочинив двері й запросив Кітона у свій кабінет, поки преподобний Віллі, як любить його назвати отець Бріґгем, не сказав ще чогось.

5

– Це про «Нічку казино», – сказав Кітон після того, як Алан зачинив двері кабінету. – Згадаєш ще моє слово. Отець Джон Бріґгем, може, і товстолобий ірландець, але я б у будь-якому разі став на його бік, а не цього мужика. Роуз капець який пихатий мудак.

«От тобі й дорікає горщик чавунові, що чорний», – подумав Алан.

– Сідай, Денфорте.

Кітон сів. Алан обійшов до свого столу, дістав штрафну квитанцію й розірвав її на дрібні шматочки. Їх викинув у смітник.

– Є. Розібралися?

– Розібралися, – відповів Кітон і зібрався вставати.

– Ні, ще трохи посидь.

Кущисті брови Кітона збіглися під високим рожевим лобом у грозову хмару.

– Будь ласка, – додав Алан.

Він сів у своє крутне крісло. Долоні рушили одна до одної й спробували скластися в дрозда. Алан їх спинив і рівно склав на підставці під папір.

– Наступного тижня на нараді щодо закупівель ми розбираємося з питаннями бюджету, які обговорюватимуть у лютому на зборах жителів міста… – почав Алан.

– Канєшно, – буркнув Кітон.

– …і це штука політична, – продовжив Алан. – Я це усвідомлюю, і ти також усвідомлюєш. Щойно я суто з політичних міркувань порвав цілком дійсний штраф за паркування.

Кітон легенько всміхнувся.

– Ти вже достатньо давно в місті, щоб знати, як тут усе працює, Алане. Рука руку миє.

Алан посунувся в кріслі. Воно заскрипіло й запищало – звуки, які він часто чув уві сні після довгих важких днів. Таких, яким виявився цей.

– Так, – сказав він. – Рука руку миє. Але це поки що.

Брови знову збіглися докупи.

– Це що означає?

– Означає, що навіть у маленьких містах є момент, на якому політика закінчується. Ти не забувай, що я чиновник не призначений. Міські виборні можуть контролювати фінансові ресурси, але за мене люди голосують. А голосують для того, щоб зберігати і підтримувати закон. Я дав присягу і намагаюся її дотримуватися.

– Ти мені погрожуєш? Бо якщо так…

Саме в ту мить пролунав дзвінок на фабриці. Тут він почувся приглушено, але Денфорт Кітон усе одно підскочив, ніби його оса вжалила. На мить його очі округлилися, а руки вчепилися в білі виступи билець крісла.

Алан знову відчув те збаламучення. «Він боязкий, як кобила в тічку. Що з ним таке?»

Уперше він замислився, чи містер Денфорт Кітон, перший виборний Касл-Рока задовго до того, як Алан узагалі почув про це місце, раптом не вживає щось не зовсім кошерне.

– Я тобі не погрожую, – заспокоїв Алан.

Кітон знову почав розслаблятися, але сторожко… ніби боявся, що свисток на фабриці озветься знову, просто щоб познущатися з нього.

– Добре. Бо питання не лише у фінансових ресурсах, шерифе Пенґборн. Рада виборних, а також троє окружних адміністраторів мають право звільняти й призначати заступників шерифа. Окрім багатьох інших прав, про які, я певен, ти знаєш.

– Це суто бюрократія.

– І завжди так було, – погодився Кітон. Із внутрішньої кишені він дістав сигару «Рой Тен». Протягнув її між пальцями, шурхочучи поліетиленом. – Це ж не означає, що так завжди має бути.

«А тепер хто кого залякує?» – подумав Алан, але нічого не сказав. Натомість відкинувся в кріслі й дивився на Кітона. Той кілька секунд тримав зоровий контакт, а тоді опустив очі й почав порпатися в обгортці.

– Наступного разу запаркуєшся на місці для інвалідів, я сам тобі випишу штраф і він нікуди не дінеться, – сказав Алан. – А якщо ще хоч раз торкнешся когось із моїх заступників, я тебе закрию зі звинуваченням у нападі третього ступеня. Це станеться, скільки б у міських виборних не було так званих прав. Бо для мене це перестає бути питанням політики. Зрозуміло?

Якусь мить Кітон роздивлявся сигару, ніби медитуючи. Коли знову підняв очі на Алана, вони обернулися дрібними твердими шматками кременю.

– Шерифе Пенґборн, якщо хочеш дізнатися, наскільки тверда в мене срака, вперед, продовжуй тиснути.

У Кітона на обличчі був написаний гнів – так, без сумніву, проте Алан подумав, що це ще не все. Там також був страх. Чи побачив він це? Чи відчув? Невідомо, та це й не важить. Але чого Кітон боїться… ось що важить. Це може важити досить багато.

– Зрозуміло? – повторив Алан.

– Так, – відповів Кітон. Він зняв поліетилен із сигари несподіваним різким рухом і впустив його на підлогу. Сигару затиснув зубами й так і вимовив:

– А тобі зрозуміло?

Крісло заскрипіло й зарипіло, коли Алан знову нахилився вперед. Він серйозно подивився на Кітона.

– Я розумію, що ти говориш, але ні чорта не розумію, що ти коїш, Денфорте. Ми ніколи не були з тобою якимись кентами…

– Звичайно, – вторував Кітон й відкусив кінчик сигари.

На мить Алан подумав, що той також опиниться на підлозі, і приготувався пропустити й це також – політика, – але Кітон виплюнув його собі в долоню, а тоді впустив у чисту попільничку на столі. Там кінчик лежав, ніби маленьке собаче гіменце.

– …але в нас завжди були непогані робочі стосунки. А тепер оце. Щось не так? Якщо що, я можу допомогти…

– Усе так, – перебив Кітон, різко підводячись. Він знову лютував – навіть більше, ніж просто лютував. Алан майже бачив, як у нього з вух пара валить. – Просто мені вже так набридло це… переслідування.

Він уже вдруге вжив це слово. Аланові воно здавалося дивним, тривожним. Узагалі вся ця розмова здавалася йому тривожною.

– Ну, у разі чого ти знаєш, де я, – сказав Алан.

– Та знаю, знаю! – вигукнув Кітон і рушив до дверей.

– І прошу тебе, Денфорте… не забувай про місце для інвалідів.

– Та пішли ви нахуй зі своїм місцем і інвалідами! – гаркнув Кітон і затраснув за собою двері.

Алан сидів за столом і довго свердлив поглядом зачинені двері, а стурбований вираз не сходив з його обличчя. Тоді він обійшов стіл, підняв зіжмаканий поліетиленовий циліндр, що лежав на підлозі, кинув його у відро для сміття й підійшов до дверей, щоб запросити всередину Пароплавчика Віллі.

6

– Містер Кітон такий сумний, здається, – сказав Роуз.

Він обережно примостився в кріслі, яке щойно звільнив перший виборний, з відразою розглядаючи кінчик сигари, що лежав у попільниці, після чого обережно поклав білу Біблію собі на сухорляві коліна.

– Наступного місяця багато зустрічей стосовно закупівель, щось таке, – невиразно пояснив Алан. – Це, напевно, сильний стрес для виборних.

– Так, – погодився преподобний Роуз. – Бо ж І-ісус сказав нам: «Отож віддавайте кесареве кесарю, а Боже – Богові».

– Ага, – зітхнув Алан. Раптом йому самому захотілося цигарку, щось на кшталт «лакі» чи «пелл-мелл», по вінця заповнену смолою й нікотином. – Що ж я вам сьогодні можу віддати, пре… преподобний Роузе? – Він перелякався, коли усвідомив, що щойно був максимально близько до того, щоб звернутися до чоловіка «преподобний Віллі».

Роуз зняв круглі окуляри без оправи, протер їх і знову почепив на ніс, ховаючи дві невеликі червоні плямки на переніссі. Чорне волосся, приліплене до голови якимсь зіллям, запах якого Алан відчував, та не міг розпізнати, блищало під проміннями флуоресцентної лампи з решіткою на стелі.

– Справа стосується мерзоти, яку отець Джон Бріґгем чомусь називає «Нічкою казино», – зрештою оголосив преподобний Роуз. – Якщо пам’ятаєте, шерифе Пенґборн, я приходив до вас невдовзі після того, як уперше почув цю страшну ідею, з вимогою, щоб ви відмовилися давати дозвіл на таку поді-ію в ім’я благопристойності.

– Преподобний Роузе, якщо ви пам’ятаєте…

Роуз владно підніс одну руку, а іншою поліз у кишеню піджака. Дістав звідти брошуру завбільшки ледь не з цілу книжку. То була, як побачив Алан із завмерлим серцем (хоча й без особливого подиву), скорочена версія Кодексу законів штату Мейн.

– І от я приходжу знову, – дзвінким тоном проголосив преподобний Роуз, – із вимогою заборонити цю подію не лише в ім’я благопристойності, а в ім’я закону!

– Преподобний Роузе…

– Ось розділ 24, підрозділ 9, другий абзац Кодексу законів штату Мейн, – перервав його преподобний Роуз. Щоки в нього палали червінню, і Алан усвідомив, що єдине, чого він досягнув за останні кілька хвилин, – це поміняв одного божевільного на іншого. – Уривок, у якому вка-азано, – читав преподобний Віллі, голос якого переростав у проповідницький спів, такий знайомий його здебільшого захопленій парафії: – «Ігри, виграш у яких залежить від випадковості, прописані в розділі 23 цього Ко-одексу, у яких ставки у грошовій формі вважаються однією з умов, визначаються як незаконні». – Він захрьопнув Кодекс і подивився на Алана. Очі в нього горіли. – Визначаються як не-езаконні! – вереснув він.

Алан відчув потяг викинути руки в повітря й закричати: «Сла-ава Го-осподу, алилуя!» Коли минулося, він заговорив:

– Я знаю про ті частини Кодексу, що стосуються азартних ігор, преподобний Роузе. Я їх переглянув після того, як ви минулого разу до мене приходили, і показав Альбертові Мартіну, який виконує багато юридичної роботи для міста. Його думка така, що розділ 23 не стосується таких речей, як «Нічка казино». – Він замовк, тоді додав: – І мушу вам сказати, що це також і моя думка.

– Це неможливо! – виплюнув Роуз. – Вони хочуть обернути Божий дім на картярське лігво, а ви мені кажете, що це законно?

– Це настільки ж законно, як і бінґо, яке проходить у залі «Доньок Ізабелли» з 1931-го.

– Це-е вам не бінґо! Це-е рулетка! Там гратимуть у карти на гроші! Там будуть, – голос преподобного Роуза затремтів, – ко-ості!

Алан спинив руки, що силкувалися скластися в іще одну птаху, і цього разу навіть сплів їх докупи на підставці.

– Я попросив Альберта написати запит Джиму Тірні, головному прокуророві штату. Відповідь була та сама. Вибачте, преподобний Роузе. Знаю, що це вас ображає. От я, наприклад, не люблю дітей на скейтбордах. Я б заборонив ті штуки, якби міг, але ж не можу. Іноді в демократії ми мусимо миритися з деякими речами, яких не схвалюємо.

– Але це ж азартні ігри! – заверещав преподобний Роуз, у голосі якого вчувалися справжні муки. – Це ігри на гроші! Як це може бути законним, якщо Кодекс чітко вказує…

– Судячи з того, як вони це організовують, там не зовсім ігри на гроші. Усі учасники… сплачують пожертви перед входом. За це отримують відповідну суму ігрової валюти. Наприкінці вечора буде аукціон, на якому розіграють певну кількість призів – не грошей, а призів. Відеомагнітофон, тостер-духовка, порохотяг, порцеляновий сервіз, отаке. – І ще якийсь стрибучий внутрішній біс потягнув його додати: – Наскільки я знаю, з початкової пожертви навіть відраховується податок.

– Це нечестива мерзенність, – промовив преподобний Роуз. Колір сповз із його щік. Ніздрі роздималися.

– Це моральна оцінка, а не юридична. Таке відбувається по всій країні.

– Так, – сказав Роуз. Він звівся на ноги, стискаючи Біблію перед собою, наче щит. – І це влаштовують католики. Католики обожнюють азартні ігри. Я маю намір це припинити, ше-ефе Пенґборн. З вашою допомогою чи без неї.

Алан також підвівся.

– Кілька моментів, преподобний Роуз. Шериф Пенґборн, а не «шеф». І я вам не можу вказувати, що говорити на своїх проповідях, так само як не можу вказувати отцеві Бріґгему, які події організовувати в його церкві, чи в залі «Доньок Ізабелли», чи в залі «Лицарів Колумба» – якщо це, звісно, не щось відверто заборонене законом. Але я можу попередити вас бути обережним і, думаю, мушу це зробити.

Роуз зміряв його холодним поглядом.

– Ви про що?

– Я про те, що ви засмучений. Ви зі своїми людьми можете розклеювати плакати по всьому місту, можете писати листи в газети, але є певна межа порушення, яку не можна перетинати. Раджу вам із цим змиритися.

– Коли І-ісус побачив блудниць і гендлярів у хра-амі, Він не звірявся з писаним кодексом, шерифе. Коли І-ісус побачив, як ті ганебні чоловіки й жінки оскверняють дім Божий, Він не шукав ніякої межі порушення. Наш Господь вчинив те, що правильно!

– Так, – спокійно погодився Алан. – Але ви – не Господь.

Роуз довго дивився на нього розпаленими, ніби газові пальники, очима, і Алан подумав: «Овва. Та цей мужик скажений, як капелюшник».

– Гарного вам дня, шефе Пенґборн, – холодно промовив Роуз.

Цього разу Алан вирішив не виправляти його. Лише кивнув і простяг руку, хоча й чудово усвідомлював, що її не потиснуть. Роуз обернувся й тріумфально пішов до дверей, не відриваючи Біблію від грудей.

– Ви попустіться з цим, преподобний Роузе, окей? – гукнув йому в спину Алан.

Роуз не обернувся й нічого не відповів. Він крокував до дверей і захряснув їх за собою так сильно, аж скло в рамці задеренчало. Алан сів за стіл і долонями стиснув скроні.

За кілька секунд голову в кімнату боязко просунула Шила Бріґгем.

– Алане?

– Він пішов? – запитав Алан, не піднімаючи очей.

– Священник? Так. Вискочив, як вітер березневий.

– Елвіс покинув будівлю, – безбарвно проронив Алан.

– Що?

– Нічого. – Він підвів голову. – Мені б якусь наркоту сильну, якщо можна. Шило, глянеш у шафці з доказами, подивишся, що ми маємо?

Вона всміхнулася.

– Уже перевіряла. Боюся, сервант порожній. Чашка кави згодиться?

Він усміхнувся у відповідь. День уже почався, і він мусить бути кращим, ніж ранок. Мусить.

– Давай.

– Домовилися. – Вона зачинила двері, й Алан врешті-решт випустив долоні з полону. Невдовзі через жмут сонячного проміння на стіні навпроти вікна ширяла зграя дроздів.

7

Щочетверга останній урок дня в середній школі Касл-Рока відводили для різноманітних позашкільних видів діяльності. Оскільки він був одним із кращих учнів і не братиме участі в шкільній діяльності аж до кастингу на зимову виставу, Браянові Раску дозволяли йти того дня раніше – це чудово збалансовувало його довгі вівторки.

Цього четверга він переступив поріг бічного виходу майже перед тим, як припинив дзвеніти дзвінок на шостий урок. У рюкзаку лежали не лише книжки, а й плащ-дощовик, який мама змусила зранку вдягнути, тож рюкзак кумедно випинався на спині.

Їхав він швидко, серце надривно гупало в грудях. Йому треба дещо

(завдання)

зробити. Невеликий обов’язок, з яким треба розібратися. Насправді досить веселий обов’язок. Тепер він знав, у чому той полягає. Йому це стало чітко зрозуміло, коли Браян мріяв собі дорогою на урок математики.

Коли Браян спустився з Касл-Гіллу по Скул-стріт, сонце вперше за день вийшло з-за пошматованих хмар. Він зиркнув ліворуч і побачив тінь хлопця й тінь велосипеда, які не відстають від нього на мокрому тротуарі.

«Мусиш їхати швидко, щоби встигати за мною сьогодні, малий-тінь, – подумав він. – Я маю кудись піти й дещо зробити».

Браян крутив педалі через бізнес-район, не переймаючись тим, щоб глянути через Мейн-стріт на «Необхідні речі», ненадовго зупинившись на перехресті, щоб недбало подивитися в обидва боки, перш ніж знову поспішити далі. Коли досягнув перехрестя Понд-стріт (тобто його вулиці) і Форд-стріт, повернув праворуч, замість продовжити їхати по Понд-стріт до свого будинку. На перетині Форд і Віллоу звернув ліворуч. Віллоу-стріт ішла паралельно Понд-стріт: задні двори будинків обох вулиць розташовувалися один навпроти одного, у більшості випадків відділені дерев’яною огорожею.

На Віллоу-стріт живуть Піт і Вілма Джерзики.

«Тут треба бути трохи обережним».

Але Браян знав, як бути обережним. Він усе продумав у голові дорогою зі школи, і вийшло легко, майже так, наче воно завжди там було, те знання про завдання, яке треба виконати.

У будинку Джерзиків було тихо, а на під’їзній доріжці – порожньо, та це не обов’язково означає, що все безпечно й добре. Браян знав, що Вілма працює принаймні на пів ставки в «Маркеті Гемпгіллів» на шосе 117, бо бачив, як вона там орудує касовим апаратом, а навколо голови в неї, як завжди, пов’язано шарф, однак це не означає, що зараз вона там. Маленький побитий «юґо», який вона водить, може бути в гаражі, де його не видно.

Браян проїхав на велосипеді по під’їзній доріжці, зліз, відставив ніжку. Тепер серцебиття відчувалось у вухах і горлі. Лунало ніби барабанний дріб. Він підійшов до передніх дверей, повторюючи слова, які скаже, якщо місіс Джерзик таки виявиться вдома:

«Доброго дня, місіс Джерзик, я Браян Раск з іншого боку кварталу, знаєте? Я учень середньої школи, скоро ми будемо продавати підписки на журнал, щоб купити для шкільного оркестру нову уніформу, тому я розпитую людей, чи не потрібно їм журналів. Щоб я міг прийти пізніше, як матиму набір для продажу. Хто продає найбільше, отримує призи».

Звучало непогано, коли він розробляв цей план у голові, і досі звучить добре, але все одно він відчував напругу. Зо хвилину він стояв на порозі, дослухався до звуків усередині будинку – радіо, телевізор із якимсь серіалом (проте не «Санта-Барбарою», вона починається лише через кілька годин), можливо, порохотяг. Він нічого не чув, та це означає не більше, ніж порожня під’їзна доріжка.

Браян натиснув дзвінок. Десь у глибинах будинку почув невиразне «Дінь-дон!».

Браян стояв на порозі, чекав, час від часу роззирався, чи ніхто його не бачить, але Віллоу-стріт наче спала. А ще перед будинком Джерзиків ріс живопліт. І це добре. Коли робиш

(завдання)

щось, що люди – наприклад, мама чи тато – не зовсім схвалюють, живопліт – найкраще, що лише може бути.

Минуло пів хвилини, двері не відчиняли. Поки добре… та краще перестрахуватися, ніж потім шкодувати. Він знову натиснув дзвінок, цього разу двічі, тож із нутра будинку долинув звук «Дінь-дон! Дінь-дон!».

Усе одно нічого.

Гаразд. Усе досить добре. Фактично все цілком чудово й максимально чотко.

Можливо, й цілком чудово та максимально чотко, але Браян не стримався й знову роззирнувся – цього разу злодійкувато, – поки вів велосипед, не піднявши стійку, між будинком і гаражем. У цій зоні, яку хлопці з компанії «Сайдинг і двері від Діка Перрі» називають підворіттям, Браян знову припаркував велосипед. Тоді зайшов на задній двір. Серце калатало як ніколи. Іноді в нього тремтів голос, коли так сильно билося серце. Він сподівався, що, якщо місіс Джерзик на задньому дворі, садить цибулини квітів чи щось таке, голос під час розповіді про підписки так не тремтітиме. Якщо тремтітиме, вона може запідозрити, що він бреше. А це може призвести до такого лиха, про яке він навіть думати не хоче.

Позаду будинку Браян зупинився. Бачив частину заднього двору Джерзиків, але не весь. І раптом затія перестала здаватися такою веселою. Раптом це здалося злим розіграшем, не більше, проте точно не менше. У голові прорвався тривожний голос: «Браяне, може, просто сядеш на велосипед і чкурнеш звідси? Їдь додому. Випий склянку молока і добряче все це обдумай».

Так. Це здавалося вельми доброю – вельми розумною – ідеєю. Він уже був почав дійсно обертатись… а тоді йому явився образ, безмірно потужніший, ніж той голос. Він побачив довгий чорний автомобіль – «кадиллак» чи, можливо, «лінкольн-марк IV», – який зупиняється перед його будинком. Відчиняються двері, і з салону виходить містер Ліленд Ґонт. Лише містер Ґонт одягнений уже не в куртку-смокінг, як у Шерлока Голмса з тих історій. Містер Ґонт, що тепер крокує на горизонті Браянової уяви, у грізному чорному костюмі – костюмі організатора похорону, – а обличчя в нього далеко не приязне. Темно-блакитні очі ще більше потемніли від гніву, а губи оголили криві зуби… але не в усмішці. Довгі тонкі ноги маршують по доріжці в бік переднього входу Расків, а чоловік-тінь, пришпилений до них, скидається на повішеника з фільму жахів. Підійшовши до дверей, він не натисне дзвінок, о ні. Він просто ввірветься всередину. Якщо Браянова ма спробує стати йому на заваді, він її відштовхне. Якщо Браянів тато спробує стати йому на заваді, містер Ґонт його вирубить. А якщо Браянів молодший братик, Шон, спробує стати йому на заваді, то містер Ґонт шпурне його через весь будинок, ніби квотербек «аве марію»[35]. Він кинеться нагору, горлаючи Браянове ім’я, а троянди на шпалерах зів’януть, коли по них пробіжить тінь-повішеник.

«Він і мене знайде, – подумав Браян. Коли він стояв збоку біля будинку Джерзиків, його обличчя слугувало етюдом у переполошених тонах. – Навіть якщо ховатимусь. Навіть якщо втечу аж до самого БОМБЕЯ. Він і там мене знайде. А коли це станеться…»

Він спробував заблокувати цей образ, вимкнути його, та не міг. Він побачив, як очі містера Ґонта розростаються, перетворюються на блакитні розколини, глибина яких сягає далеко-далеко в якусь мерзенну індигову нескінченність. Він бачив довгі руки містера Ґонта, з химерно рівними пальцями, що перетворюються на кігті, опускаючись йому на плечі. Відчув, як від дотику на шкірі виступають сироти. Почув рев містера Ґонта: «У тебе є дещо моє, Браяне, і ти за це не заплатив!»

«Я віддам! – почув він власний крик у бік викривленого полум’яного обличчя. – Будь ласка, будь ласка, я віддам, віддам, лише не робіть мені боляче!»

Браян повернувся в реальний світ, затурканий, як і тоді, коли у вівторок вийшов із «Необхідних речей». Відчуття зараз були далеко не такі приємні, як тоді.

Він не хотів віддавати картку Сенді Коуфекса, у цьому річ.

Він не хотів, бо вона його.

8

Майра Еванс ступила під навіс «Необхідних речей» у ту ж мить, як син її найкращої подруги вийшов на задній двір Вілми Джерзик. Погляд Майри, спершу собі через плече, тоді вздовж Мейн-стріт, був навіть злодійкуватішим, ніж погляд Браяна на Віллоу-стріт.

Якби Кора – яка дійсно її найкраща подруга – знала, що вона тут і, що важливіше, чому вона тут, то, мабуть, більше б ніколи з Майрою не заговорила. Бо Корі також хотілося мати ту фотографію.

«Не зважай», – подумала Майра. Їй спали на думку дві приказки, обидві начебто чудово підходили для цієї ситуації. «Хто перший, того й капці», – заявляла перша. «Очі не бачать, серце не болить», – стверджувала друга.

І все одно, перш ніж вирушити в центр, Майра вдягнула великі окуляри «Фостер Ґрант»[36]. «Краще перестрахуватися, ніж потім побиватися», – ще одна вартісна порада.

Тепер вона повільно підібралася до дверей і роздивлялася табличку, що там висіла: ВІВТОРОК І ЧЕТВЕР – ЛИШЕ ЗА ПОПЕРЕДНЬОЮ ДОМОВЛЕНІСТЮ

У Майри не було домовленості. Вона прийшла сюди нічого не обдумуючи, гнана дзвінком від Кори, що відбувся хвилин двадцять тому.

– Я весь день про це думаю! Я просто мушу собі її мати, Майро… треба було в середу купити, але в мене лише чотири долари в сумочці було, а я не знала, чи візьме він особистий чек. Сама знаєш, як то незручно, коли не приймають. Картаю себе відтоді весь час. Та шо там, я й очей не стулила минулої ночі. Знаю, ти, мабуть, думаєш, що я здуріла, але так і є.

Майра й близько не вважала її здурілою і знала, що це правда, бо й сама минулої ночі очей не склепила. І з боку Кори неправильно припускати, що фотографія мусить належати їй лише тому, що вона побачила її першою – так, ніби в неї на це якесь Богом дане право чи що.

– Все одно не вірю, що вона її першою побачила, – пробурмотіла Майра сердитим тоном. – Я думаю, що це я перша побачила.

Питання, хто першою побачила ту смаковиту фотографію, все одно спірне. Неспірною була думка Майри про те, як вона почуватиметься, коли заходитиме в дім Кори й бачитиме ту фотографію Елвіса над камінною полицею, одразу між Кориною керамічною фігуркою Елвіса й Кориним порцеляновим пивним кухлем з Елвісом. Коли вона собі це уявляла, шлунок Майри піднімався десь аж під серце й зависав там, скручений, ніби волога ганчірка. Так само вона почувалася під час першого тижня війни проти Іраку.

Це неправильно. У Кори ціла купа різних гарних речей із Елвісом, вона навіть раз була на його концерті. Це було в адміністративному центрі Портленда десь за рік до того, як Короля покликали в рай, до його любої матусі.

– Та фотографія має бути моя, – крізь зуби процідила Майра і, збираючи всю свою сміливість, постукала у двері.

Ті відчинилися ще до того, як вона опустила руку, і її ледь не збив із ніг вузькоплечий чоловік, що саме виходив.

– Вибачте, – пробурмотів він, не піднімаючи голови, і їй заледве вдалося усвідомити, що то містер Константін, фармацевт із «Супер Ліків Лавердьє». Він поспішив через вулицю, а потім на міську толоку, стискаючи в руках невеликий загорнутий пакунок і не роззираючись ні праворуч, ні ліворуч.

Коли вона обернулася, у дверному прорізі стояв містер Ґонт, усміхаючись їй і не зводячи радісних карих очей.

– У мене не призначено зустріч… – тихенько промовила вона.

Браян Раск, який звик до того, що Майра говорить тоном повної владності й упевненості, і за мільйон років не розпізнав би той голос.

– Уже призначено, дорогенька, – відповів містер Ґонт, усміхаючись, і відійшов убік. – Ласкаво прошу! Заходьте вільно й залиште трохи того щастя, яке з собою принесли!

Після одного швидкого огляду місця, щоб пересвідчитися, що знайомих тут немає, Майра Еванс поквапилася всередину «Необхідних речей».

Двері за нею зачинилися.

Долоня з довгими пальцями, білими, наче в трупа, потягнулася крізь темряву, віднайшла кілечко на шнурку й опустила жалюзі.

9

Браян і не усвідомлював, що затамував подих, доки не випустив повітря довгим свистливим зітханням.

На задньому дворі Джерзиків нікого не було.

Вілма, без сумніву, підбадьорена хорошою погодою, вивісила прання, перш ніж піти на роботу чи куди там вона пішла. Білизна ляскала на трьох мотузках під променями сонця на свіжому леготі. Браян підійшов до заднього виходу, зазирнув усередину, прикриваючись від відблиску долонями. Він зазирав у безлюдну кухню. Подумав, чи не постукати, а тоді вирішив, що це просто ще один спосіб позволікати з його завданням. Нікого немає. Найкраще, що можна зробити, – це виконати те, для чого прийшов, і вшиватися геть.

Він повільно спустився сходами на задній двір. Мотузки, навантажені сорочками, штанами, білизною, простирадлами й наволочками, висіли ліворуч. Праворуч розкинувся невеликий город, з якого зібрали всі овочі, за винятком кількох миршавих гарбузів. В кінці городу виструнчилася огорожа із соснових дощок. Браян знав, що по той бік живуть Гемпгілли, лише за чотири будинки від його.

Злива попередньої ночі перетворила город на багнюку. Більшість гарбузів лежали напівзануреними в баюри. Браян зігнувся, зібрав по жмені темно-брунатної багнюки в кожну долоню й рушив до мотузки з одягом, а коричнева вода стікала йому між пальців.

На мотузці, що найближче до городу, по всій довжині висіли простирадла. Вони були досі вологі, але швидко сохли під поривами вітру. Ліниво ляскали. Чисті, бездоганно білі.

«Вперед, – прошепотів у голові голос містера Ґонта. – Вперед, Браяне, – як сам Сенді Коуфекс. Вперед!»

Браян закинув руки за плечі, долонями до неба. Він майже не здивувався, коли помітив, що в нього знову стоїть, як уві сні. Він радів, що не засцяв. Це буде весело.

Хлопець упевнено махнув руками. Багно вилетіло йому з долонь довгими коричневими піке, що розірвалися на шрапнель, перш ніж уразити хвилі простирадл. Болото оббризкало їх текучими мотузяними параболами.

Він повернувся до городу, набрав іще дві пригорщі, жбурнув їх у простирадла, повернувся, взяв іще, іще кинув. На нього напало якесь шаленство. Браян методично походжав туди-сюди, спершу набирав болото, тоді кидався ним.

Браян би так увесь день продовжував, якби звідкись не донісся крик. Спочатку він подумав, що то кричать на нього. Браян зіщулився і видушив із себе переляканий дрібний писк. Коли усвідомив, що то просто місіс Гейвергілл кличе свого собаку по той бік огорожі.

І все одно йому треба звідси забиратися. І то швидко. На мить, проте, Браян спинився, роздивився результати своїх діянь і відчув скороминущий трепет сорому й тривоги.

Простирадла захистили більшу частину одягу, але самі вони були обліплені баговинням. Було лише кілька окремих білих клаптиків, що показували, якого кольору простирадла були спочатку.

Браян опустив очі на закаляні багном долоні. Тоді кинувся до рогу будинку, де стирчав кран. Його ще не перекрили перед зимою. Браян повернув вентиль, і з крана полився холодний потік. Він підставив під нього руки й щосили тер їх одна об одну. Умивав, доки весь бруд не щез, включно з поганню під нігтями, не зважаючи на закоцюбіння, що дедалі більше посилювалося. Навіть потримав рукави сорочки під краном.

Він вимкнув кран, повернувся до велосипеда, підняв ніжку й вивів його назад на під’їзну доріжку. Пережив дуже погану мить, коли побачив, як наближається малий сімейний автомобіль жовтого кольору, але то був «сівік», а не «юґо». Авто проїхало не сповільнюючись, а водій навіть уваги не звернув на хлопчика з червоними шкарубкими долонями, що завмер біля велосипеда на під’їзній доріжці Джерзиків, хлопчика, чиє обличчя слугувало ледь не білбордом з одним-єдиним словом «ВИННИЙ!», виведеним крикливими літерами.

Коли авто зникло, Браян виліз на велосипед і почав крутити педалі, несучись поперед батька в пекло. Він не спинявся, доки не викотився на під’їзну доріжку свого дому. На той час закляклість уже покидала його руки, але вони чухались і пекли… і досі були червоні.

Коли він зайшов усередину, мама гукнула з вітальні:

– Браяне, це ти?

– Так, ма.

Те, що він учинив на задньому дворі Джерзиків, уже здавалося сюжетом з якогось сну. Звісно, хлопчик, що стоїть тут, у цій залитій сонцем логічній кухні, хлопчик, що вже біля холодильника й дістає звідти молоко, не може бути тим же хлопчиком, який по зап’ястки занурював руки в болото на городі Вілми Джерзик, а тоді шпурляв ним на її чисті простирадла знову, і знову, і знову.

Звісно ж ні.

Він налив собі склянку молока, роздивляючись долоні. Чисті. Червоні, але чисті. Поставив молоко назад. Серце повернулося до звичного ритму.

– Браяне, як там у школі? – доплив голос Кори.

– Нормально.

– Хочеш подивитися зі мною телевізор? Скоро почнеться «Санта-Барбара», і в мене тут «гершіс кіссес»[37].

– Звісно, – погодився він. – Але спочатку нагору на хвилину зайду.

– Тільки молоко там не залиш! Воно скисне, смердітиме, і ту склянку посудомийка ніколи не відмиє!

– Не залишу, ма.

– Дивись мені!

Браян пішов нагору і пів години просидів за столом, милуючись карткою Сенді Коуфекса. Коли зайшов Шон і запитав, чи він не хоче піти з ним у магазинчик неподалік, Браян захряпнув альбом із картками й наказав Шонові забиратися з кімнати й не повертатися, доки не навчиться стукати у двері, якщо ті зачинені. Він почув, як Шон стоїть і плаче в коридорі, й не відчув ні краплі співчуття.

Урешті-решт, мають же бути якісь манери.

10

В окружній тюрмі гульбу доглядач завів, Там був тюремний гурт, що вшкварив бісів. Холодна аж хиталась, як рубали рок, Чули б ви співи тих тюремних пташок![38]

Король стоїть, розвівши ноги, блакитні очі горять, холоші-кльош білого комбінезона трусяться. Штучні діаманти мерехтять і виблискують під світлом прожекторів над головою. Пучок синьо-чорного волосся падає йому на лоба. Мікрофон біля рота, та не настільки близько, щоб Майра не бачила відкопилений вигин верхньої губи.

Їй усе видно. Вона в першому ряду.

І раптом, коли вибухає ритм-секція, він простягає руку, простягає руку ЇЙ, як Брюс Спрінгстін (який ніколи й близько до Короля не дорівняється, хоч за мільйон років, хоч би як старався) простягає руку тій дівчині у кліпі «Танці в темряві».

На мить вона надто приголомшена, щоб реагувати, надто приголомшена, щоб рухатися, а тоді руки позаду штовхають її вперед, а Його рука хапає її за зап’ясток, Його рука тягне її на сцену. Вона ВІДЧУВАЄ його запах, суміш поту, «Інґліш Лезеру»[39] й гарячої чистої плоті.

Усього за мить Майра Еванс опиняється в руках Елвіса Преслі.

Атлас комбінезона гладенько пробігає під долонями. Її обвивають мускулисті руки. Обличчя, ЙОГО обличчя, обличчя Короля, усього за кілька дюймів від її. Він танцює з нею – вони пара, Майра Джозефін Еванс із Касл-Рока, штат Мейн, і Елвіс Арон Преслі, з Мемфіса, штат Теннессі! Вони брудно витанцьовують по сцені перед чотирма тисячами пискотливих фанаток, поки «Джорданейрз»[40] виспівують той відпадний старий рефрен із п’ятдесятих: «До танцю… Усі разом, до танцю…»

Його стегна труться об її. Вона відчуває вигнуте напруження в центрі, де Король штовхається об її живіт. Тоді він розкручує її, спідниця здіймається горизонтально, виставляє напоказ ноги, аж до мережива трусиків «Вікторіаз Сікрет», її долоня обертається в його, ніби вісь у втулці, а тоді він знову притягує її до себе, а рука опускається до її попереку, до випину сідниць, міцно обхоплює їх. На мить вона опускає очі, і там, унизу, за вогнями рампи, бачить Кору Раск. Кора люто блимає на неї очима, а обличчя в неї люте від ненависті й відьомське від заздрості.

Тоді Елвіс повертає її голову до себе й промовляє тягучою манірною вимовою Середнього Півдня: «Хіпа ми не маємо дивитися одне на однохо, крихідко?»

Вона не встигає відповісти, коли його уста припадають до її. Його запах і дотики наповнюють увесь світ. А тоді раптом його язик у її роті – Король рок-н-ролу по-французьки цілує її на очах у Кори й усього сраного світу! Він ще сильніше пригортає її, поки труби ревуть свої синкопи, вона відчуває, як у лоні розмотується екстатична хіть. Ох, у неї ніколи такого не було, навіть на озері Касл із Тузом Мерріллом багато років тому. Їй хочеться кричати, але його язик б’ється в неї в роті, тож вона спроможна лише вчепитися в гладеньку оксамитову спину, здригаючи стегнами, поки труби гримлять початок «Мого шляху»[41].

11

Містер Ґонт сидів в одному з дорогих крісел і з лікарським відчуженням спостерігав за тим, як Майру Еванс розривають хвилі оргазму. Вона трусилася, наче під час повного нейронного виснаження, міцно стискаючи фотографію Елвіса, не розплющуючи очей, перса здіймалися, ноги напружувалися, розслаблялися, напружувалися, розслаблялися. Салонні кучері розсипалися їй по голові не надто привабливим шоломом. Подвійне підборіддя стікало потом, як і сам Елвіс, коли масивно крутився своєю тушею на сцені під час останніх концертів.

– Ооооо! – скрикувала Майра, дрижачи, ніби желе на тарілці. – Оооо! Оооооооо, Боже! Ооооооооооооо, Боооууужеее! ООООООООО…

Містер Ґонт ліниво стиснув кант темних слаксів між великим і вказівним пальцями, струснув, повертаючи його до попередньої бритвеної гостроти, тоді нахилився вперед і вихопив фотографію в Майри з рук. Її сповнені розпачу очі одразу розчахнулися. Вона кинулася за світлиною, але та була вже задалеко. Почала підводитися.

– Сядьте, – наказав містер Ґонт.

Майра не поворухнулася, ніби, піднімаючись, обернулася на камінь.

– Якщо хочете ще хоч раз у житті побачити цю фотографію, Майро, то… сядьте.

Вона сіла, витріщаючись на нього з тупим стражданням. Величезні плями поту розповзалися в неї під пахвами й збоку грудей.

– Будь ласка, – промовила вона.

Слова долинули таким порохнявим хрипом, що скидалися на подих вітру в пустелі. Вона простягнула долоні.

– Назвіть ціну, – запропонував Ґонт.

Жінка замислилася. Очі на спітнілому обличчі закотилися вгору. Адамове яблуко здійнялося й опустилося.

– Сорок доларів! – скрикнула вона.

Він засміявся й похитав головою.

– П’ятдесят!

– Дурниці. Ви, мабуть, не надто хочете отримати це фото, Майро.

– Хочу! – З куточків очей заструменіли сльози. Вони збігли їй по щоках, змішуючись із потом. – Хооочуууу!

– Гаразд, – урвав її він. – Хочете. Я це приймаю. Та чи вона необхідна вам, Майро? Чи вона вам дійсно необхідна?

– Шістдесят! Це все, що в мене є! До останнього цента!

– Майро, я, на вашу думку, хто, дитина?

– Ні…

– А як на мене, так. Я старий чоловік – старший, ніж ви собі можете уявити, просто добре зберігся, якщо можна так про себе сказати, – але справді думаю, що вам здаюся дитиною, дитиною, яка повірить, ніби жінка, що живе в новенькому дюплексі менш ніж за три квартали від Касл-В’ю, має лише якихось шістдесят доларів при душі.

– Ви не розумієте! Мій чоловік…

Містер Ґонт підвівся, тримаючи фотографію в руці. Усміхненого чоловіка, що відійшов від дверей, щоби впустити її, більше в кімнаті не було.

– Ви ж заздалегідь не повідомили про зустріч, так, Майро? Ні. Я вас запросив із щирості сердечної. Але тепер, боюся, мушу попросити вас піти.

– Сімдесят! Сімдесят доларів!

– Ви ображаєте мої інтелектуальні здібності. Будь ласка, йдіть.

Майра впала перед ним на коліна. Її пронизували різкі панічні ридання. Ухопила його за литки й плазувала.

– Прошу! Прошу вас, містере Ґонт! Я мушу мати ту фотографію! Мушу! Вона таке… ви й не повірите, що вона робить!

Містер Ґонт зиркнув на фотографію Елвіса, і його обличчям пробіг короткочасний вираз огиди.

– Не думаю, що навіть хотів би знати, – відказав він. – Це здавалося неймовірно… спітніло.

– Але якщо вона коштує дорожче сімдесяти доларів, доведеться виписати чек. Чак знатиме. Він захоче дізнатися, на що я витратилась. А якщо розповім йому, він… він…

– Це, – проігнорував її містер Ґонт, – не мої проблеми. Я продавець, а не сімейний психолог. – Він зверхньо дивився на Майру, звертаючись до її спітнілої маківки. – Упевнений, що інша людина – наприклад, місіс Раск – зможе собі дозволити цю досить унікальну світлину почилого містера Преслі.

Від згадки про Кору голова Майри шарпнулася вгору. Очі – запалі блискучі точки в глибоких темних заглибленнях. Зуби вищирилися. У ту конкретну мить вона мала божевільний вигляд.

– Ви б їй продали? – просичала вона.

– Я вірю у вільний ринок, – сказав містер Ґонт. – Саме це й зробило нашу країну великою. Я справді був би не проти, щоб ви мене відпустили, Майро. Ваші руки реально сочаться потом. Ці штани доведеться віддати на хімчистку, і то не впевнений, що…

– Вісімдесят! Вісімдесят доларів!

– Я продам вам її за рівно вдвічі більшу ціну, – сказав містер Ґонт. – Сто шістдесят доларів. – Він вишкірився, демонструючи великі криві зуби. – І, Майро, ваш особистий чек мені цілком підійде.

Вона завила з відчаю:

– Не можу! Чак мене вб’є!

– Можливо, – сказав на це містер Ґонт, – але ви ж усе одно погибатимете за шматом-шматом огняної любови[42], правда?

– Сто, – застогнала Майра, знову вхопивши його за литки, коли Ґонт спробував відійти від неї. – Будь ласка, за сотню доларів.

– Сто сорок, – відповів Ґонт. – Це найнижче, що я можу запропонувати. Моя остання пропозиція.

– Добре, – видихнула Майра. – Добре, добре, я заплачу…

– Ну і ще мінет зверху, – промовив Ґонт, усміхаючись їй згори.

Вона підвела голову, ротик скрутився ідеальною літерою «О».

– Що ви сказали? – прошепотіла вона.

– Відсмокчи мені! – крикнув він на неї. – Фе-л-ляцію зроби! Розтули свій розпрекрасний набитий металом ротик і заковтни мій дрин!

– О Господи, – застогнала Майра.

– Як бажаєте, – сказав на це Ґонт і вже був почав обертатися.

Вона вхопила його швидше, ніж він устиг її покинути. За мить тремтливі руки вже скреблись об його ширінку.

Він кілька секунд з удоволеним обличчям поспостерігав за цими потугами, а тоді вибив її долоні геть.

– Забудьте, – відрізав він. – Від орального сексу в мене амнезія трапляється.

– Що…

– Та забийте, Майро. – Він кинув їй фотографію. Майра замолотила руками, якось впіймала її й притисла до грудей. – Але є одна річ.

– Яка? – засичала вона.

– Ви знаєте чоловіка, що тримає бар з іншого боку Олов’яного моста?

Вона вже почала хитати головою, очі знову сповнилися тривоги, а тоді усвідомила, про кого він.

– Генрі Бофорта?

– Так. Мені здається, він власник закладу під назвою «Захмелений тигр». Цікава назва.

– Ну, я з ним не знайома, але знаю, хто він, можна так сказати.

Вона за своє життя ніколи не була в «Захмеленому тигрі», але, як і всі, знала, хто власник і хто там керує.

– Так. Його. Я хочу, щоб ви трохи розіграли містера Бофорта.

– Як… як розіграла?

Ґонт потягнувся вниз, ухопив Майру за липку впрілу руку й допоміг підвестися.

– А про це, Майро, – сказав він, – ми з вами поговоримо, поки ви виписуватимете чек. – Тоді він усміхнувся, й увесь його шарм знову повернувся на обличчя. Карі очі блискотіли й витанцьовували. – І, між іншим, вам покупку запакувати як подарунок?

Розділ п’ятий

1

Алан усівся в кабінці «Закусочної Нен» навпроти Поллі й одразу побачив, що біль і досі сильний – аж вона прийняла перкодан удень, що буває рідко. Він це зрозумів ще до того, як вона заговорила: очі її були промовистіші. У них виднілося якесь сяйво. Він із таким уже спізнався… але не вподобав. Не думав, що це йому коли-небудь подобатиметься. Алан не вперше замислювався, чи вона вже залежна від тієї штуки. Припускав, що у випадку Поллі залежність – це просто побічний ефект, якого варто очікувати, відзначити його, а тоді він сублімується з головною проблемою – якщо сказати простіше, з тим, що вона живе з болем, який Алан, мабуть, навіть осягнути не може.

У голосі його й нотки про це не було, коли Алан запитав:

– Як справи, красуне?

Вона всміхнулася.

– Ну, сьогодні був цікавий день. Дюююже… цікавий. Як той мужик говорив у «Смішнячому протесті»[43].

– Ти ще не настільки стара, щоб це пам’ятати.

– Та настільки. Алане, хто це?

Він обернувся туди, куди був спрямований її погляд, саме вчасно, щоб побачити, як повз широку вітрину з листового скла закладу Нен пропливає жінка з прямокутним пакуночком у руках. Дивилася вона прямо перед собою, а чоловіки, що йшли назустріч, мусили поспіхом вихилятися з її дороги, щоб уникнути зіткнення. Алан поквапом прогорнув здоровенну картотеку імен та облич, яку тримав у голові, й видобув щось, що Норріс, який страшно кохався в поліцейському жаргоні, без сумніву, назвав би «частковим збігом».

– Еванс. Мейбл чи Мейвіс, щось таке. Її чоловік – Чак Еванс.

– Іде так, ніби щойно викурила добрячої панамської червоної, – зауважила Поллі. – Заздрю їй.

Щоб обслужити їх, підійшла сама Нен Робертс. Вона була однією з баптистських християнських солдаток Вільяма Роуза і сьогодні мала над лівою груддю жовтий значок. Це вже третій, що його Алан запримітив цього дня, і він припускав, що протягом наступних тижнів побачить ще багацько. На значку був гральний автомат у чорному колі, перекреслений червоною лінією. Жодних написів. Вони й не потрібні, щоб показати ставлення людини з таким аксесуаром до «Нічки казино».

Нен – жінка середнього віку з величезними грудьми й милим гарненьким личком, яка навіює думки про маму та яблучний пиріг. Як було відомо Аланові та його заступникам, пиріг у Нен дуже добрий, особливо з кулькою талого ванільного морозива зверху. Спокусливо було сприймати Нен за поверхневим враженням, але чимало ділових людей – здебільшого ріелторів – відкрили для себе, що це погана ідея. За приємним личком ховався тріскучий розумовий комп’ютер, а за материнськими пагорбами бюста – стоси бухгалтерських книг замість серця. Нен володіє значним шматком Касл-Рока, включно з мінімум п’ятьма комерційними приміщеннями на Мейн-стріт, а тепер, коли Батя Меррілл покоїться в землі, Алан припускав, що вона найбагатша людина в місті.

Вона нагадувала йому мадам із блядюшника, яку він якось заарештував у Ютіці. Та жінка запропонувала йому хабар, а коли Алан відмовився, спробувала щиро вибити йому мізки пташиною кліткою. Тамтешній житель, зачахлий папуга, що іноді похмурим і замисленим голосом кректав: «Мамку твою їбав, Френку», на той момент перебував у своїй домівці. Іноді, коли Алан бачив, як у Нен глибшає вертикальна міжбрівна складка, то відчував, що вона цілком здатна на таку ж витівку. І йому здавалося абсолютно природним, що Нен, яка зараз майже нічим не займається, лише сидить біля касового апарата, і сама б залюбки пішла працювати шерифкою округу. Саме характерні риси важать найбільше.

– Здоров, Алане, – привіталася вона. – Сто літ тебе не бачила! Де завіявся?

– Та так, то там, то сям, – відповів він. – Маю багато роботи, Нен.

– Ну, ти за роботою про старих колєґ не забувай, – промовила вона, обдаровуючи його сліпучою материнською усмішкою.

«Потрібно немало часу провести біля Нен, щоб почати усвідомлювати, що ця усмішка рідко знаходить відображення в очах», – відзначив Алан.

– Ти заходь до нас час до часу.

– Та їй-бо! Бігме, я вже ту’! – сказав на це Алан.

Нен так голосно й здорово розсміялася, що чоловіки за стійкою – здебільшого дроворуби – почали роззиратися. «А пізніше розповідатимуть приятелям, що бачили, як Нен Робертс із шерифом ржали вдвох, як ті коні», – подумав Алан. Найліпші колєґи.

– Кави, Алане?

– Якщо можна.

– Може, пирога до кави? Домашні яблука з саду Макшеррі, зі Свідена. Учора зібрані.

«Принаймні не каже, що сама збирала», – відзначив Алан.

– Ні, дякую.

– Впевнений? А ти, Поллі?

Поллі похитала головою.

Нен пішла по каву.

– Вона тобі не особливо подобається, правда? – тихим голосом запитала Поллі.

Алан обдумав це запитання з певним подивом – уподобання чи невподобання насправді й не спадало йому на думку.

– Нен? Вона нормальна. Я просто люблю дізнаватися, які люди насправді, якщо є можливість.

– І що їм насправді потрібно?

– Ну, це вже, бляха, заскладно, – сказав він, сміючись. – Поки мені достатньо дізнаватися, що вони задумали.

Вона всміхнулася – він любив її тішити – і промовила:

– Ми тебе тут на янкі-філософа перетворимо, Алане Пенґборн.

Він торкнувся тильного боку її долоні в рукавичці й усміхнувся у відповідь.

Нен повернулася з грубим білим горнятком чорної кави й одразу ж покинула їх. Алан подумав, що ця жінка знає, коли з люб’язностями покінчено і рукостискань уже достатньо. Не всі з інтересами й амбіціями Нен знають таке.

– А тепер, – продовжив Алан, попиваючи каву, – давай оповідай про свій дуже цікавий день.

Вона детально розповіла йому, як вони з Розалі Дрейк бачили зранку Нетті Кобб, як Нетті марудилася перед «Необхідними речами» і як зрештою зібрала достатньо сміливості, щоб увійти.

– Це прекрасно, – прокоментував цю історію Алан і не лукавив.

– Так… але це ще не все. Коли вона вийшла, виявилося, що вона щось купила! Я її такою радісною, такою… піднесеною, як сьогодні, ще ніколи не бачила. Саме так, піднесеною. Ти ж знаєш, як вона зазвичай хандрить?

Алан кивнув.

– Ну от, а сьогодні в неї були щоки рожеві, волосся розкуйовджене, вона навіть кілька разів сміялася.

– Ти впевнена, що вони там лише комерцією займалися? – поцікавився він і закотив очі.

– Та не мели дурниць, – сказала вона так, ніби сама перед тим не натякала на це Розалі. – Одним словом, вона чекала надворі, доки ти не пішов (я знала, що так і буде), а тоді ввійшла й показала нам, що купила. Ти знаєш, що в неї є невелика колекція карнавального скла?

– Нє. Є кілька явищ у місті, які вийшли за межі моєї уваги. Хочеш вір, а хочеш – ні.

– У неї там кілька речей. Більшість залишилися від мами. Нетті якось розповідала мені, що раніше було більше, але деякі розбилися. Ну, вона дуже любить ті, що в неї є, а він продав їй найкрасивіший абажур з карнавального скла, що я бачила за багато років. Спочатку я думала, що то від «Тіффані». Ні, звичайно, не може ж бути, щоб Нетті могла дозволити собі виріб з реального скла від «Тіффані», але він просто казковий.

– То скільки ж вона заплатила?

– Я не питала. Та закладаюся, шкарпетка, в якій вона тримає заничку, сьогодні порожня.

Алан спохмурнів.

– Упевнена, що її не оступачили?

– Ой, Алане… от треба тобі весь час бути таким підозріливим? Може, Нетті й не до кінця про все розповідає, але на карнавальному склі знається. Вона сказала, що вийшла хороша оборудка, а це означає, що так і є. Вона від того така щаслива.

– Ну, тоді чудово. Те, що треба.

– Тобто?

– Та був такий магазин у Ютіці, – пояснив він. – Ще давно, коли я малим був. «Те, що треба».

– А ти там отримав те, що треба? – піддражнила вона.

– Не знаю. Я там ніколи не був.

– Ну, – сказала вона. – мабуть, наш містер Ґонт вирішив продати те, що треба мені.

– Ти про що?

– Нетті принесла мій контейнер від торта, і всередині була записка. Від містера Ґонта. – Поллі посунула свою сумочку по столу до нього. – Глянь – я сьогодні не дуже в кондиції щось стискати.

На мить він проігнорував сумку.

– Як воно, Поллі?

– Погано, – без зайвих церемоній сказала вона. – Бувало й гірше, але не брехатиму, не бувало набагато гірше. І так цілий тиждень, відколи змінилася погода.

– До лікаря Ван Еллена сходиш?

Вона зітхнула.

– Поки ні. Скоро має відпустити. Коли стає зле, як-от зараз, і я відчуваю, що скоро здурію, то відпускає. Принаймні завжди так було. Я підозрюю, що одного разу воно просто не відпустить. Якщо не стане краще до понеділка, піду до лікаря. Але все, що він може, – це виписати ліки. Я не хочу ставати наркошею, якщо можу витримати, Алане.

– Але…

– Досить, – м’яко спинила вона його. – Поки облишмо цю тему, гаразд?

– Добре, – неохоче піддався він.

– Глянь записку. Дуже гарна… і навіть трохи мила.

Він розстебнув її сумку й побачив зверху на гаманці тонкий конверт. Дістав його. На дотик конверт був дорогий, кремовий. Почерком настільки старомодним, що скидався на сторінку з давнього щоденника, було виведено: «Для міс Поллі Чалмерз».

– Цей стиль називають коперплейт[44], – зачудовано пояснила вона. – Здається, такому перестали навчати невдовзі після ери динозаврів.

Алан дістав із конверта аркуш для листів ручного відливу. Угорі була надруковано

НЕОБХІДНІ РЕЧІ Касл-Рок, Мейн Ліленд Ґонт, власник

Тут почерк був не настільки офіційно прикрашеним, як на конверті, але і письмо, і сама мова дотримувалися приємної старомодності.

Дорога Поллі!

Ще раз висловлюю вдячність за торт «Диявольська їжа». Це мій улюблений, і це просто смакота! Також хочу подякувати за вашу доброту й уважність – думаю, ви знали, який я знервований у день відкриття, ще й у несезонний час.

У мене є одна річ, поки не тут, але вона має прибути разом з багатьма літаком і, думаю, вас вельми зацікавить. Більше не говоритиму. Я б хотів, щоб ви самі прийшли подивитися. Насправді це лише дрібниця, але про неї я подумав одразу, як ви пішли, а за роки роботи я рідко не довіряю інтуїції. Очікую, що вона прибуде в п’ятницю-суботу. Якщо матимете можливість, може, зайдете в неділю вдень? Я весь час буду в крамниці, каталогізуватиму інвентар, і з радістю вам її покажу. Поки більше не розповідатиму. Сама річ або пояснить усе за мене, або ні. Принаймні дайте мені можливість віддячити вашу доброту чашкою чаю!

Сподіваюся, Нетті тішиться новим абажуром. Вона дуже хороша пані, і та річ, здається, їй дуже сподобалася.

Щиро ваш,

Ліленд Ґонт

– Яка таємничість! – промовив Алан, складаючи записку назад у конверт, а той – у сумочку. – Підеш розвідаєш ситуацію, як ми кажемо в поліцейській справі?

– З такою підводкою – і після того, як побачила абажур Нетті – як би я могла відмовити? Так, думаю, зайду… якщо рукам стане краще. Хочеш також зайти, Алане? Може, в нього і для тебе щось є.

– Можливо. А може, просто віддам перевагу «Петріотс». Мусять вони хоч одну виграти.

– Ти якийсь змучений, Алане. Темні кола під очима.

– Та день такий. Почався з того, що я заледве втримав нашого першого виборного й одного з моїх заступників від того, щоб вони до крові побилися в кімнаті для хлопчиків.

Поллі нахилилася вперед, стривожившись.

– Ти про що?

Алан розповів їй про гризню між Кітоном і Норрісом Ріджвіком, закінчивши тим, наскільки дивним був Кітон – те, як він використовував слово переслідування, цілий день час від часу згадувалося. Коли закінчив, Поллі довго сиділа мовчки.

– Ну? – зрештою запитав він. – Що думаєш?

– Думаю, мине ще багато років, поки ти дізнаєшся про Касл-Рок усе, що тобі варто знати. Це, напевно, і мене стосується – мене довго не було, і я не розповідаю, де була чи що сталося з моєю «проблемкою», і, думаю, багато людей у місті мені не довіряють. Але ти, Алане, помічаєш різні речі, запам’ятовуєш різне. Коли я повернулася в Рок, знаєш, як почувалася?

Він похитав головою, зацікавившись. Поллі рідко роздумувала про минуле, навіть із ним.

– То було ніби ввімкнути мильну оперу, яку вже відвикла дивитися. Навіть якщо вже кілька років не слідкувала за серіалом, усе одно одразу впізнаєш людей і їхні проблеми, бо ні ті, ні ті не міняються. Дивитися той серіал – це ніби пару старих зручних капців взувати.

– До чого ти ведеш?

– У нас тут багато сюжетів з мильних опер, але ти ще не в курсі про них. От наприклад, ти знав, що дядько Денфорта Кітона був у «Джуніпер Гілл» одночасно з Нетті?

– Ні.

Вона кивнула.

– Десь у сорок років у нього почалися психічні проблеми. Мама говорила, що Білл Кітон – шизофренік. Не знаю, чи це правильний термін, чи просто мама часто чула його по телевізору, але з ним, бляха, дійсно було не те. Пам’ятаю, бачила, як він хапає людей на вулиці й починає кричати на них – про державний борг, про те, що Джон Кеннеді – комуніст, ще про бозна-що. Я була маленькою тоді. І мене це лякало, Алане, пам’ятаю.

– Ну звичайно.

– А іноді він ходив по вулиці, опустивши голову, розмовляв із собою голосом, що був одночасно гучним і бурмотливим. Мама казала мені ніколи з ним не розмовляти, коли він отак поводиться, навіть коли ми йдемо до церкви і він також. Зрештою він спробував застрелити свою дружину. Принаймні я так чула, але сам знаєш, як давня чутка все викривлює. Можливо, він лише табельним пістолетом перед нею помахав. Ну, що б там не було, цього виявилося достатньо, щоб вивезти його в окружну тюрму. Було якесь слухання стосовно дієздатності, а тоді його запроторили в «Джуніпер Гілл».

– Він досі там?

– Уже помер. Розум швидко дегенерував, як тільки його там закрили. Перед смертю був у кататонічному стані. Принаймні я так чула.

– Господи.

– Але це ще не все. Ронні Кітон, батько Денфорта і брат Білла Кітона, провів чотири роки в психіатричному крилі лікарні для ветеранів у Тоґусі в середині сімдесятих. Тепер він у домі для літніх. Альцгеймер. А ще була якась двоюрідна чи то тітка, чи то сестра – не пам’ятаю точно, – що вчинила самогубство в сімдесятих через якийсь там скандал. Не знаю, що саме, але якось чула, що панянки їй подобалися трішечки більше, ніж чоловіки.

– У них це в крові, маєш на увазі?

– Ні, – відповіла Поллі. – Тут нема моралі чи теми для роздумів. Просто я трохи знаю історію міста, а ти ні, оце й усе – ту історію, про яку не згадують у промовах на міській толоці на Четверте липня. Я просто передаю її далі. Виводити підсумки – робота поліції.

Останні слова вона вимовила з таким офіціозом, що Алан трішки розсміявся, але все одно почувався ніяково. Хіба божевілля дійсно закладено в крові? У школі на психології вчили, що то все байки. Через кілька років лектор поліційної академії в Олбані вже говорив, що це таки правда або принаймні можливо в деяких випадках, що певні психічні захворювання можна простежити в родоводі так само чітко, як фізичні риси на кшталт блакитних очей чи гіпермобільності суглобів. Один із прикладів, про які той лектор говорив, – алкоголізм. Чи говорив він і про шизофренію? Алан не пригадував. Навчання в академії було багато літ тому.

– Думаю, варто почати розпитувати про Бастера, – важким голосом сказав Алан. – Ось що я тобі скажу, Поллі. Думка про те, що перший виборний Касл-Рока – це потенційна ходяча граната, не надто прикрашає мій день.

– Звісно ж. І, можливо, немає такої проблеми. Я просто подумала, що тобі варто знати. Люди тут відповідатимуть на запитання… якщо ти знаєш, які запитання ставити. Якщо ні, вони радісно спостерігатимуть, як ти шпортаєшся, бродиш колами, й слова не скажуть.

Алан усміхнувся. Це правда.

– Це ще не кінець історії, Поллі. Після того як Бастер пішов, до мене навідався преподобний Віллі. Він…

– Шшш! – цитьнула його Поллі, та так різко, що Алан із подиву замовк.

Вона роззирнулася, ніби щоб перевірити, чи ніхто їх не підслуховує, і знову повернулася до Алана.

– Іноді я зовсім втрачаю в тебе віру, Алане. Якщо не навчишся якоїсь розважливості, то за два роки тебе ногами вперед із виборчих списків винесуть… а ти стоятимеш із величезною здивованою усмішкою на обличчі й питатимеш: «Шо сі стало?» Будь обережним. Якщо Денфорт Кітон – граната, то той чоловік – ракетниця.

Він схилився ближче до неї й сказав:

– Та яка він ракетниця. Трохи пихатий пафосний мудачок, от хто він.

– «Нічка казино»?

Він кивнув. Поллі накрила його долоні своїми.

– Бідося. Ззовні здаємося таким сонним маленьким містечком, правда?

– Зазвичай воно таким і є.

– Він пішов звідти розлюченим?

– О так, – підтвердив Алан. – Це вже друга моя розмова з преподобним про законність «Нічки казино». Думаю, буде ще декілька, доки католики нарешті не проведуть ту чортівню й усе закінчиться.

– Він справді пихатий мудачок, правда? – запитала вона ще тихіше. Вираз обличчя був серйозний, а очі блищали.

– Ага. От уже й значки. Нова мода.

– Значки?

– Перекреслені гральні автомати замість усміхнених облич. Нен от носить. Цікаво, чия це була ідея.

– Мабуть, Дона Гемпгілла. Він не лише щирий баптист, а ще й член республіканського комітету штату. Дон трохи петрає в кампаніях, але, думаю, починає усвідомлювати, що змінити суспільну думку набагато важче, коли стосується релігії. – Вона погладила його руки. – Не напружуйся, Алане. Будь терплячим. Чекай. Більша частина життя в Року так і минає: сприймати його треба легко, не поспішати й чекати, коли вітер віднесе черговий сморід геть. Шо, нє?

Він усміхнувся їй, обернув долоні догори й узяв її пальці… але ніжно. О, як же ніжно.

– Так, – погодився. – Хочеш сьогодні на вечір компанію, красуне?

– Ой, Алане, не знаю…

– Ніяких обмацувань і лоскотів, – запевнив він її. – Я розпалю камін, сядемо перед ним, і ти можеш іще кілька тіл зі своєї шафи міста дістати, утамувати мою цікавість.

Поллі змучено всміхнулася.

– Здається, за останні шість-сім місяців ти вже надивився на всі тіла, які я знаю, Алане, включно з моїм. Якщо хочеш розширити свої знання про Касл-Рок, подружися або зі старим Ленні Партріджем… або з нею. – Вона кивнула на Нен, після чого заговорила дещо тихіше: – Різниця між Ленні і Нен у тому, що Ленні просто радий від того, що знає якісь речі. А Нен Робертс любить використовувати те, що знає.

– Тобто?

– Тобто ця леді заплатила чесну ринкову ціну не за все, чим володіє, – додала Поллі.

Алан вдумливо подивився на неї. Він ще ніколи не бачив Поллі в такому настрої – інтроспективному, балакучому й депресивному, все нараз. Уперше замислився, відколи вони з нею подружилися, а потім покохалися, чи він зараз слухає Поллі Чалмерз… чи її таблетки.

– Думаю, сьогодні краще побути окремо, – раптом вирішила вона. – З мене кепська компанія, коли почуваюся так, як зараз. Я з твого обличчя бачу.

– Поллі, це ж неправда.

– Іду додому й відлежуся в гарячій ванні. Кави більше не питиму. Відключу телефон, рано ляжу в ліжко, і буде ймовірність, що коли зранку прокинуся, то почуватимуся як нова копійка. Отоді, можливо, зможемо… ну, розумієш. Ніяких обмацувань і багато лоскоту.

– Я хвилююся за тебе, – сказав він.

Її долоні обережно, ніжно залізли в його.

– Знаю, – відповіла вона. – Мені від цього не краще, але я це дуже ціную, Алане. Більше, ніж ти думаєш.

2

Проїжджаючи повз «Захмеленого тигра» дорогою додому з автопарку Касл-Рока, Г’ю Пріст сповільнився… а тоді знову прискорився. Він приїхав додому, припаркував свій «б’юїк» на доріжці й увійшов у будинок.

У нього було дві кімнати: в одній він спав, в іншій робив усе інше. У центрі більшої кімнати стояв надламаний стіл «Формайка», вкритий алюмінієвими формами від заморожених вечер (у більшості з них у загуслій мачанці лежали розтовчені недопалки). Г’ю підійшов, відчинив шафку, став навшпиньки й помацав верхню полицю. Він уже було подумав, що лисячий хвіст кудись щез, що хтось пробрався всередину й украв його, від чого паніка запалила в нього в животі клубок жару. Тоді пальці натрапили на ту шовкову м’якість, і він випустив подих довгим зітханням.

Більшу частину дня Г’ю провів у роздумах про лисячий хвіст, про те, як прикріпить його до антени «б’юїка», як та річ виглядатиме, радісно тріпочучи там. Він ледь не причепив його того ж ранку, але тоді ще дощило, і йому не подобалося, що волога перетворить хвіст на сиру шерстяну мотузку, що просто висітиме, наче туша. Тепер він поніс його на вулицю, з відсутнім виглядом відштовхуючи зі шляху порожню банку з-під соку, погладжуючи дороге хутро між пальцями. Господи, як же це приємно!

Він зайшов у гараж (у якому починаючи десь із 1984 року було забагато різного сміття, щоб іще машина вміщалася) і, понишпоривши, знайшов шмат міцного дроту. Г’ю придумав: спочатку прикрутить хвіст до антени, тоді повечеряє, а опісля зрештою з’їздить у Ґрінспарк. Анонімні алкоголіки збираються в залі «Американського легіону» о сьомій. Можливо, йому дійсно запізно починати нове життя… але не запізно дізнатися точно, так чи інакше.

Він зв’язав маленький міцний зашморг на дроті й причепив його до товстого кінця хвоста. Почав закручувати інший кінець дроту до антени, але пальці, які спочатку рухалися зі швидкою впевненістю, почали підводити. Г’ю відчув, як упевненість вислизає, а їй на зміну, заповнюючи діру, починає просочуватися сумнів.

Він уявив, як паркується біля «Американського легіону» і все гаразд. Побачив, як іде на зустріч і це також гаразд. А тоді побачив якогось малого, схожого на придурка, що недавно став у нього перед машиною. Малий проходив повз зал «Легіону», поки сам Г’ю перебував усередині, казав, що його звати Г’ю П. і він безсилий перед алкоголем. Малому щось упадає в око – відблиск яскраво-помаранчевого світла в блакитно-білому мареві натрієвих ліхтарів на стоянці. Малий підходить до його «б’юїка» й роздивляється лисячий хвіст… спочатку торкається, тоді гладить. Хлопчак роззирається, нікого не бачить і відриває хвіст, ламаючи дріт. Г’ю бачить, як малий іде в місцевий ігровий клуб і розповідає своїм друганам: «Зацініть, що я потягнув на стоянці біля “Легіону”. Нормально так, нє?»

Г’ю відчув, як у груди прокрадається дратівний гнів, ніби то не просто гра уяви, а те, що дійсно сталося. Він погладив хвіст, тоді роззирнувся крізь сутінь п’ятої години, ніби очікував побачити юрбу хаповитих дітей, що вже збираються на дальньому боці Касл-Гілл-роуд, тільки й очікуючи, щоб він запхав кілька «ганґрі-менів»[45] у духовку, а самі вкрадуть його лисячий хвіст.

Ні. Краще нікуди не їхати. Діти в наш час не поважають нічого й нікого. Украдуть що завгодно лише тому, що їм приємно красти. Поносяться з тим деньок-другий, а тоді втратять інтерес і викинуть десь у канаву чи на вільній ділянці. Той образ – і то був вельми чіткий образ, майже видіння його коханого хвоста, що лежить покинутий у сміттєвій балці, мокне під дощем, знебарвлюється серед обгорток від «біґ-маків» і банок з-під пива, – наповнив Г’ю злістю й болем.

Це божевілля – так ризикувати.

Він розкрутив дріт, що кріпив хвіст до антени, відніс свій скарб назад у будинок і поклав на місце на найвищій полиці в шафі. Цього разу він зачинив дверцята шафи, але вони погано прикривалися.

«Доведеться купити замок, – подумав він. – Діти всюди залізуть. Взагалі зараз ні в кого нема поваги до старших. Ні в кого».

Г’ю підійшов до холодильника, витягнув банку пива, на мить глянув на неї, тоді поклав назад. Пиво – навіть чотири чи п’ять банок – не допоможе повернутись у форму, з огляду на те як він зараз почувається. Він відчинив одну з нижніх шафок, обмацав тлум каструль і черпаків із благодійних розпродажів і знайшов напівповну пляшку «Блек Велвет»[46], яку тримав на випадок екстрених ситуацій. Г’ю наповнив до середини креманку для желе, а після недовгих роздумів долив по вінця. Зробив ковток-другий, відчув, як у животі вибухає тепло, тоді знову наповнив. Йому стало трохи краще, трохи спокійніше. Він глянув на шафу й усміхнувся. Там хвіст у безпеці, і буде в іще більшій, як тільки Г’ю купить у «Вестерн Авто» добрий міцний замок «Кріґ» і почепить його. У безпеці. Добре, коли маєш щось, що дійсно хочеш і жадаєш, та навіть краще, коли ця річ у безпеці. Це – найкраще.

Після цього усмішка трохи зів’яла.

«Ти для цього його купив? Щоб тримати на найвищій полиці за замкненими дверцятами?»

Г’ю знову повільно надпив. «Гаразд, – подумав, – можливо, це не надто добре. Але краще так, ніж щоб якась капосна дитина вкрала».

– Зрештою, – уголос промовив Г’ю, – зараз уже не 55-й. Уже не те, що колись.

Він кивнув, ніби наголошуючи свої слова. І все одно, думка нікуди не зникла. Який толк з того хвоста там? Який толк для Г’ю чи інших?

Але ще дві-три склянки розібралися з тією думкою. Дві-три склянки переконали Г’ю, що покласти лисячий хвіст назад, на місце, – найрозумніше й найраціональніше рішення у світі. Вечерю він вирішив відкласти. Таке розважливе рішення заслуговує, щоб його відзначили однією-двома склянками.

Він знову наповнив креманку, всівся в одному з кухонних крісел з трубчастими сталевими ніжками й запалив цигарку. І сидячи там, випиваючи й струшуючи завитки попелу в одну з форм від замороженої вечері, Г’ю забув про хвіст і почав думати про Нетті Кобб. Психовану Нетті. Він збирався трохи розіграти Психовану Нетті. Може, наступного тижня, може, ще через тиждень… але цей тиждень найімовірніший. Містер Ґонт сказав йому, що не любить марнувати час, і Г’ю з радістю повірив йому на слово.

Він очікує цього.

Це трохи розіб’є монотонність.

Г’ю пив, курив, і коли зрештою за чверть десята відключився на брудних простирадлах вузького ліжка в іншій кімнаті, то на обличчі в нього грала усмішка.

3

Зміна Вілми Джерзик у «Маркеті Гемпгіллів» закінчилася, коли магазин зачинився о сьомій. О сьомій п’ятнадцять вона заїхала на під’їзну доріжку свого дому. М’яке світло лилося крізь затягнуті штори через вікно вітальні. Вона ввійшла і втягла носом повітря. Відчувався запах макаронів із сиром. Непогано… принаймні поки що.

Піт розвалився на дивані без взуття і дивився «Колесо фортуни». На колінах у нього лежала портлендська «Пресс Геральд».

– Я прочитав твою записку, – сказав він, швидко виструнчуючись і відкладаючи газету. – Поставив рагу в духовку. Має бути готове до сьомої тридцять.

Він дивився на неї щирими й дещо знервованими карими очима. Ніби собака, який щосили намагається задовольнити господиню. Піта Джерзика гарно надресували ще в ранньому віці. Він мав певні промахи, але вже давно такого не було, щоб вона прийшла й бачила, як він лежить на дивані взутий, і ще давніше, відколи смів запалювати свою люльку в будинку, а ще радше сніг у серпні піде, ніж він попісяє й по закінченні забуде опустити сідало.

– Прання заніс?

Кругле відкрите обличчя скривилося від суміші провини й подиву.

– Блін! Я зачитався газетою й забув. Уже йду. – Він почав узуватися.

– Не зважай, – сказала вона й подалася на кухню.

– Вілмо, я зараз принесу!

– Не хвилюйся, – солодко промовила вона. – Я ж не хочу, щоб ти покидав свою газету чи Венну Вайт лише тому, що я останні шість годин пробула на ногах за касовим апаратом. Посидь, Піте. Відпочинь.

Їй не було потреби обертатися й перевіряти його реакцію. Після семи років шлюбу вона чесно вважала, що Пітер Майкл Джерзик більше не здатен її нічим здивувати. На обличчі в нього щось середнє між образою і слабкою досадою. Він постоїть там трохи після того, як вона піде, з таким виглядом, ніби щойно вийшов зі сральника й не дуже пам’ятає, підтерся чи ні, а тоді візьметься за роботу, накриватиме на стіл і розкладатиме рагу. Він поставить їй купу запитань про її зміну в «Маркеті», уважно слухатиме відповіді й жодного разу не переб’є деталями про власний день у «Вільямс-Браун», величезному агентстві нерухомості в Оксфорді, де працює. Що Вілму цілком задовольняє, оскільки для неї продаж нерухомості – найнудніша тема, яка лише може бути. Після вечері він без попередніх прохань прибере зі столу, а газету почитає вона. Усі ці обов’язки виконає він тому, що забув про одну дрібницю. Вілмі зовсім неважко принести прання – навпаки, їй подобається відчуття й запах речей, які провели чудовий день, сохнучи на сонці, – але вона не мала наміру втаємничувати в це Піта. Такий у неї маленький секрет.

У Вілми багато таких секретів, і тримає вона їх з однієї причини: під час війни потрібно триматися за кожну перевагу. Бувають вечори, коли вона приходить додому й минає година чи навіть дві перестрілок, доки їй не вдається нарешті посунути Пітера в повномасштабний відступ, замінюючи його білі фішки на мапі бою в її голові на свої, червоні. Сьогодні вона здобула перемогу в сутичці за якихось дві хвилини після того, як переступила поріг, і Вілму це цілком задовольняло.

У душí вона вважала, що шлюб – це агресивна пригода на все життя і в такій довгій кампанії, де не можна брати полонених і нікого не можна милувати, де жоден клаптик поля бою не залишиться недоторканим, з часом можна втратити смак до таких легких перемог. Та цей час іще не настав, тож вона рушила до мотузок із кошиком під лівою рукою й необтяженим серцем під випином бюста.

Вілма перетнула вже пів двору, коли зупинилася від спантеличення. Де, бляха, ділися простирадла?

Вона мала б їх легко помітити, великі прямокутні білі обриси в темряві, але їх там не було. Їх що, вітром знесло? Дурниці! Удень повівало трохи, але то навіть вітром важко назвати. Їх хтось украв?

Тоді пронісся порив вітру, і вона почула важке ліниве ляскання. Окей, вони на місці… десь. Коли ти найстарша донька в розрослому католицькому сімействі з тринадцятьма дітьми, то знаєш, із яким звуком розвівається простирадло на мотузці. Але все одно звук був якийсь неправильний. Надто важкий.

Вілма ступила ще на крок уперед. Її обличчя, на якому завжди був злегка тьмяний вираз жінки, що очікує проблем, спохмурніло. Тепер вона бачила обриси… або форми, які мали би бути простирадлами. Але вони були темні.

Вона зробила ще один, менший крок уперед, і двором знову пронісся легіт. Цього разу обриси поворухнулися в її бік, випинаючись, і не встигла Вілма підняти руку, як її вдарило щось важке й слизьке. Якийсь слиз бризнув їй на щоки, а до тіла притиснулося щось густе й вологе. Здавалося, ніби її намагається вхопити холодна липка рука.

Вілма Джерзик була не з тих жінок, що кричать легко й часто, але в ту мить вона закричала й впустила кошик для прання. Знову пролунав м’який ляскіт, і Вілма спробувала викрутитися від обрисів перед обличчям. Ліва гомілка наштовхнулася на в’язаний кошик, і вона впала на одне коліно, уникнувши повного падіння лише завдяки поєднанню талану й швидких рефлексів.

Важка мокра штука заслинявилася їй по спині, густа мокрота ринула збоку по шиї. Вілма знову скрикнула і навкарачки відповзла від мотузок. Частина волосся виповзла з пов’язаної хустинки і тепер висіла їй над щоками, лоскочучи. Вона ненавиділа це відчуття… але ще більше ненавиділа той потік, в’язкі обійми з темної форми, що висить у неї на мотузці для одягу.

Двері кухні розчахнулися, і через двір долинув стривожений голос Піта:

– Вілмо! Вілмо, з тобою все добре?

Ляскіт позаду неї – гидкий звук, ніби хихотіння голосових зв’язок, укритих болотом. У сусідньому дворі високим неприємним голосом зарепетував дворняга Гейвергіллів – дзяв! дзяв! дзяв! – і це жодним чином не покращило психічний стан Вілми.

Вона підвелася й побачила, як Піт обережно спускається задніми сходами.

– Вілмо? Ти впала? З тобою все добре?

– Так! – розлючено гаркнула вона. – Так, я впала! Так, зі мною все добре! Включи довбане світло!

– Ти не забилася…

– Просто включи те блядське СВІТЛО! – крикнула вона на нього і витерла руку об перед пальта.

Її всю вкривала холодна гидь. Тепер вона так лютувала, що бачила власний пульс у вигляді яскравих цяток світла перед очима… і найбільше злилася на себе, за те, що налякалася. Навіть на мить.

Дзяв! Дзяв! Дзяв!

Довбаний псяра у дворі сусідів здурів. Господи, як же вона ненавидить собак, особливо гавкучих.

Постать Піта відступила нагору кухонними сходами. Двері відчинилися, рука поповзла всередину, а тоді спалахнули прожектори, яскравим світлом наповнюючи задній двір.

Вілма опустила погляд на себе й побачила широку просіку темно-брунатної барви спереду її осіннього пальта. Вона люто витерла обличчя, витягнула руку й побачила, що та також покоричневіла. Вілма відчувала, як щось повільно й нудно стікає їй по спині.

– Грязь! – Вона остовпіла, не повіривши власним очам – настільки, що не усвідомила, що говорить уголос. Хто б міг таке їй зробити? Хто б посмів?

– Що ти сказала, люба? – запитав Піт.

Він уже був підходив до неї, але тепер зупинився на обачній відстані. Те, що Піт Джерзик побачив на обличчі Вілми, його неабияк схвилювало: здавалося, наче одразу під шкірою в неї вилупився виводок маленьких зміючок.

– Грязь! – скрикнула вона, простягаючи руки в його бік… на нього. З пальців їй позлітали крупинки болота. – Грязь, кажу! Грязь!

Піт подивився повз неї, зрештою усвідомлюючи. У нього відвисла щелепа. Вілма крутнулася в бік його погляду. Прожектори, встановлені над кухонними дверима, освітлювали мотузки для білизни й город із безжальною чіткістю, демонструючи все. Простирадла, повішані чистими, тепер звисали з прищіпок пригніченими вогкими шматами. Вони були не просто закаляні брудом – вони були ним покриті, обліплені.

Вілма перевела погляд на свій городець і побачила глибокі виїмки на місці, де вичерпували болото. Побачила втоптану стежку, якою багномет ходив туди-сюди, спочатку заряджався, тоді підходив до простирадл, після чого повертався, щоб знову перезарядитися.

– Сука-блядь! – закричала вона.

– Вілмо… ходімо в будинок, дорогенька, і я… – силкувався віднайти потрібні слова Піт, а тоді відчув полегшення, ніби його зрештою просяяло. – Я зроблю нам чаю.

– Нахуй іди зі своїм чаєм! – завила Вілма з висоти, най-найвищішої височини свого вокального діапазону, і дворняга Гейвергіллів по сусідству просто пішов ва-банк зі своїм дзявдзявдзяв, боже, як же вона ненавидить собак, це її зараз з розуму зведе, їбучий гавкітливий пес!

Лють переповнила її, і Вілма кинулася на простирадла, впилася в них нігтями, почала зривати. Пальці вхопили першу мотузку, і та репнула, ніби гітарна струна. Простирадла на ній ляпнулися мокрим м’ясистим плюскотом. Вілма стиснула кулаки, примружила очі, ніби дитина, в якої нервовий зрив, і величезним жаб’ячим стрибком приземлилася зверху на одне з простирадл. Те змучено чваркнуло й роздулося, шматочками болота оббризкуючи її нейлонові панчохи. Це стало останньою краплею. Вона розкрила рот і заверещала від люті. О, вона знайде того, хто це зробив. Так-такечки-так-то-та. Ви не сумнівайтеся. А коли знайде…

– У вас там усе добре, місіс Джерзик? – Голос місіс Гейвергілл, невпевнено-стривожений.

– Так, бляха-муха, ми тут «Стерно»[47] п’ємо й Лоуренса Велка дивимося, то, може, заткнете писок своєму дворнязі? – викричалася Вілма.

Вона задихано відступила від брудного простирадла, волосся розсипалося їй по розпашілому обличчі. Щосили відкинула його. Довбаний собака її до сказу доведе. Довбане гавкітливе…

Думки обірвалися з ледь чутним тріском.

Пси.

Довбані гавкітливі пси.

Хто живе одразу за рогом звідси, на Форд-стріт?

Уточнення: яка психована пані з довбаним гавкітливим псом з кличкою Рейдер живе отут за рогом?

Нетті Кобб, а хто ж іще.

Пес прогавкав усю весну тим високим щенячим гавкотом, що в печінках сидить, і зрештою Вілма потелефонувала Нетті й пояснила: якщо вона не може заткнути свого псяру, то його варто позбутися. Через тиждень, коли жодних змін (принаймні таких, які Вілма могла б визнати) не сталося, вона знову зателефонувала Нетті й повідомила: якщо та не може вгамувати свого пса, то Вілмі доведеться викликати поліцію. Наступного вечора, коли срана шавка знову почала своє дзявкотання й гавкотання, вона так і вчинила.

Десь через тиждень після цього Нетті прийшла в «Маркет» (на відміну від Вілми, Нетті потрібен якийсь час, щоб у голові все обдумати – обмислити навіть, – перш ніж діяти). Вона стала в черзі біля Вілминої каси, хоча нічогісінько не купила. Коли надійшла її черга, Нетті заговорила своїм пискливим бездиханним голоском:

– Припини створювати проблеми мені й Рейдеру, Вілмо Джерзик. Він хороший маленький песик, а ти краще припини створювати нам проблеми.

Вілма, завжди готова до битви, і близько не збентежилася від такого нападу на робочому місці. Навпаки, їй це навіть сподобалося.

– Пані, ви ще навіть не знаєте, що таке проблеми. Але якщо ваш собака довбаний не стулиться, то дізнаєтеся.

Кобб зблідла як крейда, але виструнчилася, стискаючи сумочку так міцно, що сухожилля на її кощавих руках виступили від зап’ястків аж до ліктів. Вона сказала: «Попереджаю тебе» – і поквапилася геть.

– Ой-йой, я ледь не всцялася від страху! – гучно кинула їй вслід Вілма (присмак бою завжди дарував їй піднесення духу), але Нетті не повернулася – лише почимчикувала трохи хутчіше.

Після цього пес утихомирився. Це Вілму радше розчарувало, тому що весна видалася нудною. Піт не демонстрував жодних ознак бунту, і Вілма переживала весняне знудження, яке не лікувала жодна зелень на деревах чи трави. От що реально могло б додати трохи барв і перцю в її життя, то це хороша пересварка. Якийсь час здавалося, що помішана Нетті Кобб прекрасно задовольнить цю потребу, та коли собака став поводитися пристойно, Вілма почала думати, що розваги доведеться шукати деінде.

А тоді одного травневого вечора пес знову розгавкався. Собацюра гавкав недовго, але Вілма чимдуж кинулася до телефону й усе одно зателефонувала Нетті – її номер вона собі відзначила в записнику саме на випадок такої ситуації.

Вілма не марнувала часу на люб’язності, а перейшла одразу до суті.

– Це Вілма Джерзик, дорогенька. І я телефоную, щоб повідомити: якщо ти не заткаєш того собаку, я сама його заткаю.

– Він уже припинив! – крикнула Нетті. – Я перенесла його в дім, як тільки прийшла і почула! Залиш мене з Рейдером у спокої! Я тебе попередила! Якщо ні, то пошкодуєш!

– Просто запам’ятай, що я сказала, – промовила Вілма. – З мене досить. Якщо він іще хоч раз почне те своє валування, копам я не дзвонитиму. Я сама прийду і переріжу йому горлянку!

Вона поклала слухавку швидше, ніж Нетті встигла відповісти. Головне правило в сутичках із ворогами (родичами, сусідами, чоловіком): останнє слово мусить бути за агресором.

Відтоді собака не подавав голосу. Можливо, й подавав, але Вілма не помічала. Він узагалі ніколи не був аж настільки докучливим, якщо чесно, і, крім того, Вілма взялася за нову перепалку з керівницею салону краси на Касл-В’ю. Майже забула про Нетті з Рейдером.

Та, можливо, Нетті не забула про неї. Вілма бачила Нетті щойно вчора, у новій крамниці. І якби поглядом можна було вбити, міркувала Вілма, вона б там же намертво поточилася на підлогу.

Тепер, стоячи біля зашмарованих знищених простирадл, вона згадала вираз страху та непокори, що проступив на обличчі тієї хворої суки; як вона закотила губу, на мить вищиривши зуби. Вілма запросто впізнавала погляд ненависті, і саме його вона вчора бачила на обличчі Кобб.

«Я тебе попередила… пошкодуєш».

– Вілмо, ходімо всередину, – попрохав Піт.

Він нерішуче поклав їй руку на плече.

Вона різко скинула її.

– Лиши мене.

Піт на крок відступив. Він мав такий вигляд, ніби хоче потирати руки з нервів, але не сміє цього робити.

«Може, і вона також забула, – подумала Вілма. – Принаймні доки не побачила мене вчора в тому новому магазині. Або, може, уже давно щось планувала

(я тебе попередила)

у тій своїй п’яній макітрі, а коли побачила мене, то зважилася нарешті».

За останні кілька секунд вона переконала себе, що все це робота рук Нетті, з ким іще вона бачилася за останні кілька днів, хто б тримав на неї образу? У місті й інші люди її недолюблюють, але такий учинок – такий підступний боягузливий учинок – вписується в те, як Нетті на неї вчора дивилася. Той вищир суміші страху

(пошкодуєш)

і ненависті. Вона й сама скидалася на собаку, сміливого лише настільки, щоб кусати тільки тоді, коли жертва обертається спиною.

Так, це Нетті Кобб, без сумніву. Чим більше Вілма про це думала, тим більше переконувалася. І таке пробачити не можна. Не тому, що простирадла зіпсовано. Не тому, що це боягузливий вчинок. І навіть не тому, що таке може вчинити лише людина зі звихненим мозком.

Таке пробачити не можна тому, що Вілма злякалася.

Лише на мить, дійсно, ту мить, коли липка коричнева штука вигулькнула з темряви просто їй в обличчя, холодно обійнявши його, ніби долоня монстра… але навіть одна-єдина секунда страху – це на секунду більше, ніж треба.

– Вілмо? – запитав Піт, коли вона повернула до нього беземоційне обличчя. Йому не сподобався вираз, що проступив під світлом із веранди, яскраві білі поверхні й чорні дірчасті тіні. Йому не подобався той відсутній погляд. – Кохана? Усе добре?

Вілма кинулася повз нього, не звернувши на чоловіка жодної уваги. Піт поспішив за нею, в бік будинку… і телефона.

4

Нетті сиділа в себе у вітальні з Рейдером біля ніг і новим абажуром із карнавального скла на колінах, коли задзвонив телефон. За двадцять восьма. Вона підскочила й сильніше пригорнула до себе абажур, позираючи на телефон зі страхом і недовірою. На мить нею заволоділа впевненість (дурниця, звісно, та вона не могла позбутися цього відчуття), що це Якась Людина Згори телефонує з вимогою віддати цей чудовий абажур, що він належить іншому, що така вишукана річ не може насправді належати до невеликої колекції Нетті, що сама думка про це дурнувата.

Рейдер на мить підвів на неї голову, ніби питав, чи підніме вона слухавку, тоді знов опустив морду на лапи.

Нетті обережно відклала абажур і підняла слухавку. Мабуть, то просто Поллі дзвонить запитати, чи вона може купити щось на вечерю в «Маркеті Гемпгіллів» перед роботою завтра зранку.

– Алло, дім Кобб, – твердо промовила вона.

Усе життя її жахали Люди Згори, і вона потроху зрозуміла, що найкращий спосіб подолати такий страх – і самій звучати як людина згори. Це не проганяло страх, але принаймні тримало його на припоні.

– Я знаю, що ти зробила, суко психована! – гримнув на неї голос.

То було настільки несподівано й жорстоко, наче її простромили бурулькою. Дихання Нетті спинилося, ніби зачепившись за тернину. Вираз застиглого жаху завмер у неї на обличчі, а серце намагалося виборсатися крізь горло. Рейдер знову глянув на неї, мов запитуючи.

– Хто… хто…

– Ти, блядь, добре знаєш хто, – відповів голос, і Нетті, звісно, знала. Це Вілма Джерзик. Та зла-зла жінка.

– Він не гавкав! – Голос Нетті був високий, тонкий і пискливий, ніби вона щойно повністю вдихнула вміст кульки з гелієм. – Він уже дорослий і не гавкає! Він просто зараз у мене під ногами!

– Що, натішилася, як багном у мої простирадла кидала, пизда ти тупорила? – Вілма нетямилася з люті. Та жінка дійсно намагається вдавати, що все це досі через собаку.

– Простирадла? Які простирадла? Я… я… – Нетті перевела погляд на абажур із карнавального скла і ніби почерпнула з нього сили. – Відчепися від мене! Це ти психована, а не я!

– Ти мені за це заплатиш. Ніхто не має права зайти на моє подвір’я і кидати багном на мої простирадла, поки я на роботі. Ніхто. НІХТО! Зрозуміла? До твоїх пропарених мізків дійшло? Ти не знатимеш де, не знатимеш коли і, що найважливіше, не знатимеш як… але я… тебе… ДІСТАНУ. Зрозуміла?

Нетті міцно притискала телефон до вуха. Обличчя побіліло, як у мерця, і лише через лоб між бровами й волоссям пробігала яскраво-червона стрічка. Зуби були стиснуті, а щоки роздималися й здувалися, ніби ковальські міхи, коли вона віддихувалася краями рота.

– Відчепися від мене, бо пошкодуєш! – закричала вона високим несвідомим голосом, повним гелію. Рейдер уже стояв, нашорошивши вуха, а очі його блискали від збудження. Він відчував загрозу в кімнаті. Один раз люто гавкнув. Нетті не почула його. – Ти дуже пошкодуєш! Я… я… знаю певних людей! Людей Згори! Я їх дуже добре знаю! Я з цим не миритимусь!

Повільно, голосом одночасно тихим, щирим і наскрізь розгніваним, Вілма промовила:

– Доїбатися до мене – це найгірша помилка, яку ти тільки могла вчинити в житті. Я помщуся, коли ти цього чекатимеш найменше.

Пролунало клацання.

– Ти не посмієш! – завила Нетті. Сльози вже лилися їй по щоках, сльози жаху й бездонної, безсилої люті. – Ти не посмієш, ти, поганко! Я… я…

Друге клацання. За ним – гул відкритої лінії.

Нетті повісила слухавку і хвилини зо три сиділа, мов на кілках, витріщаючись у простір. Тоді заридала, а Рейдер гавкнув і поклав лапи на край крісла. Нетті обійняла його й заплакала в шерсть. Рейдер лизнув їй шию.

– Нікому не дозволю тебе скривдити, Рейдере, – промовила вона. Нетті вдихнула його солодку й чисту собачу теплоту, намагаючись так заспокоїтися. – Та погана-препогана жінка тебе не дістане. Вона не якась там Людина Згори, зовсім ні. Вона просто стара поганка, і якщо вона спробує зачепити тебе… чи мене… то пошкодує.

Зрештою Нетті виструнчилася, знайшла сервертку «клінекс», заткану між кріслом і подушкою, і витерла нею очі. Вона була перелякана… але також відчувала, як усередині фуркоче і свердлить гнів. Саме так вона почувалася перед тим, як дістала виделку для м’яса з шухляди під раковиною і встромила її своєму чоловікові в горло.

Нетті взяла зі столу абажур з карнавального скла й ніжно пригорнула до себе.

– Якщо вона щось почне, то дуже-дуже пошкодує, – промовила Нетті.

Так вона й сиділа, з Рейдером під ногами й абажуром на колінах, дуже довго.

5

Норріс Ріджвік повільно котив по Мейн-стріт у своєму поліцейському авто, не відриваючи очей від будівлі на західному боці вулиці. Його зміна невдовзі закінчиться, і він цим тішився. Він пам’ятав, як добре почувався до того, як той ідіот на нього напав, пам’ятав, як стояв біля дзеркала в чоловічому туалеті, поправляв кашкет і з задоволенням розмірковував, що він як нова копійка. Він пам’ятав про це, але спогад уже здавався дуже старим і з відтінком сепії, ніби фотографія з дев’ятнадцятого століття. З моменту, як той ідіот Кітон ухопив його, аж дотепер нічого не йшло гаразд.

Він пообідав у курятнику «Куд-кудах по вечорах» на шосе 119. Їжа була, як завжди, смачна, але цього разу обдарувала його жахливим кислотним нетравленням, що переросло в ріденьку срачку. Близько третьої години на міській дорозі № 7 біля старого будинку Кембера він наїхав на цвях і мусив поміняти шину. Норріс витер пальці об сорочку уніформи, яка щойно прийшла з хімчистки, не розмислюючи, що робить, бажаючи лише очистити подушечки пальців, щоб краще тримати послаблені затисні гайки, тож протер мастило по сорочці чотирма видатними темно-сірими смугами. Поки Норріс у розпачі зоглядав цю картину, спазми знову пустили воду йому по нутрощах, тож довелося квапитися в порость. Це була гонитва з бажанням перевірити, чи зможе він скинути штани скоріше, ніж наповнить їх. У цих перегонах Норрісові перемогти вдалося… та йому не сподобалася групка кущів, в яких він вирішив присісти. Вони були схожі на отруйний сумах, і судячи з того, як розгорталися події того дня, мабуть, це був саме він.

Норріс повільно котив повз будівлі центру Касл-Рока: «Норвейський банк і траст», «Вестерн Авто», «Закусочну Нен», чорну діру на місці, де раніше стояв палац барахла Баті Меррілла, «Шито-крито», «Необхідні речі», «Господарські товари Касл-Рока»…

Раптом Норріс вгатив по гальмах і зупинився. На вітрині «Необхідних речей» він побачив дещо неймовірне – або принаймні подумав, що побачив.

Норріс глипнув у дзеркало заднього огляду, але на Мейн-стріт не було ні душі. Світлофор у нижньому кінці бізнес-району нагло згас на кілька секунд, поки всередині вдумливо клацали реле. Тоді почало миготіти жовте світло в центрі. Виходить, уже дев’ята година. Дев’ята година, саме вчасно.

Норріс здав назад, тоді збокував до узбіччя. Він глянув на рацію, подумав, чи не передати код 10–22 – «поліцейський виходить з транспорту»[48], – і вирішив, що не варто. Йому потрібно лише швиденько зиркнути на вітрину. Він додав гучності рації й опустив вікно, перш ніж вийти. Цього достатньо.

«Ти не бачив того, тобі здалося, – заспокоював він себе, поправляючи штани дорогою через тротуар. – Нізащо. Цей день створений для розчарувань, а не відкриттів. То просто ще один старий спінінг “Зебко”…»

Але ні. Вудка на вітрині «Необхідних речей» лежала в маленькій гарненькій композиції з рибальськими сітями й парою яскраво-жовтих гумових чобіт, і це була точно не «зебко». То була «бейзен». Він такої не бачив, відколи його батько помер шістнадцять років тому. Норрісові тоді було чотирнадцять, і «бейзен» подобалася йому з двох причин: те, чим вона є, і те, що вона означає.

Чим вона є? Просто, бляха, найкраща риболовна вудка для озер і потоків у світі, оце й усе.

Що вона означає? Гарні часи. Отак просто. Гарні часи, які бували в маленького худенького хлопця на ім’я Норріс Ріджвік з його старим. Гарні часи, коли вони вдвох брели через ліс поряд із якоюсь річечкою на краю світу, гарні часи в невеликому човні посеред озера Касл, коли все навколо них біліло від мряки, що здіймалася з поверхні озера колонами й ховала їх у власний світ. Світ, створений лише для чоловіків. У якомусь іншому світі мами скоро готуватимуть сніданок, і це також гарний світ, та не такий гарний, як цей. Немає світу, кращого за цей, не було й не буде.

Після фатального інфаркту в його тата спінінг «бейзен» кудись зник. Норріс пригадував, як шукав його в гаражі після похорону і той просто щез. Він рився в підвалі, навіть у шафі в батьківській спальні (хоча й знав, мама радше дозволить Генрі Ріджвіку тримати там слона, ніж риболовну вудку), але «бейзен» щез. Норріс завжди підозрював дядька Філа. Кілька разів він збирався зі сміливістю, щоб запитати, але кожного разу, як доходило до цієї липкої теми, то задкував.

Тепер, заглядаючи на цей спінінг, який може виявитися тим самим, він уперше за день забув про Бастера Кітона. Його охопив простий ідилічний спогад: батько сидить на кормі човна, затиснувши коробку зі снастями між ногами, передає «бейзен» Норрісові, щоб самому мати можливість налити чашку кави з великого термоса, червоного з сірими смужками. Хлопець вдихає запах кави, гарячої й смачної, а ще батькового лосьйону після гоління: «Саутерн Джентльмен», так він називався.

Раптом стара журба здійнялася й ухопила його в сірі обійми, від чого Норріс засумував за батьком. Після стількох років, протягом яких той старий біль гриз йому кості, свіжий і голодний, як і в день, коли мама повернулася додому з лікарні, взяла його за руки й промовила: «Тепер нам треба бути дуже сміливими, Норрісе».

Прожектор угорі вітрини яскравими променями колов сталевий корпус котушки, і стара любов, та темна золота любов знов охопила його. Норріс очима пожирав «бейзен» і думав про запах свіжої кави, що здіймається з великого термоса, червоного з сірими лініями, на спокійному широкому плесі озера. В умі він знову відчув шорстку текстуру коркового держална спінінга і повільно підніс руку, щоб витерти очі.

– Пане поліцейський? – запитав тихий голос.

Норріс коротко зойкнув і відскочив від вітрини. На одну скажену мить він думав, що зрештою таки наповнить штани – ідеальний спосіб завершити ідеальний день. Тоді спазм минув, і він роззирнувся. Перед відчиненими дверима крамниці стояв високий чоловік у твідовому піджаку і, ледь усміхаючись, спостерігав за ним.

– Я вас налякав? – запитав він. – Дуже перепрошую.

– Ні, – заперечив Норріс і сам здобувся на усмішку. Серце не припиняло лупити, мов водяний молот. – Ну… хіба трошки. Я дивився на той спінінг і згадував старі часи.

– Прибув щойно сьогодні, – пояснив чоловік. – Старий, але в дуже доброму стані. Це «бейзен», знаєте. Не вельми відома марка, але дуже цінується серед серйозних рибалок. Вона…

– …японська, – закінчив за нього Норріс. – Я знаю. У мого тата була така.

– Справді? – Усмішка в чоловіка поширшала. Зуби, що з’явилися на видноті, були криві, але Норрісові усмішка все одно здалася приємною. – Який збіг, чи не так?

– Звісно, збіг, – погодився Норріс.

– Мене звуть Ліленд Ґонт. Це моя крамниця. – Чоловік простягнув руку.

Норріса охопила короткочасна хвиля відрази, коли довгі пальці обхопили його долоню. Проте рукостискання Ґонта тривало всього мить, і коли він прибрав долоню, те відчуття одразу минуло. Норріс вирішив, що все через шлунок, який досі крутило від тих несвіжих молюсків, які він з’їв на ланч. Наступного разу, якщо буде в тій місцині, віддасть перевагу курятині, бо ж саме це, зрештою, головна страва закладу.

– Ми можемо з вами дуже й дуже непогано поторгуватися за той спінінг, – запропонував містер Ґонт. – Може, зайдете, пане поліцейський Ріджвік? Обговоримо це.

Норріс уже було рушив у той бік. Він не називав тому битому жакові своє ім’я, це точно. Уже розкрив рота, щоб запитати Ґонта, звідки воно йому відоме, а тоді закрив. У нього ж над значком маленький ідентифікатор. Ось звідки, як інакше.

– Та ні, не варто, – промовив він натомість і великим пальцем показав через плече на своє авто. Він досі чув рацію, хоча єдине, що з неї долинало, – це шум, і з ним весь вечір не зв’язувалися. – Служба, розумієте. Я закінчую о дев’ятій, але фактично, доки не поверну авто…

– Це триватиме не більше як хвилину, – припрошував Ґонт. Очі жваво слідкували за Норрісом. – Коли я вирішую домовитися з людиною, пане поліцейський Ріджвік, часу не гайную. Особливо коли ця людина на вулиці посеред ночі захищає мій заклад.

Норріс подумав, чи не сказати Ґонту, що дев’ята година – це далеко не середина ночі, а в такому сонному містечку, як Касл-Рок, захищати заклади місцевих підприємців назвати роботою язик не повертається. Тоді знову перевів погляд на «бейзен», і та стара жага, раптом така сильна й свіжа, знову накрила його. Йому спала на думку ідея з’їздити зі спінінгом на озеро цих вхідних, вирушити рано-вранці з коробочкою хробаків і великим термосом зі свіжою кавою від Нен. Буде знову майже як із татом.

– Ну…

– Та заходьте, – наполягав Ґонт. – Якщо мені можна трішки торгувати після робочого дня, ви можете трохи купувати в час, що вам його відводить місто. І чесно, пане поліцейський Ріджвік, ніхто ж банк сьогодні не пограбує, правда?

Норріс глянув у бік банку, будівля якого то світилася жовтим, то темніла від розміреного заїкання проблискового маячка, і розсміявся.

– Ну, сумніваюся.

– То як?

– Окей, – здався Норріс. – Але якщо ми не домовимося за кілька хвилин, мені доведеться розірватися.

Ліленд Ґонт одночасно простогнав і засміявся.

– Здається, я щойно почув, як мені вивертають кишені, – промовив він. – Ходімо, пане поліцейський Ріджвік. Кілька хвилин, то кілька хвилин.

– Той спінінг мені б дуже згодився, – бовкнув Норріс. Поганий спосіб почати торги, і він це знав, але не стримався.

– Так і буде, – погодився містер Ґонт. – Ви отримаєте найкращу пропозицію у вашому житті, поліцейський Ріджвік.

Він провів Норріса всередину «Необхідних речей» і зачинив двері.

Розділ шостий

1

Вілма Джерзик не знала свого чоловіка Піта настільки добре, як думала.

Того вечора в четвер вона лягла в ліжко з наміром вирушити до Нетті Кобб одразу зранку в п’ятницю і Про Все Подбати. Її часті колотнечі іноді просто згасали, проте коли вони досягали точки кипіння, саме Вілма вибирала місце й зброю для дуелі. Перше правило її стилю протиборства: «Останнє слово завжди за тобою». Друге: «Завжди роби перший крок». Першим кроком вона вважала варіант Про Все Подбати і мала на меті якнайшвидше подбати про Нетті. Вілма сказала Пітові, що просто хоче побачити, скільки разів удасться крутнути головешку тієї божевільної суки, перш ніж та злетить із шиї.

Вона очікувала, що більшу частину ночі не спатиме й кипітиме від напруги, ніби високовольтна лінія, це вже не вперше. Натомість Вілма заснула менш ніж за десять хвилин після того, як голова торкнулася подушки, а коли прокинулася, то почувалася бадьоро й дивним чином спокійно. Сидячи за кухонним столом у халаті в п’ятницю зранку, вона подумала, що, можливо, зарано Дбати Про Все Повністю. Вона ж уже до всирачки налякала Нетті телефонним дзвінком минулого вечора. Якою б оскаженілою Вілма не була, все ж не настільки, щоб цього не помітити. Лише глуха як пень людина могла б не звернути на це увагу.

Може, краще дати міс Психічна Хвороба-1991 ще трохи похитатися на вітрі? Нехай вона лежить ночами без сну й загадується, в який бік ударить Гнів Вілми. Можна кілька разів з’їздити на розвідку, зробити ще кілька телефонних дзвінків. Попиваючи каву (Піт сидів за столом навпроти й сторожко спостерігав за дружиною поверх спортивної рубрики в газеті), вона зрозуміла: якщо Нетті настільки звихнута, як усі говорять, можливо, й узагалі не доведеться Дбати Про Все. Це може бути один із тих рідкісних випадків, коли Все Вирішиться Саме По Собі. Ця думка так звеселила її, що Вілма навіть дозволила Пітові поцілувати її, коли він складав портфель і збирався на роботу.

Сама думка про те, що перелякане мишеня у формі її чоловіка може підсипати їй таблетки, ніколи не стріляла їй у голову. Однак саме це Піт Джерзик і вчинив, і не вперше.

Вілма знала, що спуджує свого чоловіка, але навіть уявлення не мала наскільки. Він жив не просто в страху перед нею: він жив із побожною покорою перед нею, як аборигени певних тропічних регіонів раніше начебто жили у святобливості й із забобонним страхом перед великою богинею Грім-горою, яка роками чи навіть поколіннями мовчки нависала над їхніми радісними життями, доки раптово не вибухала вбивчою тирадою вогняної лави.

Такі аборигени, реальні чи гіпотетичні, без сумніву, мали власні ритуали вмиротворення. Вони не особливо допомагали, коли гора прокидалася й швиргала блискавиці та вогняні потоки на їхні села, проте, звісно, всіх заспокоювали, коли гора сиділа тихо. Піт Джерзик не мав якихось високих ритуалів, якими б можна було поклонятися Вілмі. Здавалося, в цій ситуації підійдуть прозаїчніші методи. Наприклад, рецептурні препарати замість євхаристійних гостій.

Він домовився про зустріч із Реєм Ван Елленом, єдиним сімейним лікарем у Касл-Року, і пояснив, що йому потрібні якісь засоби від нервів. Робочий графік у нього повна херня, пояснив він Реєві, а зі зростанням розміру комісійних стає дедалі важче залишати робочі проблеми на робочому місці. Зрештою він вирішив, що настав час перевірити, чи може лікар виписати йому щось, щоб трохи згладити ці шорсткі краї.

Рей Ван Еллен ні бельмеса не тямив у процесах продажу нерухомості, але приблизно уявляв собі напругу від життя з Вілмою. Він підозрював, що Піт Джерзик переживав би набагато менше стресу, якби взагалі не виходив з роботи, але, звісно, не в його компетенції так говорити. Він виписав рецепт на ксанакс, перелічив звичні застереження й побажав доброму чоловікові удачі й Божої допомоги. Він міркував, що Пітові на дорозі життя в тандемі з цією особливою кобилою знадобиться те й інше, до того ж немало.

Піт приймав ксанакс, проте не зловживав. А також не розповідав про це Вілмі – вона б осатаніла, якби дізналася про пігулки. Він обачно тримав рецепт у себе в портфелі разом із паперами, до яких Вілмі зовсім не було діла. Пив по п’ять-шість пігулок на місяць, здебільшого в дні перед Вілминими місячними.

Минулого літа Вілма погиркалася з Генрієттою Лонгмен, власницею й керівницею «Перерви на красу» на Касл-Гіллі. Усе через зіпсутий перманент. Після первинного обміну криками наступного дня в «Маркеті Гемпгіллів» між ними відбувся ще один, а потім іще один на Мейн-стріт через тиждень. Останній ледь не переріс у вуличну бійку.

Опісля Вілма крокувала туди-сюди по будинку, ніби левиця в клітці, клянучись, що вона дістане ту суку, що вона її до лікарні доведе.

– Їй реально знадобиться Перерва на Красу, коли я з нею розберуся, – крізь зціплені зуби цідила Вілма. – От побачиш. Я завтра туди піду. Піду туди і З Усім Розберуся.

Піт, дедалі більше тривожачись, усвідомив, що це не пусті погрози, Вілма налаштована серйозно. Один Бог знає, яку дикість вона може вчворити. Він уявляв собі, як Вілма занурює голову Генрієтти у діжку з їдким слизом, від чого жінка до кінця життя залишиться лисою, як Шинейд О’Коннор[49].

Піт сподівався, що за ніч відбудуться якісь переміни настрою, але Вілма прокинулася наступного ранку ще злючіша. Він би й не повірив, що таке можливо, якби цього не сталося. Темні кола під очима промовисто засвідчували про безсонну ніч.

– Вілмо, – кволо промовив він. – Не думаю, що це хороша ідея – піти сьогодні в «Перерву на красу». Як на мене, якщо це обдумати…

– Я вже все обдумала вночі, – відрізала Вілма, переводячи на нього той свій страшно байдужий погляд, – і вирішила, що, коли покінчу з нею, вона більше нікому не зможе спалити корені волосся. Коли я покінчу з нею, їй собака-поводир знадобиться для того, щоб унітаз знайти. А якщо ти, Піте, вирішив до мене придовбатися, ви собі з нею можете купити тих сраних псів з одного приплоду німецьких вівчарок.

У розпачі, не певний, чи це спрацює, але не в змозі придумати інший спосіб відвести катастрофу, Піт Джерзик дістав із внутрішньої кишені портфеля флакон і вкинув пігулку ксанаксу Вілмі в каву. Після цього вирушив на роботу.

Вельми буквально, для Піта Джерзика то було перше причастя.

Увесь день він провів у болісному очікуванні й прийшов додому нажаханий тим, що знайде там (мертву Генрієтту Лонгмен і Вілму в тюрмі – найчастіша фантазія). Проте він утішився, коли побачив, що Вілма на кухні, співає собі.

Піт глибоко вдихнув, опустив емоційний протиударний екран і запитав її, що сталося з пані Лонгмен.

– Вона відчиняється аж о дванадцятій, а на той час я вже була не настільки зла, – пояснила Вілма. – Але все одно туди сходила, щоб пояснити їй, що до чого, – я ж пообіцяла, врешті-решт. І знаєш, вона мені запропонувала склянку хересу і сказала, що хоче повернути гроші!

– Вау! Чудово! – вигукнув Піт, заспокоєний, утішений.

І так скінчилася l’affaire[50] з Генрієттою. Кілька наступних днів він усе очікував, коли лють Вілми повернеться, проте цього не сталося – принаймні в цьому.

Піт роздумував, чи не порадити Вілмі сходити до лікаря Ван Еллена й самій отримати рецепт на заспокійливе, проте після довгих обачних роздумів відкинув цю думку. Вілма його до пня розіб’є – а може, й до ноги, – якщо він порадить їй ПРИЙМАТИ ЛІКИ. ПРИЙМАТИ ЛІКИ – це для нариків, а заспокійливе – для нариків-слабачків. Вона проживатиме життя на її умовах, тому дякую, дуже дякую. І, крім того, неохоче підсумував Піт, правду важко заперечити: Вілмі подобається скаженіти. Вілма у своєму шалі – повноцінна Вілма, сповнена вищої потреби.

І він любить її, так само як тубільці того гіпотетичного тропічного острова, без сумніву, люблять велику богиню Грім-гору. Його святобливість і страх насправді лише підсилюють те кохання. Вона ВІЛМА, сама собі господиня, і він намагається відхилити її зі шляху лише коли боїться, що вона може себе травмувати… що, через містичне переісточення кохання, також травмує і його.

Відтоді Піт підсовував їй ксанакс тричі. Третій – і найстрашніший – раз випав на Ніч Закаляних Простирадл. Він нестямно намагався запропонувати їй чашку чаю, і Вілма зрештою погодилася випити (після короткого, але неймовірно приємного діалогу з Психованою Нетті Кобб). Він заварив міцного напою й кинув туди не одну пігулку, а дві. Побачивши, як знизилася температура на її внутрішньому термостаті наступного ранку, Піт значно поспокійнішав.

Були речі, яких Вілма Джерзик, упевнена у своїй владі над розумом чоловіка, не знала. Ці речі стримали Вілму від того, щоб пробити своїм «юґо» двері дому Нетті та обскубти їй ріпу вранці в п’ятницю.

2

Вілма не забула про Нетті, і не пробачила їй, і не почала хоч трохи роздиратися сумнівами про те, хто ж поглумився над її постільною білизною. Жодні ліки на землі не дали б такого ефекту.

Невдовзі після того, як Піт рушив на роботу, Вілма сіла в авто й повільно проїхала по Віллоу-стріт (на задньому бампері маленького жовтого «юґо» була наліпка, що проголошувала світові: «ЯКЩО НЕ ПОДОБАЄТЬСЯ МОЯ ЇЗДА, НАБИРАЙ 1-800-ЖУЙ-СРАКУ»). Вона повернула праворуч, на Форд-стріт, і сповільнилася до поповзу, наближаючись до чепурного будиночка Нетті Кобб. Їй здалося, що у вікні вона побачила, як смикається фіранка, і Вілма відзначила це як гарний початок… але лише початок.

Вона об’їхала квартал (минаючи будинок Расків на Понд-стріт, не кинувши й погляду в той бік), повз власний будинок на Віллоу і повернула знову на Форд-стріт. Цього разу вона двічі просигналила клаксоном «юґо», наближаючись до будинку Нетті, і припаркувалася перед ним на холостому двигуні.

Фіранка знову смикнулася. Цього разу жодних сумнівів. Та жінка на неї визирає. Вілма уявила собі її, за фіранкою, у трепеті від провини й жаху, і зрозуміла, що насолоджується цим образом навіть більше, ніж тим, з яким заснула, – де вона крутила макотирю тієї скаженої суки, доки та не обернулася, як у тієї дівчинки з «Екзорциста».

– Ку-ку, а я тебе бачу, – похмуро відзначила вона, коли фіранка повернулася на місце. – Навіть не сумнівайся.

Вона знов об’їхала квартал і зупинилася перед домом Нетті вдруге, сигналячи, щоб сповістити жертву про своє прибуття. Цього разу вона простояла перед будинком майже п’ять хвилин. Фіранка смикалася двічі. Зрештою, задовольнившись зробленим, Вілма поїхала далі.

«Звихнута карга до кінця дня мене страхатиметься, – розмірковувала вона, зупинившись на своїй під’їзній доріжці й вийшовши з авто. – Вона й за поріг ступити пудитиметься».

Вілма зайшла додому жвава й бадьора, плюхнулася на диван почитати каталог. Невдовзі вона вже радісно замовляла три нові набори простирадл – білий, жовтий і пейслевий.

3

Рейдер сидів посередині килима вітальні й дивився на свою господиню. Зрештою він бентежно заскавчав, ніби нагадуючи Нетті, що в неї робочий день і вона вже на пів години запізнилася. Сьогодні вона мала б пропилососити другий поверх у Поллі, а ще має прийти телефоніст із новими апаратами зі здоровенними кнопковими клавіатурами. Ними легше користуватися людям, у яких дуже важка форма артриту, як у Поллі.

Але як же вона вийде?

Та психована полячка десь там на вулиці, їздить у своїй маленькій машині.

Нетті сиділа в кріслі, тримала на колінах абажур. Вона тримала його так, відколи та психована полячка вперше проїхала повз її будинок. Тоді та під’їхала ще раз, зупинилася й посигналила. Коли жінка зникла, Нетті подумала, що, мабуть, скінчилось, але ні – та повернулася втретє. Нетті не сумнівалася, що психована полячка спробує ввійти. Вона сиділа в кріслі, однією рукою обіймала абажур, іншою Рейдера, загадуючись, що робитиме, якщо психована полячка таки спробує. Як себе захищатиме, Нетті не знала.

Зрештою Нетті набралася достатньо сміливості, щоб іще раз визирнути з вікна, і не побачила зовні тієї психованої полячки. Початкове полегшення витіснив страх. Вона боялася, що психована полячка патрулює вулицями, чекає, доки Нетті вийде. Ще більше вона боялася, що психована полячка прийде сюди, коли Нетті тут не буде.

Що вона проникне в дім, побачить її прекрасний абажур і розіб’є його на тисячу осколків на підлозі.

Рейдер знову заскавчав.

– Знаю, – майже простогнала вона. – Знаю.

Вона мусить вийти. У неї відповідальність, і вона знає, що це таке й перед ким. Поллі Чалмерз добре з нею поводиться. Саме Поллі написала рекомендацію, яка назавжди витягла її з «Джуніпер Гілл», і саме Поллі стала співпозичальницею кредиту на житло в банку. Якби не Поллі, чий батько був найкращим другом її батька, Нетті б досі жила в орендованій кімнаті по той бік Олов’яного моста.

Та що, як вона вийде, а психована полячка повернеться?

Рейдер не здатен захистити її абажур. Він сміливий, але просто маленький песик. Психована полячка може поранити його, якщо він спробує їй завадити. Нетті відчувала, як розум, загнаний у цю жахливу дилему, починає кудись вислизати. Вона знову простогнала.

І раптом їй спала на думку ідея.

Нетті підвелася, не випускаючи абажура з рук, перетнула вітальню, у якій було дуже темно через опущені жалюзі. Вона пройшла через кухню й відчинила двері в дальньому кутку. Збоку було прибудовано сарай. У мороку бовваніли тіні штабеля для дров і купи інших наскладаних речей.

На шнурі зі сталі звисала єдина лампочка. Ні перемикача, ні мотузочки – ввімкнути світло можна було лише міцно вкрутивши її в цоколь. Нетті потягнулася до неї… й завагалася. Якщо психована полячка зараз підстерігає на задньому дворі, то побачить, що загорілося світло. А якщо побачить світло, то точно знатиме, де шукати абажур із карнавального скла, правда?

– О, ні, так легко мене не дістанеш, – пробурмотіла Нетті півголосом, намацуючи собі шлях повз мамин гардероб і стару голландську книжкову шафу до штабеля з дровами. – Ну вже ні, Вілмо Джерзик. Я не тупа, знаєш. Попереджаю тебе.

Лівою рукою притискаючи абажур до живота, правою Нетті зняла клоччя старого брудного павутиння перед єдиним у сараї вікном. Тоді визирнула на задній двір, ясним поглядом перестрибуючи з однієї точки на іншу. Так вона перевіряла ситуацію на вулиці близько хвилини. На задньому дворі нічого не рухалося. Один раз їй здалося, що вона бачить, ніби психована полячка сидить у дальньому лівому кутку двору, але уважніший погляд переконав, що то просто тінь дуба на задньому дворі Фіронів. Нижнє гілля дерева простягалося в її двір. Гілки трохи хиталися від вітру, і саме тому клаптик тіні там на мить виглядав як якась психована жінка (психована полячка, якщо точніше).

Позаду заскавулів Рейдер. Нетті озирнулася й побачила, що він стоїть біля дверей у сарай, чорна постать з піднятою головою.

– Знаю, – звернулася вона. – Знаю, маленький… але ми її обманемо. Вона думає, що я тупа. Ну, я їй покажу, яка я насправді.

Навпомацки Нетті пробралася назад. Очі призвичаювалися до темряви, і зрештою Нетті вирішила, що вкручувати лампочку немає потреби. Вона стала навшпиньки й провела рукою вздовж шафи, доки пальці не натрапили на ключ, що замикав і відмикав довгий буфет праворуч. Ключ, що відмикав шухляди, вже давним-давно загубився, але цей на місці – у Нетті є те, що їй потрібно.

Вона відкрила довгий буфет і помістила абажур із карнавального скла всередину, посеред пилюки й мишачого гімна.

– Він заслуговує кращого місця, знаю, – м’яко сказала вона Рейдерові. – Але тут безпечно, і це найважливіше.

Нетті вставила ключ назад у замок і повернула його, тоді смикнула двері буфета. Замкнені міцно, міцно, як смалений бик, і вона раптом відчула, що величезна брила зійшла їй із серця. Вона знову потягнула дверцята буфета, енергійно кивнула й кинула ключ собі в кáпот. Коли прийде до Поллі, то повісить його на ланцюжку собі на шию. Це перше, що вона зробить.

– Отак! – гукнула вона Рейдерові, який уже почав хитати хвостом. Мабуть, відчув, що криза минула. – Про це подбали, здоровило ти мій, тепер мушу збиратися на роботу! Запізнююся!

Поки вона вдягала пальто, задзвонив телефон. Нетті зробила два кроки в його бік, тоді спинилася.

Рейдер один раз голосно гавкнув і поглянув на неї. «Хіба не знаєш, що робити, коли дзвонить телефон? – запитували його очі. – Навіть я знаю, а я ж просто пес».

– Ні, – промовила Нетті.

«Я знаю, що ти зробила, психована ти суко, я знаю, що ти зробила, я знаю, що ти зробила, я знаю, що ти зробила, і я… тебе… ДІСТАНУ!»

– Я не підніматиму. Я йду на роботу. Це вона психована, а не я. Я нічого їй не зробила! Навіть пальцем не зачепила!

Рейдер гавкнув на знак згоди.

Телефон припинив дзвонити.

Нетті трохи розслабилася… але серце досі шалено калатало.

– Будь гарним хлопчиком, – примовила вона Рейдерові, гладячи його. – Повернуся пізно, бо виходжу пізно. Але я тебе люблю, не забувай і будь весь день гарним песиком.

Такою була магічна формула перед виходом на роботу, Рейдер добре знав її, тож пес помахав хвостом. Нетті відчинила передні двері й роззирнулася в обидва боки, перш ніж ступити назовні. Їй погіршало, коли Нетті побачила яскравий спалах жовтого, але то було не авто помішаної полячки. То Поллардів малий залишив свій триколісний велосипед «Фішер Прайс» на тротуарі, оце й усе.

Нетті домашнім ключем замкнула за собою двері, тоді обійшла ззаду будинок, щоб переконатися, що двері сараю також замкнено. Так і було. Вона рушила в бік будинку Поллі, перекинувши сумку через руку, очима визиркуючи автомобіль психованої полячки (намагалася вирішити, чи краще сховатися за живоплотом, чи просто зупинитися на місці, забачивши її). Нетті майже дісталася кінця кварталу, коли спохопилася, що не перевірила передні двері так уважно, як варто було. Вона нервово глипнула на годинник і повернулася. Перевірила передні двері. Ті було міцно замкнено. Нетті з полегшенням зітхнула, після чого вирішила, що варто також ще раз перевірити замок на дверях сараю, просто задля безпеки.

– Краще перестаратися, ніж потім шкодувати, – промурмотіла вона собі під ніс і обійшла будинок.

Долоня завмерла, коли вона потягнула ручку сараю.

Усередині знову дзвонив телефон.

– Вона психована, – простогнала Нетті. – Я нічого не зробила!

Двері сараю було замкнено, але вона простояла там, доки телефон не замовк. Тоді знову відбула на роботу із сумкою через плече.

4

Цього разу Нетті подолала майже два квартали, перш ніж переконання, що вона все одно могла залишити передні двері незамкненими, повернулося й почало гризти. Вона знала, що замкнула їх, але боялася, що ні.

Нетті стояла біля блакитної поштової скриньки на розі Форд і Діконесс-вей, вагаючись. Майже вирішила продовжити шлях, коли побачила, що перехрестя через квартал звідси перетинає жовте авто. То була не машина психованої полячки, а «форд», але Нетті вирішила, що це поганий знак. Вона прожогом закрокувала назад до будинку й знову перевірила двері. Замкнені. Уже дійшла до кінця доріжки, коли їй спало на думку, що годилося б іще раз перевірити також дверцята буфета й упевнитися, що він замкнений.

Вона знала, що так і є, але боялася, що ні.

Нетті відімкнула передні двері й увійшла. Рейдер стрибнув до неї, шалено махаючи хвостом, і вона трохи погладила його – але лише трохи. Їй потрібно зачинити передні двері, бо психована полячка може зайти в будь-яку мить. У будь-яку.

Нетті захряснула двері, повернула застібку й повернулася до сараю. Звісно ж, дверцята буфета були замкнені. Вона зайшла назад у будинок і з хвилину постояла в кухні. Уже починала хвилюватися, починала думати, чи не помилилась і насправді дверцята буфета незамкнені. Можливо, вона недостатньо сильно смикала за ручку, щоб точно, на сто відсотків пересвідчитися. Можливо, вони лише застрягли.

Нетті повернулася, щоб знову перевірити, і поки перевіряла, укотре задзвонив телефон. Нетті поспішила до будинку, стискаючи ключ від шафи в спітнілій правиці. Обдерла литку об стільчик і зойкнула від болю.

На момент, коли вона зайшла у вітальню, телефон знову припинив дзвонити.

– Я не можу сьогодні на роботу, – пробурмотіла вона. – Я мушу… мушу…

(стояти на чатах)

Саме так. Вона мусить стояти на чатах.

Нетті підняла слухавку й швидко набрала номер, доки думки знову не почали гризти розум, як Рейдер гризе свої іграшки із сиром’ятної шкіри.

– Алло? – озвалася Поллі. – Це «Шито-крито», слухаю вас.

– Привіт, Поллі. Це я.

– Нетті? Усе добре?

– Так, але я дзвоню з дому, Поллі. У мене якісь проблеми зі шлунком. – На той час це вже не було брехнею. – Я б могла взяти відгул? Знаю, що треба пропилососити нагорі… і той чоловік з телефонами… але…

– Усе гаразд, – одразу відповіла Поллі. – А телефоніст усе одно прийде аж біля другої. Руки досі дуже болять, тому я довго не працюватиму, сама прийму його.

– Якщо дуже треба, я б могла…

– Ні, правда, – м’яко запевнила її Поллі, і Нетті відчула, як сльози защипали очі. Поллі така добра.

– Біль гострий, Нетті? Я можу викликати тобі лікаря Ван Еллена.

– Ні… просто трохи спазмує. Усе буде добре. Якщо до обіду стане краще, я прийду.

– Та що ти, – різко відказала Поллі. – Ти не просила відгулів, відколи взагалі почала працювати в мене. Залазь у ліжко й поспи собі. Попереджаю: якщо прийдеш, я тебе додому відправлю.

– Дякую, Поллі, – промовила Нетті. Вона ледь не плакала. – Ти дуже добра зі мною.

– Ти заслуговуєш на доброту. Мушу вже йти, Нетті – клієнти прийшли. Іди приляж. Я в обід задзвоню, розкажеш, як ти.

– Дякую.

– Завжди будь ласка. Па-па.

– Па, – попрощалася Нетті й повісила слухавку.

Вона одразу ж рушила до вікна й відсмикнула фіранку вбік. Вулиця порожня – поки що. Нетті повернулася в сарай, ключем відімкнула буфет і дістала звідти абажур. Відчуття спокою й полегшення сповнили Нетті, тільки-но вона обійняла його. Нетті віднесла абажур на кухню, помила теплою мильною водою, сполоснула та обережно витерла.

Вона відкрила одну з кухонних шухляд і дістала різницький ніж. З ним і з абажуром вона повернулась у вітальню й сіла там у темряві. Так вона просиділа весь ранок, виструнчившись у кріслі, з абажуром на колінах і ножем у правій руці.

Телефон дзвонив двічі.

Нетті не відповідала.

Розділ сьомий

1

У п’ятницю, одинадцятого жовтня, у найновішому магазині Касл-Рока минув зразковий день, особливо коли ранок переріс у полудень і люди почали обмінювати чеки на готівку. Гроші в руках стимулюють до покупок. Так само стимулює і хороша чутка від тих, що заходили в середу. Була, звісно, дрібка людей, які вважають, що судженням нечем, які відвідали крамницю у перший же день роботи, довіряти не можна, але таких була меншість, тож срібний дзвіночок над дверима входу «Необхідних речей» дзвенів увесь день.

Від середи розпакували або прибуло ще більше асортименту. Людям, зацікавленим у таких речах, було важко повірити, що щось прибувало, – вантажівок ніде не було видно, – але чомусь це особливо не важило. У п’ятницю в «Необхідних речах» було набагато більше товарів – це єдине, що мало значення.

Наприклад, ляльки. І гарно зроблені дерев’яні пазли, навіть двобічні. Був унікальний набір шахів: фігурами слугували африканські тварини, вирізьблені з кварцу якоюсь нехитрою, проте приголомшливо талановитою рукою: стрибучі жирафи в ролі офіцерів, гіпопотами з войовниче опущеними головами в ролі тур, шакали в ролі пішаків, леви-королі, меткі леопарди-ферзі. Було намисто з чорних перлин, яке мало дуже дорогий вигляд – наскільки дорогий, люди не сміли запитувати (принаймні того дня), – але на таку красу було аж боляче дивитися, і кілька відвідувачок «Необхідних речей» повернулися додому з відчуттям меланхолії й дивного збентеження, а образ того перлового намиста танцював у темряві в них перед очима, чорним на чорному. І не лише в жінок.

Була пара ляльок-блазнів на мотузочках. Була катеринка, стара і з пишним різьбленням, – містер Ґонт пояснив, що вона має грати щось приголомшливе, якщо її відкрити, але не пам’ятає, що і вона замкнена. Він пояснив, що покупцеві доведеться знайти майстра, який би виготовив для неї ключ. «Таких ветеранів своєї справи ще кілька залишилося, які б могли щось тут утнути», – додав він. Його кілька разів запитали, чи можна буде повернути катеринку, якщо кришку вдасться відкрити й виявиться, що мелодія не до смаку. Містер Ґонт усміхнувся й пальцем указав на нову табличку на стіні. Вона повідомляла: Я НЕ ВІДШКОДОВУЮ КОШТІВ І НЕ ОБМІНЮЮ ТОВАРІВ CAVEAT EMPTOR![51]

– А це що означає? – запитала Люсілль Дангем. Люсілль працювала офіціанткою в Нен і зайшла зі своєю подругою Роуз Еллен Маєрз під час перерви на каву.

– Означає, якщо купуєш кота в мішку, то отримуєш кота, а мішок він забирає собі, – пояснила Роуз Еллен.

Вона побачила, що містер Ґонт її почув (хоча могла заприсягтися, що лише якусь мить тому бачила його в іншому кінці магазину), і густо розчервонілася.

Містер Ґонт, проте, лише посміявся.

– Правильно кажете, – підтвердив він. – Саме це воно й означає.

Старий револьвер із довгим дулом в одній із шафок із карткою «ЕКСКЛЮЗИВ ВІД НЕДА БАНТЛАЙНА[52]», хлопчик-лялька з дерев’яним червоним волоссям, веснянками і завмерлою дружньою усмішкою («ПРОТОТИП ГАВДІ ДУДІ[53]» – на картці), коробки з канцтоварами, дуже гарними, але не якимись особливими, колекція старовинних листівок, набори олівців і ручок, лляні хустинки, м’які іграшки-тваринки. Здавалося, в крамниці є щось на будь-який смак і – хоча жодного цінника на видноті не було – на будь-який бюджет.

Містер Ґонт добре виторгував того дня. Більшість речей, які він продав, були гарні, проте аж ніяк не унікальні. Він, однак, уклав кілька «особливих» угод, і всі ці продажі відбулися під час тих періодів спокою, коли в крамниці була лише одна людина окрім нього.

– Коли все йде повільно, мені стає неспокійно, – розповів він Саллі Реткліфф, логопедині Браяна Раска, приязно всміхаючись, – а коли мені неспокійно, я іноді стаю необачним. Що погано для продавця, але страшенно добре для покупця.

Міс Реткліфф була відданою парафіянкою баптистської пастви преподобного Роуза, там же познайомилася зі своїм нареченим Лестером Преттом і на додачу до значка проти «Нічки казино» носила значок «Я СПАСЕННА! А ТИ?». Скалка з карткою «СКАМ’ЯНІЛА ДЕРЕВИНА ЗІ СВЯТОЇ ЗЕМЛІ» одразу ж упала їй в око, і вона не заперечувала, коли містер Ґонт дістав її з шафки й поклав Саллі в долоню. Вона купила скалку за сімнадцять доларів і пообіцяла влаштувати маленький невинний розіграш Френкові Джуетту, директорові середньої школи Касл-Рока. Вона вийшла з магазину через п’ять хвилин після того, як увійшла туди, і тепер дивилася на світ замріяним і розфокусованим поглядом. Містер Ґонт був запропонував їй загорнути покупку, але міс Реткліфф відмовилася, заявляючи, що хоче тримати скалку в руці. Якби ви стояли в крамниці й спостерігали за тим, як вона йде до дверей, то вам би довелося ще добре помізкувати, щоб сказати однозначно, чи її ступні торкаються підлоги, чи просто пливуть у повітрі.

2

Срібний дзвіночок теленькнув.

Увійшла Кора Раск, рішуче налаштована купити фотографію Короля, і вельми засмутилася, коли містер Ґонт повідомив, що вже продав її. Кора хотіла знати кому.

– Вибачте, – сказав містер Ґонт, – але та пані була з іншого штату. На її авто були номери Оклагоми.

– Ну щоб я скисла! – скрикнула Кора з гнівом та істинним стражданням. Вона не усвідомлювала, наскільки сильно хоче те фото, доки містер Ґонт не поінформував, що його вже нема.

Генрі Джендрон і його дружина Іветт у той час були в крамниці, тож містер Ґонт запитав Кору, чи не почекає вона хвильку, поки він їх обслужить. Також додав, що, здається, в нього є дещо інше, що її так само може зацікавити, чи навіть більше. Після того як містер Ґонт продав Джендронам м’якого ведмедика – подарунок для доньки – і провів до виходу, то попросив Кору почекати ще трохи, поки він дещо пошукає в комірчині. Кора чекала, проте без особливого інтересу й очікування. Її огорнула глибока сіра депресія. Вона бачила сотні фотографій Короля, може, й тисячі, і сама мала кілька, але ця здавалася… якоюсь особливою. Вона ненавиділа ту жінку з Оклагоми.

Тоді містер Ґонт повернувся з невеликим футляром для окулярів зі шкіри ящірки. Він відкрив його й показав Корі пару «авіаторів» із димчасто-сірими лінзами. Подих застряг їй у горлі. Правиця здійнялася до тремтячої шиї.

– Це ж… – почала вона і більше не могла нічого сказати.

– Окуляри Короля, – поважно погодився містер Ґонт. – Одні з шістдесяти. Але мені сказали, що ці – його улюблені.

Кора купила окуляри за дев’ятнадцять доларів і п’ятдесят центів.

– Я б хотів отримати ще трохи інформації, – виблискуючи очима, подивився на Кору містер Ґонт. – Назвемо це доплатою.

– Інформації? – із сумнівом запитала Кора. – Якої інформації?

– Гляньте у вікно, Коро.

Кора зробила як велено, але пальці не відпускали окулярів. На іншому боці вулиці поліцейський автомобіль-один Касл-Рока був припаркований перед «Голярнею». На тротуарі стояв Алан Пенґборн і розмовляв із Біллом Фуллертоном.

– Бачите того чоловіка? – запитав Ґонт.

– Кого? Білла Фул…

– Ні, дурненька, – перебив Ґонт. – Іншого.

– Шерифа Пенґборна?

– Правильно.

– Так, бачу.

Кора почувалася отупілою й запамороченою. Голос Ґонта долинав ніби з далекої відстані. Вона постійно думала про покупку тих чудових окулярів. Хотіла повернутися додому й одразу приміряти їх… та, звісно, вона не може піти, доки їй не дозволили, бо торги не закінчено, доки містер Ґонт не скаже, що їх закінчено.

– Він має вигляд людини, яких у моїй галузі називають «важкопрошеними», – зауважив містер Ґонт. – Що про нього думаєте, Коро?

– Він кмітливий, – відповіла Кора. – Ніколи не буде як старий шериф Джордж Баннермен, так мій чоловік каже, але кмітливий, як той лис.

– Правда? – Голос Ґонта знову перейшов на ту нервову, змучену межу. Очі звузилися до розрізів і не відривалися від Алана Пенґборна. – Хочете дізнатися таємницю, Коро? Мені плювати на розумних людей, а важкопрошених я ненавиджу. Взагалі я просто зневажаю важкопрошених. Не довіряю людям, які все перевертають і шукають тріщини, перш ніж щось купити, а ви?

Кора не відповіла. Вона стояла з футляром з окулярами Короля в лівій руці й невиразно витріщалася з вікна.

– Якби мені потрібна була людина, яка б наглядала за старим розумним шерифом Пенґборном, кого б ви порадили, Коро?

– Поллі Чалмерз, – задурманеним голосом промимрила Кора. – Вона з ним дуже ласкава.

Ґонт одразу похитав головою. Він не відривав очей від шерифа, поки Алан підходив до своєї автівки, коротко роззирнувся вулицею, глянув на «Необхідні речі», заліз у машину й поїхав геть.

– Не піде.

– Шила Бріґгем? – із сумнівом запропонувала Кора. – Це диспетчерка в шерифській управі.

– Хороша ідея, але вона також не підійде. Ще одна важкопрошена. У кожному місті є таких декілька, Коро. Шкода, але так є.

Кора обдумувала це, похмуро й віддалено.

– Едді Ворбертон? – зрештою запропонувала вона. – Він головний охоронець муніципалітету.

Ґонтове обличчя загорілося захватом.

– Охоронець! – промовив він. – Так! Чудово! П’ятий діяч[54]! Справді прекрасно!

Він нахилився і вліпив Корі поцілунок у щоку. Вона відсахнулася, скривившись і нестямно розтираючи те місце. З горла долинуло коротке векання, але Ґонт цього наче й не помітив. Його обличчя світилося широченною усмішкою.

Кора пішла (і далі розтираючи щоку долонею), а зайшли Стефані Бонсейнт і Сінді Роуз Мартін із бридж-клубу Еш-стріт. Кора ледь не збила Стефі Бонсейнт із ніг, так квапилася. Вона відчула глибоке бажання якнайскоріше дістатися додому. Дістатися додому й нарешті приміряти ті окуляри. Але перед цим їй хотілося вмити обличчя й позбутися того гидотного поцілунку. Вона відчувала, як він горить у неї на шкірі, ніби маленька болячка.

Над дверима теленькнув срібний дзвіночок.

3

Поки Стефі стояла біля вікна, поглинута зміною візерунків у старомодному калейдоскопі, який вона знайшла, Сінді Роуз підійшла до містера Ґонта й нагадала, про що він говорив у середу: що, можливо, є ще одна ваза «Лалік», до пари тій, яку вона вже купила.

– Ну, – сказав містер Ґонт, усміхаючись їй у стилі «таємницю тримати вмієте». – Імовірно, вона в мене і є. Можете збутися своєї подруги на хвильку-дві?

Сінді Роуз попросила Стефі повертатися до Нен і замовити їй каву, а вона підійде пізніше.

Стефі пішла, хоч і зі здивованим обличчям. Містер Ґонт рушив у комірчину й вийшов звідти з вазою «Лалік». Вона не просто пасувала до попередньої – то була її ідентична близнючка.

– Скільки? – запитала Сінді Роуз і погладила приємний вигин вази не зовсім стійким пальцем.

Вона з жалем пригадала задоволення від покупки, яку зробила в середу. Він же просто закидав гачок, скидається на те. А зараз почне її підсікати. Ця ваза не обійдеться їй у тридцять один долар. Цього разу він просто поставить питання руба. А їй хотілося отримати цю річ, щоб був баланс із попередньою на полиці каміна у вітальні. Хотілося дуже-дуже.

Сінді Роуз не повірила власним вухам, коли почула відповідь Ліленда Ґонта:

– Позаяк це мій перший тиждень роботи, нехай буде дві речі за ціною однієї, гаразд? Отак, моя люба, насолоджуйтеся покупкою.

Шок був настільки сильним, що вона ледь не впустила вазу на підлогу, коли Ґонт вклав її в долоню.

– Що… я думала, ви казали…

– Ви все правильно почули, – пояснив він, і раптом Сінді Роуз усвідомила, що не може відірвати погляд від його очей.

«Френсі помилялася, – подумала вона якось віддалено, замислено. – Очі зовсім не зелені. Сірі. Темно-сірі».

– Але є ще дещо.

– Що саме?

– Так… ви знаєте заступника шерифа на ім’я Норріс Ріджвік?

Срібний дзвіночок теленькнув.

Еверетт Френкель, помічник лікаря Ван Еллена, за дванадцять доларів і розіграш для Саллі Реткліфф купив люльку, яку Браян Раск помітив під час свого розширеного візиту до «Необхідних речей». Бідний малий Слопі Додд, заїка, що відвідує логопедичні заняття щовівторка з Браяном, купив п’ютеровий чайничок мамі на день народження. Він йому закоштував сімдесят один цент… і добровільну обіцянку пожартувати з хлопця Саллі, Лестера Претта. Містер Ґонт запевнив Слопі, що надасть йому кілька речей, які знадобляться для того жарту, коли прийде час, і Слопі сказав, що це було б ду-ду-дуж-же до-добре. Джун Ґевінó, дружина одного з найуспішніших молочних фермерів міста, купила вазу в стилі «клуазоне» за дев’яносто сім доларів та обіцянку весело розіграти отця Бріґгема з храму Богоматері Тихих Вод. Невдовзі після того, як вона пішла, містер Ґонт організував подібний розіграш для преподобного Віллі.

То був важкий, але плідний день, і коли Ґонт зрештою повісив табличку «ЗАЧИНЕНО» на вікно й опустив жалюзі, він був вимучений, але задоволений. Бізнес ішов чудово, і він навіть зробив певний крок у тому, щоб у його справи не втрутився шериф Пенґборн. І це добре. Відкриття – завжди найприємніший етап операції, але завжди напружений і іноді може бути ризикованим. Звісно, він може помилятися стосовно Пенґборна, але Ґонт навчився в таких речах довіряти почуттям, і Пенґборн здавався чоловіком, якого краще остерігатися… принаймні доки не з’явиться можливість розібратися з шерифом на власних умовах. Містер Ґонт думав, що попереду дуже насичений тиждень і ще до його завершення будуть феєрверки.

Чимало феєрверків.

4

Було чверть по шостій вечора п’ятниці, коли Алан з’явився на під’їзній доріжці Поллі й вимкнув мотор. Вона стояла біля дверей, очікуючи його, і тепло поцілувала. Він побачив, що вона одягла рукавички навіть для такого короткого виходу на холод, і спохмурнів.

– Так, не починай, – почала вона. – Сьогодні трохи краще. Ти приніс курку?

Він підніс білі пакети з плямами жиру.

– Радий вам служити, міледі.

Вона зробила невеличкий реверанс.

– А я – вам.

Поллі взяла у нього пакети й провела Алана на кухню. Він відсунув від стола крісло, обернув його і сів передом до спинки, щоб дивитися, як вона знімає рукавички й розкладає курятину на скляній таці. Він дістав її у «Куд-кудах по вечорах». Назва по-сільському жахлива, але курятина добра (за словами Норріса, з молюсками справа інша). Єдина проблема з їжею на виніс, якщо живеш за двадцять миль звідти, це охолодження… і саме для цього, подумав він, створено мікрохвильові печі. Узагалі, на його думку, мікрохвильовки існують лише заради виконання трьох функцій: розігрівати охололу каву, робити попкорн і розбуркувати їжу на винос із місць на кшталт «Куд-кудах по вечорах».

– Справді краще? – запитав він, коли Поллі закинула курку в пічку й натиснула відповідні кнопки. Сенсу говорити чіткіше не було, обоє знали, про що мова.

– Лише трохи, – визнала вона, – але впевнена, що скоро їм стане набагато краще. Мене починає щипати теплом у долонях, і покращення зазвичай починається після такого.

Вона підняла долоні вгору. Спочатку Поллі жахливо соромилася потворних скарлючених пальців, і той сором ще залишався, але вона пройшла довгий шлях до того, щоб прийняти Аланову зацікавленість як частину любові. Він досі вважав, що її долоні жорсткі й незграбні, ніби на них одягнуто невидимі рукавички, пошиті грубим і недбалим шевцем, який натягнув їх на неї й назавжди пристебнув до зап’ястків.

– Довелося сьогодні приймати пігулки?

– Лише одну. Зранку.

Насправді вона глитнула три – дві зранку, одну по обіді, – і біль не особливо вщух порівняно з учорашнім. Поллі боялася, що пощипування, про яке вона перед тим сказала, – це здебільшого вигадка її тужливої уяви. Вона не любила брехати Алану, вважала, що брехня і любов рідко уживаються, та й то ненадовго. Але вона багато часу пробула сама, і частина її лякалася його невтомної турботи. Поллі довіряла йому, але боялася це надто показувати.

Алан дедалі більше наполягав на лікарні «Мейо», і Поллі розуміла, що якби Алан знав, наскільки сильно їй зараз болить, то наполягав би ще більше. Їй не хотілося, щоб її руки стали найважливішою складовою їхньої любові… а ще боялася того, що може відкритися після обстеження в такому місці, як «Мейо». З болем вона жити зможе, без надії – навряд.

– Дістанеш картоплю з духовки? – запитала вона. – Хочу задзвонити Нетті перед вечерею.

– А що з нею?

– Та живіт скрутило. Сьогодні не вийшла на роботу. Хочу запитати, чи то часом не гастроентерит. Розалі каже, що зараз таке ходить, а Нетті ж лікарів боїться.

Алан, який знав більше про те, що і як думає Поллі Чалмерз, ніж Поллі могла б собі помислити, подумав: «Чиє б нявчало, дорогенька», поки вона йшла до телефона. Він коп, тому не міг відмовитися від звички за всім спостерігати поза роботою, це дається взнаки автоматично. Він навіть не намагався. Якби був трохи уважнішим протягом останніх кількох місяців життя Енні, то вони з Тоддом, можливо, й далі були живі.

Алан помітив рукавички, коли Поллі підійшла до дверей. Він помітив, що вона зняла їх зубами, а не просто скинула з однієї руки іншою. Спостерігав, як вона розкладає курятину на тарілці, й помітив дрібну гримасу, як вона стиснула губи, коли піднімала тарілку й клала її в мікрохвильовку. Це все погані знаки. Він підійшов до дверей між кухнею і вітальнею, щоб побачити, наскільки впевнено або нерішуче вона користуватиметься телефоном. То був один із найважливіших способів виміряти рівень її болю. І тут нарешті йому вдалося помітити хороший знак – чи принаймні так він це сприйняв.

Поллі набрала номер Нетті швидко і впевнено, а оскільки стояла в дальньому кінці кімнати, він не бачив, що цей телефон – і всі інші – сьогодні замінили на моделі зі збільшеними кнопками набору. Алан повернувся на кухню, тримаючи одне вухо нашорошеним у бік вітальні.

– Алло, Нетті?.. Я вже збиралася класти слухавку. Не розбудила?.. Так… Ага… А, ну то як ти зараз?.. А, добре. Я думала про тебе… Ні, з вечерею все добре, Алан приніс курку з того місця, «Куд-кудах», що в Оксфорді… Ага, так, правда?

Алан дістав з однієї з верхніх шафок тарілку й подумав: «Вона бреше про руки. Хоч як добре вона обходиться з телефоном, ситуація така ж паршива, як і минулого року, якщо не гірша».

Думка про те, що вона йому бреше, не особливо тривожила. Його погляд на перекручування правди був набагато м’якшим, ніж у Поллі. От, наприклад, та дитина. Поллі народила її на початку 1971 року, десь через сім місяців після того, як на автобусі «Ґрейгаунд» виїхала з Касл-Рока. Вона розповіла Аланові, що дитина – хлопчик, якого вона назвала Келтон, – померла в Денвері, проживши лише три місяці. Синдром раптової дитячої смерті – СРДС, найгірший кошмар молодої матері. Цілком правдоподібна історія, й Алан не мав сумнівів, що Келтон Чалмерз дійсно помер. В історії Поллі є лише одна проблема: це неправда. Алан – коп, і він уміє виявляти брехню.

(окрім коли брехала Енні)

«Так, – подумав він. – Окрім того разу, коли брехала Енні. Ваш виняток взято до уваги, щоб ви знали».

Що підказало йому про те, що Поллі бреше? Швидке тріпотіння повік над занадто широким, занадто прямим поглядом? Те, як рукою вона постійно тягнулася і смикала за ліву мочку вуха? Те, як вона схрещувала й розхрещувала ноги, тим сигналом у дитячій грі, що означає «я підбріхунькую»?

Усе це й одночасно нічого. Здебільшого завдяки сигналу, що пролунав усередині, як сигнал металодетектора в аеропорту, коли рамку проходить хтось зі сталевою пластиною в черепі.

Брехня його ні гнівила, ні турбувала. Є люди, що брешуть задля вигоди, є такі, що брешуть від болю, люди, які брешуть лише тому, що поняття правди для них зовсім чуже… а ще є люди, які брешуть тому, що хочуть, щоб для правди настав час. Алан вважав, що брехня Поллі про Келтона – останнього типу, і був готовий зачекати. Коли настане час, вона вирішить поділитися своїми таємницями. Нема куди поспішати.

«Нема куди поспішати», – сама ця думка є розкішшю.

Її голос – густий, спокійний і якийсь саме такий, що треба, коли він долинає з вітальні, – також розкіш. Він ще не зовсім позбувся відчуття провини від того, що просто перебуває тут і знає, де зберігаються всі тарілки й столове начиння, знає, в якій шухляді в спальні вона тримає нейлонові панчохи або в якому конкретно місці пролягають межі її літньої засмаги, але ніщо з цього не має значення, коли він чує той голос. Насправді тут діє лише один факт, що верховодить понад іншими: звук її голосу перетворився для нього на звук дому.

– Я б зайшла пізніше, якщо хочеш, Нетті… Так?.. Ну так, відпочинок, мабуть, найкращі ліки… Завтра?

Поллі розсміялася. То був вільний, приємний звук, від якого Аланові здавалося, ніби світ посвіжішав. Він подумав, що може ще довго чекати на розкриття її таємниць, якщо вона просто сміятиметься отак час від часу.

– Боже, та ні! Завтра ж субота! Я просто лежатиму собі й согрішатиму!

Алан усміхнувся. Він відчинив шухляду під духовкою, знайшов пару горнешників і відкрив духовку. Одна картоплина, дві картоплини, три картоплини, чотири. Як, заради Йсуса, вони вдвох поїдять чотири великі печені картоплі? Але він, звісно, знав, що їх буде забагато, бо так уже Поллі готує. Звісно, в тих чотирьох картоплинах ховається ще якась таємниця, й одного дня, коли він знатиме всі «чому» – чи більшість, чи хоча б деякі, – його почуття провини й дивності, можливо, минуть.

Він дістав картоплю. За мить пікнула мікрохвильовка.

– Нетті, мушу йти…

– Усе гаразд! – гукнув Алан. – У мене все під контролем! Пані, я ж полісмен!

– …але можеш дзвонити мені, якщо щось знадобиться. У тебе точно вже все добре?.. Але ж ти скажеш мені, якщо раптом стане зле, Нетті?.. Гаразд… Що?.. Ні, просто питаю… І тобі… На добраніч, Нетті.

Коли Поллі ввійшла, він уже розклав курку на столі й займався тим, що вивертав картоплину на її тарілці.

– Алане, ну ти й золотко! Не треба було!

– Усе в пакеті послуг, красуне.

Також він розумів, що коли долоням Поллі зле, життя для неї обертається серією дрібних гидких сутичок. Звичні події звичного життя перетворюються на ряд суворих перешкод, які потрібно долати, а покаранням за невдачу є не лише біль, а й приниження. Завантаження посудомийки. Розпалювання каміна. Обходження з ножем і виделкою, щоб дістати гарячу картоплину з мундира.

– Присядь, – попросив він. – Покудахчемо.

Вона вибухнула сміхом і обійняла його. Стиснула його спину внутрішнім боком рук, як відзначив невтомний внутрішній спостерігач. Але менш холоднокровна частина його помітила, як її струнке тіло притиснулося до його, а також солодкий аромат її шампуню.

– Ти просто наймиліший, – тихо промовила вона.

Алан поцілував її, спершу ніжно, тоді сильніше. Долоні опустилися з її спини на випин сідниць. На дотик тканина старих джинсів була м’яка й гладенька, наче кротяче хутро.

– Спокійніше, здоровило, – зрештою промовила вона. – Спершу їжа, потім ніжності.

– Це пропозиція?

«Якщо її рукам не краще, – подумав він, – вона ухилиться».

Проте вона відповіла:

– Стовідсоткова пропозиція.

Алан присів, задоволений.

Тимчасово.

5

– Ел приїде додому на вихідні? – запитала Поллі, коли вони позбирали посуд. Інший син Алана навчається в Мілтонській академії, на південь від Бостона.

– Ага, – відповів Алан, зсипаючи недоїдки з тарілок.

Якось занадто буденно Поллі промовила:

– Я просто подумала, оскільки в понеділок не буде навчання через День Колумба…

– Він їде до Дорфа в Кейп-Код, – сказав Алан. – Дорф – це Карл Дорфмен, його сусід по кімнаті. Ел телефонував минулого вівторка й запитував, чи можна туди з’їздити на три дні вихідних. Я дав добро.

Поллі торкнулася його руки й повернула до себе.

– Скільки тут моєї провини, Алане?

– У чому скільки твоєї провини? – запитав він, щиро здивувавшись.

– Ти знаєш, про що я. Ти хороший батько і не дурний. Скільки разів Ел був удома, відколи почалося навчання?

Раптом Алан зрозумів, до чого вона веде, і з полегшенням заусміхався їй.

– Лише раз, – відповів він. – Та й то тому, що мав поговорити з Джиммі Кетліном, його старим другом-хакером із середньої школи. Якісь його найкращі програми не працювали на новому «коммодорі-64», що я йому на день народження купив.

– Бачиш? Я ж про це й кажу, Алане. Він бачить, що я намагаюся зашвидко зайняти місце його матері, і…

– Ой-йой, – простогнав Алан. – Ти скільки часу роздумувала над тим, що Ел бачить у тобі Злу Мачуху?

Брови Поллі зсунулися в похмурій гримасі.

– Сподіваюся, ти мені вибачиш, якщо для мене ця думка не здається настільки смішною, наскільки, очевидно, для тебе.

Алан ніжно взяв її за плечі й поцілував у кутик рота.

– Мені зовсім не смішно. Бувають часи – щойно про це думав, – коли мені трохи дивно бути з тобою. Усе здається зашвидко. Це не так, але іноді так здається. Розумієш, про що я?

Поллі кивнула. Похмурий вираз трохи розгладився, але не зник зовсім.

– Звісно, розумію. Персонажі в кіно й серіалах завжди мусять трохи більше часу драматично чахнути, правда?

– Дуже точно відзначила. У кіно в людей удосталь страждань і цінної скорботи. Бо скорбота надто реальна. Скорбота, вона… – Він відпустив її, повільно підняв тарілку й почав витирати. – Скорбота брутальна.

– Так.

– Тому іноді я почуваюся трохи винним, так. – Він відчував гірке вдоволення, чуючи, як у голосі проступає оборона. – Частково тому, що здається, ніби якось надто рано, хоча це й не так, і частково тому, що здається, ніби я занадто легко відпускаю, хоча й це не так. Ця думка, що я винен більше скорботи, іноді досі в голові. Я не можу цього заперечити, але варто віддати мені належне, бо я знаю, що це дурощі, бо частина мене – значна частина, правду кажучи, – досі в скорботі.

– Ти, мабуть, людина, – м’яко промовила вона. – Наскільки ж це дивовижно-екзотично й напрочуд химерно.

– Так, думаю, так. Що стосується Ела, то він із цим по-своєму розбирається. І в нього непоганий спосіб – достатній, щоб я ним пишався. Він досі сумує за матір’ю, але якщо досі в скорботі (а я, мабуть, не до кінця впевнений, що це так), то це скорбота за Тоддом. Але твоя думка, що він не приїжджає тому, що не схвалює тебе… чи нас… недоречна.

– Я рада. Навіть не уявляєш, наскільки мені тепер легше. Але все одно здається…

– Якось неправильно?

Поллі кивнула.

– Знаю, про що ти. Але дитяча поведінка, навіть якщо вона настільки ж нормальна, як тридцять шість і шість, ніколи не здається дорослим цілком нормальною. Ми іноді забуваємо, як легко в них гояться рани, і майже завжди забуваємо, як швидко вони міняються. Ел віддаляється. Від мене, від своїх старих дружків, як-от Джиммі Кетлін, від самого Рока. Просто віддаляється. Ніби ракета, коли вмикається третій ступінь. У дітей завжди так, і, думаю, це завжди сумна несподіванка для батьків.

– Але здається, що це зарано, – тихо сказала Поллі. – Сімнадцять років – чи не зарано, щоб віддалятися?

– Зарано, авжеж, – підтвердив Алан. Голос його звучав не зовсім злісно. – Він втратив маму й брата через дурний випадок. Його життя розірвалося, моє життя розірвалося, і ми зійшлися так, як, думаю, батьки і сини в таких ситуаціях разом збирають свої життя по шматочках. Вдалося нам це непогано, як мені здається, але було б по-дурному говорити, ніби нічого не змінилося. Моє життя, Поллі, тут, у Року. А його – вже ні. Я думав, що воно ще сюди повернеться, але його погляд, коли я запропонував перевестися цієї осені в старшу школу Касл-Рока, швидко й промовисто все пояснив. Йому не подобається сюди повертатися, бо тут забагато спогадів. Думаю, це може змінитися… з часом… але зараз я на нього не тиснутиму. І це не стосується нас із тобою. Окей?

– Добре. Алане?

– Гмм?

– Ти ж сумуєш за ним, правда?

– Ага, – невимушено погодився Алан. – Щодня.

Йому було неприємно знов опинитися за крок від плачу. Алан обернувся й відчинив першу-ліпшу шафку, щоб утримати себе під контролем.

Найлегшим способом було переправити розмову в інше русло, і то чимскоріше.

– Як там Нетті? – запитав він і з полегшенням відзначив, що голос повернувся до норми.

– Каже, що їй уже краще, але щось дуже довго вона до телефону йшла – я вже була подумала, чи не лежить вона на підлозі без тями.

– Мабуть, просто спала.

– Та сказала, що ні, і голос заспаний не був. Ти ж знаєш, чути, якщо людину будить дзвінок?

Він кивнув. Ще одна копівська штука. Він вів багато телефонних розмов, які переривали чийсь сон, і бував що на одному, що на іншому кінці дроту.

– Сказала, що рилася в якомусь старому мотлосі її матері в сараї, але…

– Якщо в неї гастроентерит, то, коли ти подзвонила, вона, мабуть, сиділа на білому троні і не хоче це визнавати, – сухо промовив Алан.

Поллі подумала над цим, тоді вибухнула сміхом.

– Блін, ну, мабуть, так і було. Це ж так на неї схоже.

– Звісно, – сказав він. Алан нахилився над умивальником і дістав затичку. – Кохана, ми вже все помили.

– Дякую, Алане. – Вона цмокнула його в щоку.

– Ой, глянь, що я знайшов, – промовив Алан. Він потягнувся їй за вухо й витягнув п’ятдесятицентовик. – Ви завжди їх аж там тримаєте, красуне?

– Як ти це робиш? – запитала вона, дивлячись на пів бакса з непідробним захватом.

– Що роблю? – уточнив він.

П’ятдесятицентовик наче плавав над його рухливими кісточками правиці. Алан затиснув монету між середнім і безіменним пальцями та обернув долоню вгору. Коли знову перевернув, монета зникла.

– Думаєш, мені варто все залишити й приєднатися до бродячого цирку? – запитав він її.

Поллі всміхнулася.

– Ні… залишайся тут зі мною. Алане, як думаєш, то ж дурниця і не варто так за Нетті переживати?

– Ні, – запевнив Алан. Він запхав ліву руку – ту, в яку переніс п’ятдесятицентовик – у кишеню штанів, дістав її вже порожньою й узяв собі рушник. – Ти витягнула її з дурдому, дала роботу й допомогла купити будинок. Ти почуваєшся відповідальною за неї, і, думаю, певним чином так і є. Якби ти за неї не турбувалася, я б турбувався за тебе.

Поллі дістала останню склянку з сушарки для посуду. Алан побачив у неї на обличчі раптовий розпач і зрозумів, що вона не втримає склянку, хоча та вже майже зовсім висохла. Він швидко зреагував, зігнув коліна й виставив руку. Рух був настільки граційний, що Поллі це здалося ледве не танцем. Склянка впала акурат йому в долоню, що зависла менш ніж за вісімнадцять дюймів від підлоги.

Біль, що мучив її всю ніч (і супровідний страх того, що Алан просто впаде, як дізнається, наскільки біль сильний), раптом сховався під хвилею такого сильного й несподіваного бажання, що це її не просто здивувало. Воно її налякало. І бажання – надто сором’язливе слово для цього, правда? Вона відчула простішу емоцію з первісним відтінком. То була хіть.

– Рухаєшся як справжній кіт, – промовила Поллі й випрямилася. Голос її був густий, трохи нерозбірливий. Вона споглядала, як граційно зігнулися його ноги, напнулися довгі м’язи на стегнах. Гладенький вигин литки. – Як такий здоровило може так швидко рухатися?

– Не знаю, – відповів він і подивився на неї з подивом і збентеженням. – Що не так, Поллі? Ти якось дивно виглядаєш. У тебе не паморочиться в голові?

– Паморочиться, – промовила вона, – так, ніби я собі зараз просто в штанці кінчу.

Тоді й до Алана дійшло. Одразу. У цьому не було нічого неправильного, і правильного теж. Це просто було.

– Подивимося, чи так і станеться, – сказав він і рушив уперед із тією ж грацією, тією химерною швидкістю, яку нізащо не запідозриш, якщо побачиш, як Алан трюхикає по Мейн-стріт. – Подивимося.

Він відставив склянку на стільницю лівою рукою, а праву просунув їй між ніг ще до того, як Поллі встигла це усвідомити.

– Алане, що ти ро…

А тоді його великий палець із ніжною силою натиснув їй на клітор, і «робиш» перетворилося на «ро-оооой! – биш», і він підняв її легкою невимушеною силою.

Поллі руками обвила його шию, обережно, навіть у таку теплу мить охоплюючи його лише зап’ястками: долоні стирчали позаду нього, ніби тверді оберемки паличок, але раптом це стали єдині її частини, що залишилися твердими. Решта наче танула.

– Алане, постав мене!

– І не подумаю, – промовив він і підняв Поллі вище.

Вільну руку він поклав їй між ключиць, а коли Поллі почала з’їжджати, натиснув. І раптом вона вже хитається туди-сюди на руці в неї між ніг, ніби дівчинка на конику-гойдалці, а він допомагає їй хитатись, і вона почувається наче на якійсь неймовірній каруселі, коли ноги цілує вітер, а волосся сягає зірок.

– Алане…

– Міцно тримайся, красуне, – наказує він і сміється, наче вона важить не більше, ніж мішок пір’я.

Поллі нахиляється назад, майже не усвідомлюючи присутність його чіпких рук через дедалі більший захват, лише знаючи, що він не дасть їй упасти, а тоді Алан знову штовхає її вперед і рукою потирає спину, а великий палець іншої руки робить всілякі речі там унизу, речі, які вона собі ніколи навіть не уявляла, і Поллі знов відкидається назад, несамовито викрикуючи його ім’я.

Оргазм ударив її, ніби солодка розривна куля, розростаючись в обидва боки від центру тіла. Ноги дриґалися вперед-назад за шість дюймів від підлоги кухні (один із лоферів відлетів аж до вітальні), голова закинута так, що темне волосся розсипається йому по руках дрібними струмочками, а на піку її задоволення Алан поцілував милу лінію її горла.

Алан опустив її… тоді швидко підхопив, поставив на ноги, коли її коліна підломилися.

– О Господи, – видихнула вона, вже починаючи нервово посміюватися. – О Господи, Алане, я більше ці джинси не пратиму.

Йому це здалося смішним, тож Алан розреготався. Він завалився в одне з кухонних крісел, вистромивши ноги, й завив, тримаючись за живіт. Поллі ступила до нього. Він ухопив її, потягнув до себе на коліна всього на мить, а тоді підвівся, тримаючи її в руках.

Вона відчула, що запаморочлива хвиля емоцій знову нахлинає на неї, але цього разу чіткіше, визначеніше. «А тепер, – подумала вона, – тепер це бажання. Як же я бажаю цього чоловіка».

– Неси мене нагору, – промовила вона. – Якщо так далеко не зможеш, то донеси до дивана. Якщо й до дивана не зможеш, то візьми мене прямо тут, на підлозі.

– Думаю, до вітальні дійду, – відповів він. – Як твої руки, красуне?

– Які руки? – замріяно запитала Поллі й заплющила очі.

Вона зосередилася на чистій радості цього моменту, руху крізь час і простір у його руках, руху в темряві та охопленні його силою. Поллі притиснула його обличчя собі до грудей, а коли він поклав її на диван, то потягла його вниз… і цього разу зробила це долонями.

6

На дивані вони провели майже годину, а тоді в душі, вона не відзначала часу, принаймні доки гаряча вода не перестала текти й це вигнало їх звідти. Тоді Поллі повела його в ліжко, де лежала, надто виснажена й надто вдоволена, щоб робити ще щось, окрім як кутатися.

Поллі очікувала, що покохається з ним сьогодні, але радше щоб приборкати його турботу, ніж із реального жадання з її боку. Вона точно не очікувала тієї серії феєрверків, у які це вилилось… але була рада. Відчувала, як біль у долонях знову починає обстоювати свою позицію, але перкодану для сну їй сьогодні не знадобиться.

– Ти просто фантастичний коханець, Алане.

– А ти фантастична коханка.

– Тоді взаємно, – промовила вона і поклала голову йому на груди.

Вона чула, як там усередині спокійно стук-стукає серце, ніби хоче сказати «ну такоє, для мене з шефом такі штучки – звичайна нічна зміна». Поллі знову подумала – і не без ледь чутного відлуння попередньої дикої жаги – про те, який він швидкий, який дужий… але більше швидкий. Вона знає його, відколи Енні почала в неї працювати, а коханкою вже п’ять місяців, і ніколи б не подумала, як швидко він може рухатися, аж до сьогодні. Так наче він своїм тілом вирішив показувати такі ж фокуси, як із монетами, з картами, й тих тварин із тіні, про яких знає ледь не кожна дитина в місті й випрошує його показати при зустрічі. Це моторошно… але також чудово.

Поллі відчувала, що вже засинає. Варто запитати, чи він збирається тут заночувати, і якщо так, попросити завезти машину в гараж: Касл-Рок – містечко з багатьма добре підвішеними язиками; але це передбачало забагато мороки. Алан про все подбає.

«Алан, – почала думати вона, – завжди про все дбає».

– Були якісь свіжі вибрики від Бастера чи преподобного Віллі? – сонно запитала Поллі.

Алан усміхнувся.

– На обох фронтах без змін, принаймні поки що. Тим більше я люблю містера Кітона й преподобного Роуза, чим менше я їх бачу, і за таким критерієм цей день – прекрасний.

– Це добре, – пробурмотіла вона.

– Так, але я знаю дещо навіть краще.

– Що?

– Норріс знову в гарному настрої. Купив собі спінінг у твого друга містера Ґонта і тільки про те й балакає, як поїде цих вихідних на рибу. Я думаю, що він собі сраку відморозить, хоч як мало її в нього є, але якщо Норріс радий, то й я радий. Я страшно засмутився, коли Кітон йому вчора в душу насрав. Люди з Норріса кепкують, бо він сухоребрий і трохи розсіяний, але за останні три роки з нього вийшов непоганий, як на мале місто, доглядач порядку. І він настільки ж чутливий, як будь-яка інша людина. Це ж не його провина, що він має вигляд як зведений брат Дона Ноттса.

– Умммммм…

Падає. Падає в якусь солодку темряву, де нема ніякого болю. Поллі відпустила себе, і коли сон огорнув її, на обличчі світився ледь помітний вираз котячого задоволення.

7

До Алана сон приходив довше.

Внутрішній голос повернувся, але інтонації фальшивої радості більше не було. Тепер він лунав непевно, жалібно, майже розгублено. «Де ми, Алане? – запитував він. – Хіба це не якась чужа кімната? Хіба це не якась чужа жінка? Здається, я вже нічого не розумію».

Алан раптом зрозумів, що жаліє той голос. То було не співчуття до себе, бо голос ще ніколи не здавався таким несхожим на власний. Йому спало на думку, що голос хоче говорити настільки мало, наскільки решта його – Алан, що існує в теперішньому, й Алан, запланований для майбутнього, – хоче чути. То був голос обов’язку, голос скорботи. І все одно то був голос провини.

Трохи більше ніж два роки тому в Енні Пенґборн почалися головні болі. Не дуже сильні, принаймні вона так говорила. Енні уникала розмов про це, як і Поллі – розмов про її артрит. Тоді одного дня, коли Алан голився, – здається, на самому-самому початку 1990-го – він помітив, що на слоїку анацину сімейного розміру, що стояв біля раковини, не до кінця закручена кришечка. Він почав закручувати її… тоді зупинився. Він брав кілька пігулок аспірину з того слоїка, який загалом уміщував двісті двадцять п’ять штук, у кінці минулого тижня. Тоді там було майже цілком заповнено. Тепер – ледь не порожньо. Алан стер рештки піни для гоління з обличчя й пішов у «Шито-крито», де Енні працювала, відколи Поллі Чалмерз відкрила ательє. Він потягнув дружину на каву… і на кілька запитань. Запитав її про аспірин. Пам’ятав, що був трохи наляканий,

(Зовсім трохи, – скорботно підтвердив внутрішній голос)

але зовсім трохи, бо ж не може людина прийняти сто дев’яносто пігулок аспірину за тиждень. Не може. Енні сказала йому, що він говорить дурниці. Сказала, що протирала стільницю біля раковини й перевернула слоїк. Кришечка була погано закручена, і більшість пігулок висипалися в раковину. Вони почали розмокати, тож вона їх викинула.

Енні так сказала.

Але він коп і навіть поза роботою не міг відмовитися від автоматичних звичок спостереження, які йдуть у комплекті з професією. Не міг вимкнути внутрішній детектор брехні. Якщо спостерігаєш за людьми, коли ті відповідають на твої запитання, тобто реально спостерігаєш, то майже завжди розумієш, коли вони брешуть. Алан якось допитував чоловіка, який сигналізував про кожну свою брехню, колупаючись нігтем великого пальця між верхніми іклами. Язик промовляє брехню. Тіло здебільшого приречене сигналізувати про правду. Тож він розвів руки навколо столу кабінки в Нен, де вони сиділи, взяв долоні Енні у свої й попросив розповісти правду. І коли після короткочасних вагань вона відповіла, що так, головні болі справді погіршились, і так, вона справді трохи п’є аспірин, але ні, вона не прийняла всі пігулки, яких немає, що слоїк справді розсипався в раковину, він їй повірив. Алан купився на найстаріший трюк у книжці, який шахраї називають «заманухою»: якщо брешеш і тебе на цьому ловлять, зроби крок назад, розкажи половину правди. Якби спостерігав за нею уважніше, то знав би, що Енні все одно не до кінця з ним щира. Він би змусив її визнати щось, що йому здавалося ледь не неможливим, але зараз видавалося правдою: головні болі були настільки сильні, що їй доводилося приймати як мінімум двадцять пігулок аспірину за день. І якби вона зізналася в цьому, він би повіз її в Портленд чи Бостон, у кабінет невролога ще до кінця тижня. Але Енні була його дружиною, а в ті дні він був менш спостережливим поза службою.

Алан заспокоїв себе, повівши її до Рея Ван Еллена, і вона пішла. Рей нічого не знайшов, і Алан ніколи не тримав на нього зла за це. Рей провів звичні перевірки рефлексів, заглянув їй в очі своїм вірним офтальмоскопом, перевірив, чи не двоїться в неї в очах, і відправив у регіональну лікарню в Оксфорді на рентген. Однак не запропонував пройти комп’ютерну томографію, і коли Енні сказала, що голова перестала боліти, Рей їй повірив. Алан підозрював, що, можливо, він не помилився, повіривши їй. Він знав, що лікарі майже настільки чітко розуміють мову тіла, як і копи. Пацієнти майже настільки ж завзято брешуть, як і підозрювані, і з тих же мотивів: звичайного страху. І коли Рей обстежував Енні, Алан був на службі. Тож, можливо, у період між тим, як Алан зробив своє відкриття, і тим, як Енні сходила до лікаря Ван Еллена, головні болі таки вщухли. Мабуть, вони припинилися. Пізніше, під час довгої розмови за склянками бренді вдома в лікаря на Касл-В’ю, Рей розповів Аланові, що симптоми часто приходять і минають у випадках, коли пухлина розташована високо в стовбурі мозку.

– Часто в людей з пухлинами в стовбурі трапляються судоми, – пояснював він Аланові. – Якби в неї сталася судома, можливо…

І стенав плечима. Так. Можливо. А можливо, чоловік на ім’я Тед Бомонт був незвинуваченим співзмовником у смерті його дружини й сина, але Алан не міг у душі звинувачувати також і Теда.

Не всі речі, що відбуваються в містечках, відомі жителям, хоч як сильно ті гострять вуха й енергійно ляпають язиком. У Касл-Року люди знали про Френка Додда, копа, що збожеволів і вбивав жінок ще в часи шерифа Баннермена, вони знали про Куджо, сенбернара, що оскаженів на дорозі № 3, і знали, що будиночок біля озера, який належав Теду Бомонту, письменнику й місцевій Знаменитості, згорів ущент улітку 1989 року, але не знали, за яких обставин відбулася та пожежа і про те, що Бомонта переслідував чоловік, який насправді був зовсім не чоловік, а істота, для якої й назви немає. Однак Алан Пенґборн знав про ці речі, і вони досі час від часу приходили до нього вві сні. Усе те скінчилося на момент, коли Алан дізнався про головні болі Енні… хоча насправді не скінчилося. Завдяки п’яним телефонним дзвінкам Теда Алан став мимовільним спостерігачем розпаду Тедового шлюбу й повільної руйнації його здорового глузду. Крім того, тут ішлося й про Аланів здоровий глузд. У черзі до якогось лікаря Алан прочитав статтю про чорні діри – величезні небесні простори порожнечі, які, наче вихори антиматерії, ненаситно всмоктують усе поблизу. У кінці літа й на початку осені 1989 року справа Бомонта стала для Алана особистою чорною дірою. Бували дні, коли він ставив під сумнів найпростіші поняття реальності й роздумував, чи хоч щось із того дійсно сталося. Бували ночі, коли він лежав без сну, доки світанок не заплямлював загравою схід, боячись заснути, боячись, що сни збудуться: чорний «торонадо», що суне на нього, чорний «торонадо» з напівзогнилим монстром за кермом і наліпкою «ІНТЕЛІГЕНТНИЙ СУЧИЙ ПОТРОХ» на задньому бампері. У ті дні від самого вигляду горобця на поручнях веранди чи на газоні йому хотілося кричати. Якби його запитали, Алан відповів би: «Коли в Енні почалися проблеми, я був зайнятий іншим». Але річ була не в тому. Десь у голові він відчайдушно боровся за власний здоровий глузд. «ІНТЕЛІГЕНТНИЙ СУЧИЙ ПОТРОХ» – як воно йому згадалося. Як воно його переслідувало. Це, а ще горобці.

Він іще був зайнятий іншим одного дня в березні, коли Енні з Тоддом сіли в старий «скаут», який тримали для поїздок містом, і подалися в «Маркет Гемпгіллів». Алан знову й знову пригадував її поведінку того ранку і нічого незвичного не пам’ятав, нічого, що вибивалося б із норми. Коли вони вийшли, він сидів у своєму кабінеті. Визирнув у вікно біля столу й помахав їм. Тодд помахав у відповідь, перш ніж сісти в «скаут». Тоді він востаннє бачив їх живими. Через три милі по шосе 117 і менш ніж за милю від «Гемпгіллів» «скаут» на високій швидкості з’їхав з дороги і врізався в дерево. Поліція штату, дослідивши місце аварії, зробили висновок, що Енні, яка зазвичай водила дуже обережно, їхала на швидкості мінімум сімдесят[55]. У Тодда був пристебнутий пасок безпеки. В Енні – ні. Мабуть, вона загинула одразу ж, як вилетіла через лобове скло, залишивши в салоні одну ногу й половину руки. Тодд ще міг бути живим, коли вибухнув розірваний бензобак. Це їло Алана найбільше. Що його десятирічний син, який писав жарти для колонки з гороскопами в шкільній газеті й жив заради Малої ліги, міг іще жити. Що він, імовірно, згорів, намагаючись розстебнути лямку паска безпеки.

Було проведено розтин. Розтин показав пухлину в мозку. Вона, сказав йому Ван Еллен, була маленька. Десь завбільшки з арахісове печиво, як він висловився. Він не сказав Аланові, що її можна було б вирізати, якби вчасно діагностували. Цю інформацію Алан видобув із Реєвого сумовитого обличчя та опущених очей. Ван Еллен сказав, що, мабуть, в Енні зрештою сталася та судома, яка б їх попередила про більшу проблему, якби трапилася раніше. Вона могла уразити тіло, ніби сильний удар струмом, від чого Енні втиснула педаль газу в підлогу і втратила керування. Він не з власної волі розповів це все Алану. Він розповів тому, що Алан його допитував, безжально, і тому, що Ван Еллен бачив: скорбота скорботою, та Алан хоче отримати правду… чи принаймні ту її частину, яку він чи будь-яка інша людина, якої в той день там не було, могли б знати.

– Прошу, – промовив Ван Еллен і коротко й м’яко торкнувся Аланової руки. – То був страшний нещасний випадок, але вже все. Відпусти. У тебе є ще один син, і він потребує тебе так само, як ти його. Відпусти й роби далі свою роботу.

Алан намагався. Ірраціональний жах від тієї справи з Тедом Бомонтом, справи з

(горобці горобці літають)

птахами, уже був почав гаснути, і він чесно спробував зібрати своє життя докупи – вдівець, коп маленького міста, батько підлітка, що дорослішає, і дорослішає надто швидко… не через Поллі, а через той випадок. Через ту страшну ступорну травму: «Сину, у мене жахливі новини. Тримайся…» А тоді, звісно, він розплакався, й невдовзі Ел плакав також.

Разом з тим вони почали займатися відновленням і досі ним займаються. Зараз стало краще… але дві речі ніяк не відійдуть у небуття.

Перше – той величезний слоїк аспірину, майже порожній лише за тиждень.

Друге – те, що Енні не пристебнула пасок безпеки.

А Енні завжди його пристібала.

Через три тижні стражденних безсонних ночей Алан зрештою домовився про зустріч із неврологом у Портленді, роздумуючи про згорілу кузню й підкованого коня. Він пішов на цю зустріч, бо той чоловік міг подарувати відповіді на запитання, які Алан хотів поставити, а ще тому, що йому остогидло кліщами витягувати відповіді з Рея Ван Еллена. Прізвище лікаря було Скоупс, і тоді вперше в житті Алан прикрився роботою: він сказав Скоупсові, що його запитання стосуються поліцейського розслідування, яке ще триває. Лікар підтвердив головну підозру Алана: так, у людей із пухлинами в мозку іноді трапляються сплески ірраціональності і в них іноді виникають думки про самогубство. Коли людина з мозковою пухлиною вчиняє самогубство, це часто стається під впливом імпульсу, після роздумів, які можуть тривати хвилину чи навіть кілька секунд.

– Чи може така людина забрати когось із собою? – запитав Алан.

Скоупс сидів за своїм столом, відкинувшись у кріслі й заклавши руки за шию, тож не бачив Аланових долонь, так сильно зімкнутих під столом між колінами, що пальці набули мертвотно-білого кольору.

– Так, звичайно, – відповів Скоупс. – Цей шаблон поведінки нерідко трапляється в таких випадках. Пухлини в стовбурі мозку часто спричиняють поведінку, яку звичайні люди вважають психічно нездоровою. У такому випадку хвора людина страждає від горя, яке ділить із близькими чи навіть усіма людьми на світі, або в людини виникає думка, що близькі не захочуть жити, якщо вона помре.

Скоупс навів приклад Чарльза Вітмена, скаута-орла, що піднявся на верхівку Техаської вежі й убив понад двадцятьох людей, а потім наклав на себе руки; а також учительки в школі в Іллінойсі, яка вбила кількох учнів, а тоді пішла додому й пустила собі кулю в голову. Розтини показали, що в обох були пухлини в мозку. Є такий шаблон поведінки, але він діє не в усіх випадках, навіть не в більшості. Пухлини мозку іноді спричиняють дивні, навіть екзотичні симптоми, а іноді не спричиняють жодних. Напевне сказати неможливо.

«Неможливо. Тому облиш».

Гарна порада, з якою, проте, важко змиритися. Тому що слоїк аспірину. І пасок безпеки.

Здебільшого саме пасок не йшов Аланові з голови – маленька чорна хмарка, що ніяк не розвіювалася. Енні ж ніколи не водила не пристебнувшись. Навіть якщо на один квартал і назад. Тодд, проте, був пристебнутий як завжди. Хіба це щось не означає? Якби перед тим, востаннє з’їжджаючи з доріжки, вона вирішила вбити себе й Тодда, то хіба б не наполягала, щоб він відстебнувся? Навіть зболена, у депресії й очманіла, вона ж не хотіла б, щоб Тодд страждав, правда?

«Неможливо сказати напевне. Облиш».

Але навіть зараз, у ліжку Поллі, коли вона спить поруч, було важко довіритися цій пораді. Думки постійно крутилися навколо цього, ніби цуценя, що маленькими гострими зубами дере стару потерту шкіряну стрічку.

У таку мить до Алана приходив образ, страхітливий образ, що зрештою привів його до Поллі Чалмерз, бо Поллі була для Енні найближчою подругою в місті – і, зважаючи на справу з Бомонтом і психічний удар, якого вона завдала Аланові, Поллі опікувалася Енні більше, ніж він протягом останніх місяців життя його дружини.

Образ, як Енні розстібає свій пасок безпеки, втоплює педаль газу до підлоги й забирає руки з керма. Забирає, бо для них у ті останні кілька секунд є інша робота.

Забирає з керма, щоб розстебнути Тодда.

Такий був образ: «скаут» несеться дорогою на сімдесят за годину, збочує праворуч, збочує в бік дерев під білим березневим небом, що обіцяє дощ; Енні силкується розстебнути Тоддів пасок, а хлопчик кричить і боїться, намагається відбитися від її рук. Він бачив, як любе обличчя Енні трансформується в потворну маску відьми, як Тоддове витягується від страху. Іноді Алан прокидався серед ночі, закутаний у слизьку куртку з поту, а Тоддів голос дзвенів йому у вухах: «Дерева, мамусю! Дивися, ДЕРЕВА!»

Тож одного дня Алан сходив на зустріч із Поллі після закриття ательє і запитав, чи не зайде вона до нього чогось випити або, якщо їй незручно, чи міг би він зайти до неї. Сидячи на кухні (правильній кухні, підтвердив внутрішній голос), з горням чаю для неї й кави для нього, Алан почав говорити, повільно, збиваючись, про своє жахіття.

– Мені треба знати, якщо це можливо, чи переживала вона періоди депресії або ірраціонального мислення, про які я не знаю або не помітив, – промовив він. – Я мушу знати, чи…

Він замовк, ненадовго відчувши свою безпорадність. Він знав слова, які повинен промовити, але видушити їх із себе ставало дедалі важче. Здавалося, ніби канал комунікації між сумним збентеженим розумом і ротом меншав і мілкішав, а скоро й зовсім закриється.

Алан учинив зусилля над собою й продовжив:

– Мені треба знати, чи думала вона про самогубство. Бо, розумієш, загинула не лише Енні. З нею помер і Тодд, і якщо були якісь снаки… знаки, маю на увазі, знаки… яких я не помітив, тоді я теж відповідальний за його смерть. І я відчуваю, що маю це знати.

Він спинився, серце глухо бухкало в грудях. Витер рукою чоло і трохи здивувався, коли відчув мокроту поту.

– Алане, – промовила вона й поклала руку йому на зап’ясток. Блідо-блакитні очі дивилися просто у вічі. – Якби я бачила якісь такі знаки й нікому не сказала, то була б такою ж винною, яким ти хочеш зробити себе.

Алан пам’ятав, що тоді витріщився на неї. Поллі могла побачити в поведінці Енні щось, що він пропустив. У своїх роздумах він додумався лише до цього. Думка про те, що помічання дивної поведінки тягне за собою відповідальність також якось відреагувати, досі до нього не доходила.

– Ні? – зрештою перепитав він.

– Ні. Я постійно про це думала. Не хочу применшувати твоє горе й утрату, але ти не єдиний, хто це відчуває, і не єдиний, хто вдосталь покопався в собі, відколи сталася та аварія. Я пригадувала ті останні тижні, доки в голові не паморочилося, відтворювала сцени й розмови, зважаючи на те, що показав розтин. І зараз це роблю, зважаючи на те, що ти розповів про той слоїк аспірину. І знаєш, що я розумію?

– Що?

– Ні хріна. – Поллі сказала це без якогось наголосу, що дивним чином звучало переконливо. – Узагалі нічого. Бувало, я думала, що вона трохи бліда. Пригадую, як кілька разів чула, що вона говорить сама до себе, коли підрубує спідниці чи розпаковує тканини. Це найдивніша поведінка, яку я пам’ятаю, і я багато разів почувалася винною через це. А ти?

Алан кивнув.

– Здебільшого вона поводилася як завжди, відколи я її зустрів: радісна, приязна, готова допомогти… і добра подруга.

– Але…

Вона не прибирала руку з його зап’ястка. Долоня трохи напружилася.

– Ні, Алане. Ніяких «але». У Рея Ван Еллена те саме, знаєш, постфактумною критикою займається, якось так. Його ти також звинувачуєш? Відчуваєш провину за Реєм, через те що він не знайшов пухлину?

– Ні, але…

– А я? Я щодня працювала з нею, пліч-о-пліч більшість часу, ми разом пили каву о десятій, обідали в полудень і пили другу каву о третій. Ми дуже щиро розмовляли, минув час, ми подружилися, Алане. Я знаю, що ти задовольняв її як друг і коханець, і знаю, що вона любила хлопців. Але якщо вона думала про самогубство через хворобу… цього я не знаю. То скажи мені: чи звинувачуєш ти мене? – І її ясні блакитні очі щиро й зацікавлено дивилися в його.

– Ні, але…

Долоня знову стиснула, легко, але владно.

– Я хочу дещо запитати тебе. Це важливо, тому добре подумай.

Він кивнув.

– Її лікарем був Рей, і якщо щось таке було, він цього не помітив. Я була її подругою, і якщо щось таке було, я не помітила. Ти був її чоловіком, і якщо щось таке було, ти цього також не помітив. І ти думаєш, що це все, кінцева зупинка, але це не так.

– Я не розумію, до чого ти ведеш.

– У неї була ще одна, ближча людина, – сказала Поллі. – Ближча, ніж ми обоє, я так думаю.

– Ти про ког…

– Алане, а що казав Тодд?

Він лише дивився на неї, не усвідомлюючи сказаного. Почувався так, ніби вона сказала щось іноземною мовою.

– Тодд, – повторила вона нетерпляче. – Тодд, твій син. Той, через якого ти не спиш уночі. Це ж через нього, правда? Не через неї, а через нього.

– Так, – відповів він. – Через нього. – Голос вийшов високим і нерівним, щось змінилося, ніби той голос був зовсім чужий, і всередині Алан відчував щось величезне й глибоке.

Тепер, лежачи тут у ліжку Поллі, він пригадував ту мить у себе за кухонним столом із майже надприродною чіткістю: її руку в нього на зап’ястку під косим променем пополудневого сонця, що проливався чистим золотом, її ясні очі, ніжну безжальність.

– Вона силоміць Тодда запхала в машину, Алане? Він пручався? Кричав? Боровся з нею?

– Ні, звісно ні, але ж вона його м…

– Чиєю ідеєю було, щоб Тодд поїхав з нею в магазин того дня? Її чи його? Пам’ятаєш?

Він почав був говорити «ні», але раптом згадав, що так. Їхні голоси, що долинали з вітальні, поки він сидів за столом, переглядав ордери округу:

«Я поїду на маркет, Тодде, хочеш зі мною?»

«А нові відеокасети можна буде подивитися?»

«Думаю, так. Запитай тата, чи йому щось треба».

– То була її ідея, – сказав він Поллі.

– Упевнений?

– Так, але вона запитала його. Не наказала.

Та річ усередині, та первісна річ, досі рухалася. «Вона впаде, – подумав він, – і коли це станеться, розверзнеться пекло, бо її корені розрослися глибоко й широко».

– Він боявся її?

Тепер вона, по суті, проводила над ним перехресний допит, так само як він робив це з Реєм Ван Елленом, але Алан не мав сили її зупинити. Та й начебто не хотів. Так, було щось, що ніколи не спадало йому на думку під час тих довгих ночей. Щось досі жило.

– Щоб Тодд лякався Енні? Та ні, Господи!

– А в останні кілька місяців їхніх життів?

– Ні.

– Останні кілька тижнів?

– Поллі, я тоді був не особливо в тому стані, щоб за цим спостерігати. Була та штука з Тедом Бомонтом, письменником… те скаженство…

– Ти кажеш, був настільки відірваний, що ніколи не помічав Енні й Тодда, коли вони були поруч, або що ти взагалі й удома не бував?

– Ні… так… ну, тобто я, звісно, бував удома, але…

Дивне відчуття – перебувати по інший бік цих скорострільних запитань. Так, наче Поллі накачала його новокаїном, а тоді взялася обходитися ніби з грушею для побиття. І та первісна річ, чим би вона не була, досі рухалася, досі котилася в бік межі, де гравітація почне діяти не на те, щоб тримати, а на те, щоб скидати.

– Тодд коли-небудь підходив і казав тобі, що боїться мами?

– Ні…

– Ніколи не говорив «Татусю, думаю, мама планує вбити себе й взяти мене з собою за компанію»?

– Поллі, це ж бридня! Я…

– Казав?

– Ні!

– Казав коли-небудь, що вона дивно поводиться чи говорить?

– Ні…

– А Ел завжди був у школі, так?

– Як це стосується…

– У неї була лише одна дитина в гнізді. Ти зникав, працював, у гнізді були лише вони вдвох. Вона з ним обідала, допомагала з домашніми завданнями, дивилася телевізор…

– Читала йому… – сказав він. Голос прозвучав дивно, нерозбірливо. Він сам його ледве зрозумів.

– Вона була, мабуть, першою людиною, яку Тодд бачив щоранку, і останньою, яку бачив перед сном, – сказала Поллі. Долоню вона тримала в нього на зап’ястку. Очі щиро заглядали в його. – Якщо хтось і міг щось передбачити, то це була людина, яка загинула разом із нею. І та людина не сказала ні слова.

Раптом та річ усередині обірвалася. Обличчя здригнулося. Він відчував, як це відбувається – наче до неї в багатьох місцях було прикріплено струни і кожну зараз смикала м’яка, проте наполеглива рука. Тепло заповнило горло й спробувало зімкнути його. Тепло заповнило обличчя. Очі налилися слізьми. Поллі Чалмерз подвоїлася, потроїлася, а тоді розкололася на призми світла та образів. Його груди здійнялися, проте легені ніби не могли відшукати повітря. Долоня з тією його страшною швидкістю перевернулася й ухопила її руку. Боліло, мабуть, жахливо, проте Поллі ніяк цього не показала.

– Я сумую за нею! – викрикнув він на Поллі, й гучні болісні ридання обернули слова на зітхання. – Я сумую за ними обома, ох, Боже, як же я за ними сумую!

– Знаю, – спокійно вимовила Поллі. – Знаю. Уся річ же в цьому, правда? Все через те, що ти за ними сумуєш.

Алан почав плакати. Ел плакав щоночі протягом двох тижнів, Алан був біля нього, обіймав і заспокоював як міг, проте сам не плакав. А тепер плакав. Ридання охопили його й несли за собою. Він не мав сили зупинити їх. Не міг пом’якшити своє горе і зрештою зрозумів, з глибоким незв’язним полегшенням, що в цьому й немає потреби.

Він сліпо штовхнув чашку кави, почув, як вона вдарилася об підлогу в якомусь іншому світі й там розбилася. Він поклав перегріту пульсуючу голову на стіл, обвив її руками й плакав.

У певну мить відчув, як Поллі холодними долонями, спотвореними добрими долонями підняла його голову й поклала собі на живіт. Так вона й тримала її, а він довго-довго ридав.

8

Її рука зсунулася йому з грудей. Алан обережно відсунув її, усвідомлюючи, що, навіть легенько зачепивши долоню, розбудить Поллі. Дивлячись у стелю, він загадувався, чи Поллі навмисне того дня спровокувала його на скорботу. Думав, що радше так, бо чи знала, чи відчувала, що виражати горе йому потрібно набагато більше, ніж шукати відповіді, яких майже точно немає. І все одно.

Так у них почалося, хоча Аланові це здавалося радше кінцем, він не визнавав це як початок. Відчувалося, ніби то був радше кінець чогось. Перед днем, коли він нарешті набрався достатньо сміливості, щоб запросити Поллі на вечерю, він часто думав про погляд тих блакитних очей і відчуття її руки в себе на зап’ястку. Міркував про ніжну безжальність, з якою вона штовхала до думок, які він або ігнорував, або недогледів. І протягом того часу він намагався розібратися з новим набором почуттів стосовно смерті Енні. Як тільки щезла перегородка між ним і скорботою, ці почуття залили його, ніби повінь. Головним і найтривожнішим із них була жахлива лють на неї за те, що приховувала хворобу, яку можна було б лікувати й вилікувати… і за те, що того дня взяла з собою їхнього сина. Алан розмовляв про деякі почуття з Поллі в «Березах» холодного дощового вечора минулого квітня.

– Ти перестав думати про самогубство й почав думати про вбивство, – сказала на це вона. – Тому ти й злишся, Алане.

Він похитав головою й уже почав щось говорити, але Поллі схилилася над столом і міцно притулила покручений палець йому до губ. Цить, ти. І цей жест був настільки несподіваним для нього, що він таки замовк.

– Так, – сказала вона. – Цього разу я тебе не допитуватиму, Алане: я вже давно не бувала на вечері з чоловіком, і мені цей вечір надто подобається, щоб бавитися в генпрокурорку. Але не можна злитися на інших, принаймні так, як злишся ти, через те, що ті опиняються в нещасних випадках, хіба там є якась серйозна недбалість. Якби Енні й Тодд загинули через несправні гальма «скаута», можна було б звинувачувати себе за те, що не віддав авто в сервіс, або можна було б засудити Сонні Джекетта за те, що він нахалтурив, коли ти востаннє возив авто на техогляд, але її б ти не звинуватив. Так?

– Думаю, так.

– А я знаю, що так. Можливо, і трапився нещасний випадок, Алане. Ти знаєш, що в неї могла статися судома, поки вона їхала, бо так тобі сказав доктор Ван Еллен. Та чи тобі спадало на думку, що вона могла з’їхати, бо ледь не збила оленя? Що причина могла бути отака проста?

Спадало. Олень, пташка, навіть зустрічне авто, що заблудило на її смугу.

– Так, але пасок безпеки…

– Ой, та забудь ти про той сраний пасок! – прорекла вона з такою жвавою пристрастю, що деякі відвідувачі біля них швидко озирнулися. – Може, в неї боліла голова, тому вона забула про пасок безпеки, лише той один раз, але це все одно не означає, що вона навмисне розбила машину. І головний біль – якщо він був сильний – пояснює, чому в Тодда пасок був пристебнутий. І все одно річ не в тому.

– А в чому тоді?

– У тому, що тут забагато «мабуть», щоб підтвердити твій гнів. І навіть якщо твої найгірші підозри правдиві, то ти ж ніколи не дізнаєшся, правда?

– Ні.

– А якби ти знав. – Поллі невідривно дивилася на нього. Між ними на столі стояла свічка. Від полум’я очі Поллі були темно-сині, і він бачив по маленькій іскорці світла в кожній зіниці. – Ну, пухлина мозку – це також нещасний випадок. Тут немає винуватих, Алане, немає – як ви їх там у себе на роботі називаєте? – правопорушників. Доки ти з цим не змиришся, не буде жодних шансів.

– Шансів на що?

– Шансів на нас, – спокійно промовила вона. – Ти мені дуже подобаєшся, Алане, і я ще не надто стара, щоб ризикувати, але достатньо стара, щоб мати сумний досвід того, куди мене можуть привести емоції, якщо вириваються з-під контролю. Я нізащо навіть близько їх туди не підпущу, доки ти не зможеш відкинути думки про Енні й Тодда.

Аланові відібрало мову. Поллі серйозно дивилася на нього понад своєю вечерею в старому заміському пабі, полум’я мерехтіло помаранчевим на її гладенькій щоці і лівій брові. Надворі вітер вигравав на довгому тромбоні під звисами.

– Я забагато сказала? – запитала Поллі. – Якщо так, то краще відвези мене додому, Алане. Ненавиджу соромитися майже так само, як не говорити, що думаю.

Він потягнувся через стіл і м’яко торкнувся її руки.

– Ні, ти не сказала забагато. Поллі, мені подобається тебе слухати.

Тоді вона всміхнулася. Від цього все її обличчя потеплішало.

– Ну, тоді ще матимеш можливість цим насолодитися, – сказала вона.

Так у них і почалося. Вони не відчували провини через те, що зустрічалися, але визнавали необхідність бути обережними – не лише тому, що живуть у маленькому місті, де він вибраний чиновник, а їй потрібне благословення громади, щоб бізнес тримався на плаву, але й тому, що обоє визнавали ймовірність звинувачень. Обоє були не надто старі, щоб ризикувати, здається, але трішки застарі для необачностей. Про все потрібно подбати.

Тоді у травні він уперше ліг із нею в ліжко, а вона розповіла про всі ті роки між Тоді і Тепер… історію, у яку він не міг повірити до кінця, яку, на його переконання, вона колись розповість йому ще раз, без надто прямих поглядів і лівої руки, що надто часто смикає ліву мочку вуха. Він усвідомлював, наскільки важко їй було розповісти йому те, що вона розповіла, і з радістю чекатиме решти. Мусить чекати. Бо про все треба подбати. Достатньо – поки достатньо – того, що він закохався в неї, поки навколо дрімає довге мейнське літо.

Тепер, дивлячись угору на стельову плитку її спальні серед мороку, він загадувався, чи не прийшов час знову заговорити про шлюб. Якось він пробував, у серпні, і вона знову зробила той жест пальцем. Цить, ти. Він припускав…

Але на цьому свідомий потік думок почав розриватися, і Алан полегком занурився в сон.

9

Уві сні він скуплявся в якійсь грандіозній крамниці, блукав таким довгим рядом, що вдалечині він скорочувався до цятки. Тут було все, чого йому коли-небудь хотілося, але не було можливості дозволити собі: чутливий до тиску годинник, автентична фетрова федора від «Аберкромбі енд Фітч», восьмиміліметрова кінокамера від «Белл енд Говелл», сотні інших предметів – але за ним хтось стояв, одразу за плечима, де він не міг бачити.

– Тут ми ці речі називаємо набивкою для дурнів, батяня, – відзначив голос.

Голос був йому знайомий. Він належав тому інтелігентному сучому потроху на «торонадо», Джорджеві Старку.

– Цей магазин ми називаємо «Кінецьвіль», – пояснив голос, – бо в цьому місці всім товарам і послугам настає кінець.

Алан побачив велику змію – схожу на пітона з головою гримучої, – яка виповзла з-поміж величенького набору комп’ютерів «Еппл», позначених написом «БЕЗКОШТОВНО ДЛЯ ГРОМАДСЬКОСТІ». Він уже був кинувся тікати, але рука без ліній на долоні вхопила його за плече й зупинила.

– Давай, – переконливо промовив голос. – Бери що хочеш, начальнику. Бери все, що хочеш… і заплати.

Але що б він не брав, усе перетворювалося на обгорілу й поплавлену пряжку паска його сина.

Розділ восьмий

1

У Денфорта Кітона пухлини в мозку не було, а от що в нього було, то це страшний головний біль, поки він сидів у своєму кабінеті рано-вранці в суботу. На столі, поруч зі стосом міських податкових реєстрів з червоними корінцями, датованими 1982–1989 роками, розпростерлося ройовисько кореспонденції від Податкової служби штату Мейн і відксерених листів, які він писав у відповідь.

Усе навколо починало валитися. Він знав про це, але не міг нічим зарадити.

Учора ввечері Кітон з’їздив у Льюїстон, повернувся в Рок уночі близько пів на першу і решту ночі неспокійно міряв кроками домашній кабінет, поки дружина нагорі спала під дією заспокійливого. Він зловив себе на тому, що дедалі частіше зиркає на маленьку шафу в кутку кабінету. У шафі була висока полиця, закладена светрами. Більшість із них були старі й поїдені міллю. Під ними лежала різьблена дерев’яна коробка, яку змайстрував його тато до того, як Альцгеймер навис над ним, наче тінь, викравши всі вагомі вміння й спогади. У коробці лежав револьвер.

Кітон усвідомив, що дедалі частіше думає про той револьвер. Не для себе, ні. Принаймні не в першу чергу. А для Них. Для Переслідувачів.

За чверть шоста він покинув будинок і поїхав мовчазними світанковими вулицями між його домом і будівлею муніципалітету. Едді Ворбертон з мітлою в руці й «честерфілдом» у зубах (і ладанкою зі Святим Христофором із чистого золота, яку він учора купив у «Необхідних речах», надійно схованою під блакитною сорочкою з шамбре) дивився, як той суне сходами на другий поверх. Чоловіки й словом не перекинулися. Едді вже звик до Кітонових появ у дивний час протягом останнього року, а сам Кітон уже давно перестав помічати Едді.

Тепер Кітон зсунув листи докупи, переборов імпульс подерти їх на шматочки й порозкидати навколо і почав сортувати. Листи від Податкової служби на одну купку, його листи – на іншу. Ці листи він тримав у нижній шухляді своєї картотеки – шухляді, ключ від якої мав лише він.

У нижній частині більшості листів ішов припис: ДК/шл. ДК означало, звісно, Денфорт Кітон, шл – Ширлі Лоуренс, його секретарка, яка слухала диктування й набирала листи. Ширлі, проте, не набирала жодної з відповідей на листи Податкової, хоч тих, що мали її ініціали, хоч ні.

Мудріше тримати деякі речі для себе.

Поки він сортував листи, поглядом вихопив фразу: «…і ми помічаємо розбіжності в щоквартальних податкових деклараціях міста за 1989 податковий рік…»

Кітон швидко відклав цей лист геть.

Ще один: «…тож коли ми проаналізували вибірку форм на компенсацію через непрацездатність за останній квартал 1987 року, у нас виникли серйозні питання стосовно…»

У теку.

І ще один: «…вважаємо, що ваш запит на перенесення оцінки наразі можна вважати передчасним…»

Вони миготіли перед очима нудотними махами, від чого Денфорт почувався ніби на неконтрольованому атракціоні в лунапарку.

«…питання стосовно цих лісничих фондів наразі…»

«…не вдалося знайти записів про те, що місто подавало…»

«…розподіл штатівської частини фінансування не було належним чином задокументовано…»

«…відсутні чеки на рахунки витрат повинні бути…»

«…паперових чеків недостатньо…»

«…може вимагатися повна документація витрат…»

І нарешті останній, що прийшов учора. Який, своєю чергою, відправив Кітона вчора ввечері в Льюїстон, куди він був присягся більше ніколи не їздити під час сезону кінних перегонів.

Кітон відсторонено дивився на листи. Голова пульсувала й вібрувала. Величезна крапля поту повільно скотилася йому по спині. Під очима темніли кола виснаження. У кутик рота в’ївся герпес.

ПОДАТКОВА СЛУЖБА Капітолій штату Оґаста, Мейн 04330

«Шапка» фірмового бланка під печаткою штату кричала на нього, а привітання, холодне й формальне, погрожувало:

«Першому виборному Касл-Рока».

Оце й усе. Більше жодних «Дорогий Дене» чи «Шановний містере Кітон». Більше жодних побажань сім’ї по закінченні. Лист був холодний і злобний, наче удар бурулькою.

Вони хочуть провести аудит бухгалтерії міста.

Усієї бухгалтерії.

Записи про податки міста, записи про розподіл доходів на федеральному й рівні штату, записи про міські витрати, записи про витрати на підтримку стану доріг, бюджети муніципальних правоохоронних органів, бюджети департаменту парків, навіть фінансові записи, що стосуються експериментального лісництва, фінансованого штатом.

Вони хочуть бачити все, і вони хочуть це бачити 17 жовтня. Це через п’ять днів від сьогодні.

Вони.

Лист було підписано скарбником штату, аудитором штату і, що зловісніше, головним прокурором штату – головним копом Мейну. І все особисті підписи, не копії.

– Вони, – прошепотів на лист Кітон. Він потрусив його в кулаку, і папір м’яко зашелестів. Кітон вискалився на нього. – Вониииииии!

Він припечатав конверт поверх стосу інших. Закрив теку. На наліпці було акуратно набрано «КОРЕСПОНДЕНЦІЯ, ПОДАТКОВА СЛУЖБА МЕЙНУ». Якийсь час Кітон не відводив очей від закритої теки. Тоді дістав ручку з підставки (канцелярський набір був подарунком від Молодшої торговельної палати округу Касл) і проорав теку словами «ОБІСРАНА СЛУЖБА МЕЙНУ!», великими тремтячими літерами. Якусь мить він просто дивився на неї, тоді написав «МУДАЦЬКА СЛУЖБА МЕЙНУ!» нижче. Ручку він тримав у затиснутому кулаці, розмахуючи нею, наче ножем. Тоді шпурнув її в інший бік кімнати. Ручка впала в кутку, тихо стукнувши.

Кітон закрив іншу теку, ту, що містила копії листів, які він писав сам (і до яких завжди додавав ініціали своєї секретарки з маленької букви), листи, які готував довгими безсонними ночами, листи, які врешті-решт виявилися марними. По центру лоба рівномірно пульсувала вена.

Він підвівся, поніс обидві теки до шафи, сховав у нижню шухляду, захряснув її, перевірив, чи замкнена. Тоді пішов до вікна й стояв, споглядаючи сонне місто, глибоко дихаючи й намагаючись заспокоїтися.

Вони тримають на нього зуб. Переслідувачі. Він, напевно, утисячне загадувався, хто взагалі нацькував Їх на нього. Якби він міг знайти ту людину, цього брудного Головного Переслідувача, Кітон би дістав пістолет з тієї коробки, з-під поїдених міллю светрів, і прикінчив його. Проте швидко би він це не зробив. О ні. Він би відстрелював його по частинках і змушував брудного виродка співати державний гімн під час екзекуції.

Думки перекинулися на кістлявого заступника, Ріджвіка. Міг би то бути він? Він не здається настільки розумним… але зовнішність може бути оманливою. Пенґборн сказав, що Ріджвік виписав штраф на «кадиллак» за його наказом, але це ще не означає, що так і було. А в туалеті, коли Ріджвік назвав його Бастером, у того в очах промайнув погляд обізнаного глумливого презирства. Ріджвік був на цій посаді, коли почали надходити перші листи від Податкової служби? Кітон був доволі впевнений, що так. Пізніше він перегляне історію працевлаштування того пацана, щоб перевірити.

А що сам Пенґборн? Йому, очевидно, розуму вистачає, і він майже стовідсотково ненавидить Денфорта Кітона (а всі Вони? хіба Вони всі не ненавидять його?), а ще Пенґборн знає багато людей в Оґасті. Добре Їх знає. Блядь, та він з ними на телефоні, напевно, кожен блядський день. Рахунки за телефон, навіть на лінії ВАТС[56], просто страшні.

А може, то вони разом? Пенґборн і Ріджвік? Змовилися на цьому?

– Самотній Рейнджер і його вірний індіанський компаньйон Тонто[57], – тихим голосом промовив Кітон і озлоблено всміхнувся. – Якщо це ти, Пенґборн, то пошкодуєш. А якщо це ви обоє, то пошкодуєте обоє. – Долоні повільно стиснулися в кулаки. – Я не буду вічно з цими переслідуваннями розбиратися, знаєте.

Акуратні нігті з манікюром уп’ялися в плоть долонь. Він не помітив крові, коли вона почала сочитися. Можливо, це Ріджвік. Можливо, Пенґборн, можливо, Мелісса Клаттербак, фригідна сука, міська казначейка, можливо, Білл Фуллертон, другий виборний (Кітон точно знає, що Фуллертон хоче його посаду собі й не втихомириться, доки не отримає)…

А, можливо, усі вони.

Усі разом.

Кітон довго й стражденно випустив повітря, витворюючи на армованому сіткою склі вікна кабінету туманну квітку. Питання в тому, що він із цим робитиме? Між сьогодні і сімнадцятим днем місяця – що він робитиме?

А відповідь проста: він не знає.

2

Життя Денфорта Кітона замолоду було сповнене чистих чорного і білого кольорів, що йому цілком подобалося. Він ходив до старшої школи Касл-Рока й почав працювати на пів ставки на сімейній фірмі продажу машин, коли йому було чотирнадцять, мив моделі для демонстрації й полірував автомобілі у виставковій залі. «Кітон Шевроле» була однією з найстаріших франшиз «Шевроле» в Новій Англії й основною у фінансовій структурі Кітонів. Це була направду міцна структура, принаймні донедавна.

Протягом його чотирьох років у старшій школі Касл-Рока він майже для всіх був Бастером. Ходив на курси комерції, тримався міцної четвірки в середньому балі, майже одноосібно займався питаннями учнівської ради й вступив у бізнес-коледж «Трейнор» у Бостоні. Там він отримав лише п’ятірки й випустився на три семестри раніше. Коли повернувся в Рок, то швидко дав зрозуміти, що його дні як Бастера скінчилися.

То було гарне життя, до того як дев’ять чи десять років тому вони зі Стівом Фрейжером з’їздили в Льюїстон. Саме тоді проблема й почалася. Саме тоді його чепурне чорно-біле життя почали наповнювати дедалі глибші відтінки сірого.

В азартні ігри він ніколи не грав – ні як Бастер у школі, ні як Ден у коледжі «Трейнор», ні як містер Кітон із «Кітон Шевроле» й ради виборних. Наскільки Кітон знав, ніхто в його сім’ї таким не займався. Йому не пригадувалося навіть таке невинне дозвілля, як скат на п’ятицентовики чи пристінок[58]. У цьому не було ніяких табу, ніякої заповіді «не грай в азартні ігри!», цим просто не займалися. Кітон ніколи не робив ставки до тієї першої поїздки на іподром у Льюїстоні зі Стівом Фрейжером. Відтоді ставки він робив лише там, інших місць йому й не було потрібно. Щоб зруйнувати собі життя, Денфорту Кітону льюїстонського іподрому виявилося достатньо.

На той час він був третім виборним. Стів Фрейжер, який уже п’ять років у могилі, тоді був головою ради виборних Касл-Рока. Кітон і Фрейжер їздили «в місто» (так вони завжди називали поїздки в Льюїстон) разом із Бутчем Недó, контролером окружної служби соціального забезпечення Рока, і Гаррі Семюелсом, який пробув виборним більшу частину дорослого життя і, мабуть, помре на цій посаді. Нагодою стала конференція чиновників округів штату. Темою були нові закони щодо розподілу державних коштів… і саме розподіл державних коштів згодом спричинив більшу частину його проблем. Без цього Кітон був би змушений копати собі могилу кайлом і лопатою. А так він зміг використовувати фінансовий кар’єрний навантажувач.

Конференція була дводенна. У перший вечір Стів запропонував вийти й трохи повеселитися у великому місті. Бутч із Гаррі відмовилися. Кітон також не мав наміру проводити вечір зі Стівом Фрейжером – то був старий жирний хвалько зі смальцем замість мозку. Проте він пішов. Кітон припускав, що пішов би, навіть якби Стів сказав, що вони цілий вечір бродитимуть по найглибших сраках пекла. Стів же, зрештою, голова ради виборних. Гаррі Семюелс цілком задоволений тим, що продрімає собі до кінця життя на посаді другого, третього чи четвертого виборного, Бутч Недо вже показав, що збирається у відставку після чинного терміну… але в Денфорта Кітона є амбіції, і Фрейжер, яким би жирним старим хвальком не був, – ключ до їх реалізації.

Тож вони пішли, спершу зупинившись у «Голлі». «ЗАБУТЬ НЕДОЛІ, ЗАХОДЬ У ГОЛЛІ!» – красувався слоган над дверима, і Фрейжер дійсно цілком забув про свої недолі, випивши кілька скотчів з водою так, ніби там і скотчу не було, й посвистуючи стриптизеркам, які були здебільшого огрядні, здебільшого старі й усі повільні. Кітон відзначив, що більшість із них, здається, під кайфом. Він пам’ятав, як усвідомлював, що це буде довгий вечір.

А тоді вони пішли на льюїстонський іподром, і все змінилося.

Вони прибули туди саме перед п’ятим забігом, і Фрейжер проштовхав неохочого Кітона до віконечок для ставок, ніби вівчур, що тягне заблукалу вівцю назад в отару.

– Стіве, я взагалі не розуміюся на цих…

– Це не має значення, – радісно відказав Фрейжер, видихаючи випарами скотчу Кітонові в обличчя. – Сьогодні нам пощастить, Бастере. Нюхом чую.

Кітон уявлення не мав, як робити ставки, а через постійне базікання Фрейжера не чув, що кажуть інші гравці в черзі, коли доходять до дводоларового віконечка.

Діставшись туди, він підсунув касирові п’ятидоларову купюру й сказав:

– Номер чотири.

– Перемога, приз чи показ? – запитав касир, але якусь мить Кітон не міг відповісти. За касиром він побачив дещо чудесне. Троє клерків рахували й скріплювали величезні пачки грошей. Там було більше готівки, ніж Кітон коли-небудь бачив в одному місці.

– Перемога, приз чи показ? – нетерпляче повторив касир. – Швидше, мужик. Ти не в бібліотеці.

– Перемога, – відповів Кітон. Він уявлення не мав, що означає «приз» і «показ», але значення «перемоги» розумів дуже добре[59].

Касир втулив йому квиток і три долари решти – одно- й дводоларову купюри. Кітон дивився на дводоларову купюру з помітним інтересом, поки Фрейжер робив свою ставку. Він, звичайно, знав, що існують дводоларові банкноти, просто ніколи раніше їх не бачив. На банкноті був Томас Джефферсон. Цікаво. Взагалі все було цікаво: запах коней, попкорн, арахіс, гарячковий натовп, атмосфера поспіху. Це місце жило в такому темпі, який він одразу впізнав і підтримав. Раніше Кітон уже відчував таку бадьорість, так, багато разів, але це вперше, коли він відчув її у відкритому світі. Денфорт «Бастер» Кітон, який рідко відчував справжню належність до будь-чого чи будь-кого, відчув себе частиною цього місця. Вельми невіддільною частиною.

– Це на голову вище від «Голлі», – поділився він із Фрейжером, коли той повернувся від віконечка.

– Так, перегони з упряжками – штука непогана, – погодився Фрейжер. – Це, звісно, нізащо не замінить Світову серію, знаєш. Пішли до трибуни. Ти на який номер поставив?

Кітон не пам’ятав. Довелося звіритися з квитанцією.

– Четвертий, – відповів він.

– Приз чи показ?

– Е… перемога.

Фрейжер з добродушним презирством похитав головою й поплескав його по плечу.

– На перемогу ставлять лохи, Бастере. Це лохівська ставка, навіть якщо на табло тоталізатора написано протилежне. Але ти ще навчишся.

І, звісно, він навчився.

Невідь-звідки з гучним «Брррр-реннґґґґ!» пролунав дзвін, від чого Кітон аж підскочив. Чийсь голос загорланив: «І вони-и-и РУШИЛИ!» – через гучномовці іподрому. Натовп озвався громовим ревом, і Кітон відчув раптовий потік електричного струму, що пройняв усе тіло. Копита татуювали ґрунтову доріжку. Фрейжер ухопив Кітона за лікоть однією рукою, а іншою пробивався через юрбу до поруччя. Вони стояли менш ніж за двадцять ярдів від фінішу.

Тепер диктор оголошував позиції коней. Номер сім, Моя Дівка, вела на першому місці, номер вісім, Непередбачуваний, був на другому, і номер один, Шо Ти? – на третьому. Номер чотири мала кличку Цілковита – найтупіша кличка, що Кітон будь-коли чув, – і йшла на шостому місці. Кітонові було майже зовсім байдуже. Він заціпенів від вигляду скакучих коней, шкура яких вилискувала під світлом прожекторів, вихору коліс, коли візки проносилися на поворотах, яскравих кольорів на уніформах жокеїв.

Коли коні вийшли на протилежну пряму, Непередбачуваний почав наступати на п’яти Моїй Дівці. Моя Дівка сповільнилася, і Непередбачуваний пронісся повз. Разом з тим, Цілковита почала набирати позиції по зовнішній смузі – Кітон побачив це до того, як безтілесний голос диктора проревів новину по всьому іподромі, і він ледь відчув, як Фрейжер стукає його ліктем, ледь почув, як той кричить:

– Це твоя кобила, Бастере! Це твоя кобила, і в неї є шанс!

Коли коні прогриміли останньою прямою до місця, де стояли Кітон із Фрейжер, весь натовп почав лементувати. Кітон відчув, як електрика знову пронизує його тіло, цього разу не іскрою, а цілим снопом блискавиць. Він закричав разом з усіма. Наступного дня так хрипітиме, що не зможе говорити, лише шепотіти.

– Цілковита! – кричав він. – Давай, Цілковита, сука ти паршива, давай БІГОМ.

– Галопом, – виправив Фрейжер, регочучи так сильно, що йому сльози по щоках стікали. – Сука ти паршива, давай галопом. Отак треба казати, Бастере.

Кітон не звертав уваги. Він був в іншому світі. Відправляв мозкові хвилі Ціловитій, крізь повітря надсилав їй телепатичну силу.

– Тепер попереду Непередбачуваний і Шо Ти? Шо Ти? і Непередбачуваний, – проголосив богоподібний голос диктора. – Але й Цілковита набирає швидкості, поки вони підходять до останнього фурлонга[60]…

Коні наближалися, здіймаючи куряву. Цілковита скакала, вигнувши шию й випнувши вперед голову, ноги здіймалися й опускалися, наче поршні. Перегнала Шо Ти? і Непередбачуваного, який страшенно стомився, саме на тому місці, де стояли Кітон і Фрейжер. Вона продовжувала відрив, аж доки не перетнула фінішну пряму.

Коли на табло тоталізатора з’явилися цифри, Кітонові довелося запитати Фрейжера, що вони означають. Той зиркнув на його квитанцію, тоді на табло. Глухо присвиснув.

– Я відбив свої гроші? – нетерпляче запитав Кітон.

– Бастере, та ти не лише їх відбив. Коефіцієнт на Цілковиту був тридцять до одного.

На іподромі того вечора Кітон заробив понад триста доларів. Саме так зародилася його одержимість.

3

Кітон узяв своє пальто з вішалки в кутку кабінету, натягнув на себе, уже хотів був іти, але спинився, тримаючись за ручку дверей. Він роззирнувся по кімнаті. На стіні навпроти вікна висіло дзеркало. Кітон довго й допитливо дивився на нього, тоді підійшов ближче. Він уже чув про те, як Вони використовують дзеркала, – не вчора народився.

Він притиснувся до дзеркала обличчям, ігноруючи відображення білої, як крейда, шкіри й червоних очей. До щік приклав долоні, прикриваючи відблиск, звужуючи очі, щоб побачити з іншого боку камеру. Шукаючи Їх.

Не побачив нічого.

Минуло багато часу, перш ніж Кітон відступив, байдуже протер запацькане скло рукавом пальта й вийшов із кабінету. Нічого. Принаймні поки що. Це не означає, що Вони не прийдуть сьогодні, витягнуть дзеркало й замінять його на однобічне скло. Шпигунство – ще один інструмент у руках Переслідувачів. Тепер йому доведеться перевіряти дзеркало щодня.

– Але я зможу, – промовив він порожньому коридору нагорі. – Я зможу це робити. Повірте мені.

Едді Ворбертон мив підлогу вестибюля й не підвів голови, коли Кітон вийшов на вулицю.

Його авто стояло позаду будівлі, але їхати не хотілося. Кітон почувався надто збентеженим, щоб вести. Ще не дай Боже заїде своїм «кадді» в чийсь магазин, якщо наважиться сісти за кермо. Також у глибині свого збентеженого розуму він не відав, що прямує геть від дому, а не в його бік. Була сьома п’ятнадцять ранку суботи, і він був єдиною людиною в маленькому бізнес-районі Касл-Рока.

Думками Кітон ненадовго полинув до того першого вечора на льюїстонському іподромі. Тоді здавалося, що він просто не здатен помилитися. Стів Фрейжер утратив тридцять доларів і після дев’ятого забігу сказав, що їде. Кітон сказав, що ще трохи затримається. Він навіть не глянув на Фрейжера й майже не помітив, що той кудись пішов. Він пам’ятав, що приємно, коли ніхто тобі під ліктем постійно не триндить, Бастер те, Бастер се. Те прізвисько він ненавидів, і Стів, звісно, знав про це – тому й уживав його.

Наступного тижня Кітон знову приїхав на іподром, цього разу сам, і втратив шістдесят доларів із попереднього виграшу. Це його не особливо зачепило. Хоча він часто думав про ті величезні пачки скріплених банкнот, насправді суть була не в грошах. Гроші – це просто символ, який ти забираєш із собою, щось, чим можна довести, що ти був, хоч і недовго, частиною цього шоу. Насправді йому важило лише величезне захоплення, яке проймало натовп, коли лунав дзвінок старту, ворота відчинялися з важким хрумким ударом і диктор волав: «Вони РУШАЮТЬ!» Його зачіпав рев натовпу, коли коні долають другий поворот і ґвалтовно летять протилежною прямою, істеричні заклики в стилі проповідей під голим небом на трибунах, коли коні обходять четвертий поворот і дають газу на прямій. То було життя, яке ж то було життя. То було настільки жваве життя, що…

…воно стало небезпечним.

Кітон вирішив, що краще відійти. Він до деталей спланував своє життя. Збирався стати головою ради виборних Касл-Рока, коли Стів Фрейжер нарешті зніме свій значок, а ще через шість-сім років – конгресменом від штату в Палаті представників. А після цього хтозна? Державна посада – це не щось недосяжне для чоловіка з амбіціями, вміннями… і здоровим глуздом.

От у цьому й полягає справжня проблема іподрому. Спочатку він її не розпізнав, але коли вона виникла, зрозумів дуже швидко. Іподром – це місце, де люди платять гроші, беруть квиток… і на якийсь час прощаються зі здоровим глуздом. Кітон у своїй сім’ї набачився стільки божевілля, що йому було цілком комфортно з принадами, які для нього готував льюїстонський іподром. То була яма зі слизькими стінами, вищир із прихованими зубами, заряджений пістолет зі знятим запобіжником. Коли він туди йшов, то не мав сили покинути те місце, доки не мине останній забіг вечора. Він знав. Він намагався. Одного разу дійшов майже до турнікета на виході, доки щось у закапелках розуму, щось потужне, зловісне, рептильне здійнялося, взяло контроль на себе й повернуло ноги назад. Кітона злякало те, що він цілком пробудив ту рептилію. Краще нехай вона спить.

Три роки він тільки тим і займався. Тоді, у 1984-му, Стів Фрейжер пішов на пенсію, і Кітона обрали головою ради виборних. Саме тоді й почалися справжні проблеми.

Він відправився на іподром, щоб відсвяткувати свою перемогу, і оскільки святкував, то вирішив гульнути на всю губу. Проминув дво- й п’ятидоларові віконечка та рушив одразу до десятидоларових. Того вечора він втратив сто шістдесят доларів, більше, ніж йому було зручно програвати (наступного дня сказав дружині, що програв сорок), але не більше, ніж міг би собі дозволити втрачати. Зовсім ні.

Кітон повернувся за тиждень із наміром відіграти те, що програв. І йому майже вдалося. Майже – ось ключове слово. Так само як майже дійти до турнікетів. Через тиждень він програв двісті десять доларів. Це залишило діру в чековому рахунку, яку Міртл помітила б, тож він позичив трохи з фонду дрібних витрат міста, щоб прикрити більшу частину дефіциту. Сотню доларів. Дріб’язок, дійсно.

Після цього все почало розмиватися. У ями слизькі стінки, звісно, і як тільки починаєш з’їжджати вниз, ти приречений. Можеш витрачати енергію, дряпаючись угору й лише сповільнити падіння… але це, звісно, викликає лише агонію.

Якщо й була якась точка неповернення, то вона припала на літо 1989 року. Іноходці бігали влітку щовечора, і Кітон був присутній постійно впродовж другої половини липня й увесь серпень. Міртл якийсь час думала, що він лише прикривається іподромом, бо насправді має іншу жінку, і це було сміховинно, направду. У Кітона не встав би, навіть якби сама принцеса Діана приїхала з місяця на своїй колісниці з розпростертою тогою й табличкою «ДЕНФОРТЕ, ВИЇБИ МЕНЕ» на шиї. Від думок про те, як глибоко він заліз у казну міста, його бідний член зіщулювався до розмірів гумки від олівця.

Коли Міртл зрештою переконалася в правдивості того, що річ лише в кінних перегонах, їй стало легше. «Так, він менше буває вдома, де поводиться трохи як тиран, та й не може ж він програвати так багато», – роздумувала вона, бо ж баланс їхньої чекової книжки не особливо коливається. Просто Денфорт знайшов собі хобі, щоб розважатися в середньому віці.

«Це ж лише кінні перегони», – думав Кітон, крокуючи по Мейн-стріт, глибоко запхавши руки в кишені пальта. Він видав дивний дикуватий смішок, на який обов’язково звернули б увагу, якби на вулиці були люди. Міртл наглядає за рахунком у банку. Те, що Денфорт може спустошувати скарбничі векселі, які вони відкладали все життя, їй і на думку не спадає. Так само лише він знав, що «Кітон Шевроле» стоїть на краю прірви.

Вона зводить чекові книжки й домашні рахунки.

Він – сертифікований фінансовий інспектор.

Коли справа стосується розтрати, СФІ можуть з таким краще впоратися, ніж більшість людей… але врешті-решт пакунок завжди виходить незав’язаний. Стрічка, скотч і обгортковий папір на Кітоновому пакунку почали розпадатися восени 1990-го. Він тримав усе вкупі настільки, наскільки це було можливо, сподіваючись повернути втрачене на іподромі. На той час уже знайшов букмекерську контору, що дозволяло йому робити більші ставки, ніж на іподромі.

Проте на його талан це не вплинуло.

А тоді, цього літа, почалося справжнє переслідування. Перед тим Вони лише гралися з ним. Тепер Вони готуються до нападу, і Судний день настане менше ніж за тиждень.

«Я дістануся до Них, – думав Кітон. – Я ще не закінчив. У мене ще є тузи в рукаві».

Хоча він не знав, які саме тузи. Це створювало проблему.

Нічого. «Є якийсь варіант. Я впевнений, що має бути якийсь…»

На цьому думка зникла. Він став перед новою крамницею «Необхідні речі», і те, що він побачив на вітрині, на мить вибило все інше з його розуму.

То була прямокутна картонна коробка, яскраво розфарбована, з картинкою спереду. «Настільна гра», – припустив він. Але це була настільна гра про кінні перегони, і він міг заприсягтися, що на зображенні, на якому два іноходці пліч-о-пліч долали фінішну пряму, був льюїстонський іподром. Якщо це не головна трибуна на задньому тлі, то він мавпа.

Гра називалася «ВИГРАШНИЙ КВИТОК».

Кітон майже п’ять хвилин стояв і дивився на коробку, загіпнозований, наче дитина на виставці електропоїздів. Тоді повільно пройшовся під темно-зеленим навісом, щоб глянути, чи в суботу заклад працює. За дверима висіла табличка, так, але на ній було лише одне слово, і слово це було, звичайно,

ВІДЧИНЕНО.

Кітон трохи дивився на нього, роздумуючи, – як Браян Раск перед цим, – що ця табличка висить там помилково. Крамниці на Мейн-стріт у Касл-Року не можуть бути відчинені о сьомій, особливо в суботу. Проте він торкнувся ручки. Та легко повернулася в його руці.

Коли він відчинив двері, над головою теленькнув срібний дзвіночок.

4

– Це не зовсім гра, – говорив Ліленд Ґонт через п’ять хвилин, – тут ви помиляєтеся.

Кітон сидів у розкішному кріслі з високою спинкою, де перед ним цього тижня вже сиділи Нетті Кобб, Сінді Роуз Мартін, Едді Ворбертон, Еверетт Френкель, Майра Еванс і чимало інших містян. Він попивав добру ямайську каву. Ґонт, який здавався збіса приємним чолов’ягою як на рівнинника[61], наполіг, що приготує йому горня напою. Тепер Ґонт перехилявся у вітрину та обережно діставав із неї коробку. Він був одягнутий у куртку-смокінг винного кольору, рівно настільки вишукану, наскільки треба, і ніскілечки не недоречну. Він уже сказав Кітонові, що часто відчиняється в такий дивний час, бо страждає через безсоння.

– Ще з молодості, – промовив він і пригнічено хихотнув, – а це було багато років тому.

Як на Кітона, він виглядав свіжим, як огірочок, окрім хіба очей – ті були налиті кров’ю й здавалося, ніби їхній природний колір червоний.

Тоді він приніс коробку й поклав на невеликий столик біля Кітона.

– Саме коробка мені в око і впала, – пояснив Кітон. – Трохи схоже на льюїстонський іподром. Я туди час від часу ходжу.

– Подобається азарт, так? – усміхаючись, запитав Ґонт.

Кітон збирався сказати, що ніколи не робить ставок, але передумав. Та усмішка була не просто дружня. Вона була співчутлива, і раптом він усвідомив, що перебуває в компанії такого ж страждальця. Що далі підтвердило, наскільки він починає губити клепки, бо коли він потискав Ґонтову руку, то відчув приплив огиди, настільки раптовий і глибокий, що скидався на спазм у м’язі. У ту мить він твердо повірив, що натрапив на свого Головного Переслідувача. Доведеться за таким слідкувати. Немає резону перегинати палицю.

– Про мене знають, що я люблю ставочки, – відповів він.

– Сумно, але про мене теж, – сказав Ґонт. Його червоні очі впилися в Кітонові, і якусь мить вони ніби ідеально розуміли одне одного… чи принаймні так здалося Кітону. – Я ставив на більшості іподромів від Атлантичного до Тихого і досить упевнений, що на цій коробці – «Лонґейкр Парк» у Сан-Дієґо. Його там, звісно, вже нема. Там зараз житлова забудова.

– Ох, – промовив Кітон.

– Але я вам покажу. Думаю, буде цікаво.

Він зняв кришку з коробки та обережно дістав звідти олов’яний іподром на платформі близько трьох футів завдовжки і десь півтора фута завширшки. Річ була схожа на іграшки, якими Кітон бавився дитиною, дешеві, виготовлені в Японії після війни. Цей іподром – точна копія двомильної арени. У неї було вставлено вісім гнізд, а на лінії старту стояло вісім тонких олов’яних коней. Кожен на маленькому олов’яному стовпчику, що стирчав кожен зі свого гнізда і був прикріплений до кінського живота.

– Вау, – промовив Кітон і розплився в усмішці. Це вперше він так широко всміхнувся за останні кілька тижнів, і цей вираз здався дивним і недоречним.

– «Це ти ще нічо’ не бачив», як той співав[62], – відповів Ґонт, усміхаючись у відповідь. – Ця крихітка десь із 1930-го чи 35-го, містере Кітон, антикваріат. Але це не просто іграшка для тогочасних «жучків»[63].

– Ні?

– Ні. Ви знаєте, що таке дошка віджа?

– Звісно. Запитуєш її щось, і вона має по літерах давати тобі відповідь зі світу духів.

– Саме так. Так от, ще в часи Депресії було багато жучків, які вірили, що «Виграшний квиток» – це дошка віджа для людей, котрі ставлять на кінних перегонах.

Їхні очі знов зустрілись, усміхнені й приязні очі Ґонта, і Кітон не міг відвести погляд, так само як одного разу не зміг покинути іподром до закінчення останнього забігу, хоч і спробував.

– Дурниця, правда?

– Так, – відповів Кітон.

Але йому це здавалося зовсім не дурницею. Йому це здавалося цілком… цілком…

Цілком розумним.

Ґонт понишпорив у коробці й дістав звідти невеликий олов’яний ключик.

– Виграє щоразу інший кінь. Там усередині якийсь випадковий механізм, як мені здається, – грубий, але досить дієвий. А тепер дивіться.

Він вставив ключ у дірку збоку олов’яної платформи, на якій стояли коні, й повернув його. Почулися тихі клацання, цокання й накручування. Ґонт витягнув ключ, коли більше не було куди крутити.

– На кого ставите? – запитав він.

– П’ятий, – відповів Кітон.

Він нахилився вперед, серце шалено калатало. Це було по-дурному (а також максимальним доказом манії, йому здавалося), але він відчував, як його охоплює те саме колишнє захоплення.

– Дуже добре, а я на шостого. Зробимо ставочки, щоб стало цікавіше?

– Звичайно! Скільки?

– Ні, не грошей, – спинив його Ґонт. – Мої дні грошових ставок, містере Кітон, уже давно закінчилися. Такі парі найменш цікаві. Скажімо так: якщо виграє ваш кінь, я зроблю вам якусь послугу. На ваш вибір. Якщо мій – ви зробите послугу мені.

– А якщо виграє якийсь інший, то нічия?

– Так. Готові?

– Та готовий, – роздратовано кинув Кітон і нахилився ближче до олов’яного іподрому. Руки він стиснув між широких стегон.

Біля лінії старту з отвору стирчав невеличкий важіль.

– І вони рушають, – м’яко промовив Ґонт і натиснув його.

Зубці й шестірні під іподромом почали скреготати. Коні рушили зі стартової лінії, рухаючись за призначеними напрямками. Спершу повільно, похитуючись уперед-назад у гніздах і дрібними посмиками, ніби всередині платформи ховалася якась головна пружина або кілька пружин, проте, наблизившись до першого повороту, фігурки почали набирати швидкість.

Кінь номер два ішов попереду, за ним – сьомий. Інші тягнулися позаду.

– Уперед, п’ятий! – тихо скрикнув Кітон. – Уперед, п’ятий, сука ти паршива!

Ніби почувши його, маленька олов’яна коняка почала відриватися від решти стада. На півшляху вона порівнялася з сьомою. Шостий кінь, вибір Ґонта, також почав набирати швидкість.

«Виграшний квиток» торохкотів і вібрував на маленькому столі. Кітонове обличчя висіло над грою, ніби величезний деформований місяць.

Крапля поту впала на дрібного жокея на коняці під номером три. Якби то була реальна людина, і він, і його скакун промокли б до нитки.

На третьому повороті кінь під номером сім різко набрав швидкість і наздогнав перших двох, але Кітонова п’ятірка щосили тримала позицію, а Ґонтова шістка наступала на п’яти. Ці четверо разом проминули поворот, далеко відірвавшись від решти, шалено вібруючи в рівчачках.

– Жени, тупа ти шкура! – загорлав Кітон. Він зовсім забув, що це просто шматочки олова у грубій формі коней. Він забув, що перебуває в крамниці чоловіка, якого ніколи раніше не бачив. Старий запал повністю охопив його. Метляв ним, як тер’єр пацюком. – Вперед, жени! Швидше, сука, ШВИДШЕ! Швидше ДАВАЙ!

Тоді номер п’ять порівнявся з лідером… і перегнав його. Ґонтів кінь долав свій фланг, коли Кітонів перетнув лінію фінішу й став переможцем.

Механізм працював уже повільніше, але більшість коней повернулися на стартову лінію до того, як клацання зовсім затихло. Ґонт пальцем посунув тих, що залишилися, щоб порівняти з рештою для наступного старту.

– Хух! – видихнув Кітон і витер чоло. Він почувався зовсім вичавленим… але також краще, ніж довгий-довгий час до того. – Непогано так було!

– Гарно, як на картині, – погодився Ґонт.

– Уміли ж колись робити всіляке, правда?

– Уміли, – усміхаючись, погодився Ґонт. – І, здається, я вам винен послугу, містере Кітон.

– Ой, та облиште – це ж для розваги було.

– Зовсім ні. Справжній джентльмен завжди сплачує свої борги. Просто попередьте мене за день-два перед тим, як захочете зібрати данину, як то кажуть.

«Перед тим, як зібрати данину».

Від цих слів йому з тріском усе згадалося. Данина! У нього Їхня данина! Їхня! У четвер Вони вимагатимуть цю данину собі… і що тоді? Що тоді?

У голові танцювали образи осудливих газетних шпальт.

– Хочете знати, як серйозні гравці у тридцятих використовували цю іграшку? – м’яко запитав Ґонт.

– Звісно, – відповів Кітон.

Та насправді йому було наплювати… доки він не підняв голову. Очі Ґонта знову зустрілися з його, захопили їх, і думка про те, щоб за допомогою дитячої гри вибирати переможців, знову здалася цілком логічною.

– Ну, – почав Ґонт, – вони брали газету чи «Програму перегонів» того дня і проганяли забіги, один за одним. На цій дошці, розумієте. Вони давали кожному коню кожного забігу ім’я з газети, торкаючись олов’яного коня й одночасно називаючи кличку. Тоді заводили механізм і запускали. Так вони проганяли весь список – вісім, десять, дванадцять забігів. Тоді йшли на іподром і ставили на коней, які вигравали в іграшці.

– І це спрацьовувало? – запитав Кітон.

Власний голос, здавалося йому, долинає з якогось іншого місця. Далекого місця. Він наче плавав у Ґонтових очах. Плавав у червоній піні. Відчуття було чудернацьке, але досить приємне.

– Здається, так, – відповів Ґонт. – Мабуть, то лише дурний забобон, але… ви б хотіли купити цю річ і спробувати самотужки?

– Так, – промовив Кітон.

– Вам «Виграшний квиток» просто кров з носа потрібен, так, Денфорте?

– Ох, та й не один. Цілий вагон, якщо можна. Скільки з мене?

Ліленд Ґонт розсміявся.

– Ой, ні. Такого мені не треба! Я ж і так перед вами в боргу! Давайте так – відкрийте гаманець і дайте мені першу купюру, яку там знайдете. Упевнений, вона мені підійде.

Тож Кітон відкрив гаманець і дістав звідти купюру, не відриваючи погляду від Ґонтового обличчя, і звісно, то була банкнота з Томасом Джефферсоном – банкнота, яка взагалі втягнула його в усі ці проблеми.

5

Ґонт заховав купюру в долонях майстерно, наче факір.

– Є ще дещо.

– Що?

Ґонт нахилився вперед. Він прямо глянув на Кітона й торкнувся його коліна.

– Містере Кітон, а ви знаєте про… Них?

Кітонові забило дух, як у сплячої людини посеред кошмару.

– Так, – прошепотів він. – Господи, знаю.

– Їх у цьому місті повно, – промовив Ґонт тим же низьким конфіденційним тоном. – Воно наводнене ними. Я відкрив крамницю менш ніж тиждень тому й уже про це знаю. Думаю, Вони можуть переслідувати мене. Взагалі я впевнений у цьому. Можливо, мені знадобиться ваша допомога.

– Так, – відповів Кітон. Тепер його голос звучав міцніше. – Богом присягаюся, ви можете розраховувати на будь-яку допомогу!

– Та ні, ми ж щойно познайомилися, і ви мені нічого, бляха, не винні…

Кітон, який уже почувався так, ніби Ґонт тепер йому найближчий друг за останні десять років, розкрив рота, щоб заперечити. Ґонт підняв руку, і протест одразу затих.

– …і ви й поняття не маєте, чи я продав вам щось, що дійсно працюватиме, чи чергового кота в мішку… того, що обертається кошмарами, якщо його штурхнути й свиснути. Упевнений, ви в усе це тепер вірите. У мене значний дар переконання, якщо можна так сказати. Але я вірю в задоволених клієнтів, містере Кітон, і лише в задоволених клієнтів. Я в цій справі багато років і збудував свою репутацію на задоволених клієнтах. Тож забирайте іграшку. Якщо вона вам допоможе, чудово. Якщо ні, віддайте її Армії спасіння чи викиньте на звалище. Що ви втрачаєте? Кілька баксів?

– Кілька баксів, – замріяно промовив Кітон.

– Але якщо вона таки працює і якщо ви зможете викинути з голови ті ефемерні фінансові проблеми, зайдіть іще раз до мене. Ми посидимо й вип’ємо кави. Так само як сьогодні зранку… і побалакаємо про Них.

– Зайшло вже надто далеко, щоб просто повернути гроші на місце, – промовив Кітон чистим, але відірваним тоном, ніби крізь сон. – Слідів більше, ніж мені вдасться замести за п’ять днів.

– За п’ять днів багато що може змінитися, – вдумливо сказав містер Ґонт. Він підвівся, рухаючись із гнучкою грацією. – У вас попереду великий день… і в мене також.

– Але Вони, – заперечив Кітон. – Що робити з Ними?

Ґонт поклав довгу холодну долоню Кітонові на руку, й навіть у своєму зачумленому стані Кітон відчув, як шлунок вивертається від того дотику.

– Про Них подбаємо пізніше, – сказав він. – Ні про що не хвилюйтеся.

6

– Джоне! – гукнув Алан, коли Джон Лапойнт прослизнув у кабінет шерифа через чорний хід. – Радий бачити!

Була десята тридцять ранку суботи, і в шерифській управі було безлюдно як ніколи. Норріс поїхав кудись рибалити, а Сітон Томас відправився в Сенфорд, відвідати своїх двох сестер, старих дів. Шила Бріґгем була в парафіяльному будинку храму Богоматері Тихих Вод, допомагала братові складати ще один лист для газети, який пояснював невинність затії з «Нічкою казино». Отець Бріґгем також хотів, щоб лист виражав його думку, що Вільям Роуз божевільний, наче «жучик-квачик»[64] у гноївці. Звісно, не можна просто вийти і заявити таке, принаймні в сімейній газеті, – але отець Джон і сестра Шила робили все можливе, щоб донести цю думку. Енді Клаттербак був десь на чергуванні, принаймні так собі думав Алан. Він не виходив на зв’язок, відколи Алан прибув до управи з годину тому. Доки не з’явиться Джон, єдиною іншою людиною в муніципалітеті, здається, був Едді Ворбертон, який розбирався з охолоджувачем води в кутку.

– Як справи, док? – запитав Джон, всідаючись на край Аланового стола.

– У суботу зранку? Та нічого особливого. Але дивися. – Алан розстебнув правий манжет сорочки хакі й закасав рукав. – Зверни увагу, що долоню від зап’ястка не відриваю.

– Ага, – погодився Джон. Він дістав пластинку «джусі фрут» із кишені штанів, здер обгортку й запхав собі в рот.

Алан показав йому праву долоню, перевернув, щоб продемонструвати тильний бік, тоді стиснув кулак. Поліз усередину лівим указівним пальцем і дістав невеличке «вушко» шовку. Стрепенув бровами на Джона.

– Непогано, нє?

– Якщо це Шилин шарф, вона не втішиться, коли помітить, що він весь зім’ятий і смердить твоїм потом, – зауважив Джон, взагалі не здивований.

– Я ж не винен, що вона його на столі лишила, – відмахнувся Алан. – Та й взагалі, маги не пітніють. А тепер я кажу гей-го-абракадабра! – Він висмикнув Шилин шарф із кулака й драматично розвіяв його в повітрі. Шарф напнувся, тоді опустився на Норрісову друкарську машинку, ніби яскравий метелик. Алан перевів погляд на Джона, тоді зітхнув: – Не вражає, так?

– Гарний трюк, – визнав Джон, – але я вже його не вперше бачу. Раз, мабуть, тридцятий-сороковий?

– А ти що думаєш, Едді? – гукнув Алан. – Незле як на заступника Доґа[65] з глухомані, нє?

Едді навіть не відірвався від охолоджувача, який він саме наповнював із пластикових бутлів з етикетками «ДЖЕРЕЛЬНА ВОДА».

– Звиняйте, шерифе. Нічо не бачив.

– Ай, та все з вами ясно, – промовив Алан. – Але я, Джоне, працюю над удосконаленнями. Це буде просто вау, от побачиш.

– Ага. Алане, ти ще хочеш, щоб я перевірив туалети в тому новому ресторанчику на Рівер-роуд?

– Ще хочу, – відповів Алан.

– Слухай, ну чого я завжди маю з якимсь гівном возитися? Що, Норріс сам не може…

– Норріс перевіряв сральники кемпінгу «Веселі шляхи» і в липні, і в серпні, – пояснив Алан. – У червні це робив я. Досить нити, Джонні. Просто тепер твоя черга. І ще треба взяти зразки води. Візьми спеціальні пакетики, що нам з Атланти надсилають. Їх ще трохи є в тій шафці в коридорі. Десь за Норрісовою пачкою крекерів «Гай-Го», здається, я їх бачив.

– Окей, – відказав Джон. – як скажеш. Але, щоб ти не казав, що я нию, доводжу до відома, що перевірка води на різну погань – це має бути відповідальність власника ресторану. Я перевіряв.

– Звісно, – погодився Алан, – але ми тут говоримо про Тіммі Ґеньйона, Джонні. Як думаєш, що це означає?

– Означає, що я гамбургера в новій «Річковій барбекю-смакоті» не куплю, хоч би від голоду здихав.

– Правильно! – вигукнув Алан. Він став на ноги й поплескав Джона по плечі. – Сподіваюся, ми закриємо бізнес того замурзаного сучого потроха ще до того, як популяція бродячих псів і котів Касл-Рока почне знижуватися.

– Жорстко, Алане.

– Ні, це все Тіммі Ґеньйон. Дістань зразки води сьогодні, і я відправлю їх у Відділення охорони здоров’я штату в Оґасті ще до кінця робочого дня.

– А ти що робитимеш?

Алан відкотив рукав і застебнув манжет.

– Наразі збираюся сходити в «Необхідні речі», – сказав він. – Планую зустрітися з містером Лілендом Ґонтом. Він неабияке враження справив на Поллі, а з того, що я чув від різних людей по місту, вона далеко не єдина, хто ним захопився. Ти вже познайомився з ним?

– Ще ні, – відповів Джон. Вони рушили в бік дверей. – Але бував біля тієї місцини кілька разів. Цікаві там штучки на вітрині.

Вони пройшли повз Едді, який саме протирав велику скляну балію ганчіркою, яку дістав із задньої кишені. Він і не подивився на Алана з Джоном, коли ті пройшли повз. Здавалося, загубився у власному всесвіті. Проте, тільки-но задні двері за ними грюкнули, Едді Ворбертон поквапився до кабінету диспетчера й підняв слухавку телефона.

7

– Гаразд… так… так, я розумію.

Ліленд Ґонт стояв біля касового апарата, притискаючи до вуха бездротовий телефон «Кобра». У нього на вустах грала посмішка, тонка, наче місяць-молодик.

– Дякую, Едді. Дуже тобі дякую.

Ґонт закрокував у бік фіранки, яка відділяла крамницю від комірчини. Вистромив верхню частину тіла за фіранку й нахилився. Коли повернувся, то стискав у руках табличку.

– Тепер можеш іти додому… так… звісно, я про це не забуду, не сумнівайся. Я добре пам’ятаю обличчя й послуги, Едді, саме тому ненавиджу, коли мені нагадують про перше чи друге. Бувай.

Він натиснув кнопку «КІНЕЦЬ», не дочікуючись відповіді, склав антену й поклав телефон у кишеню куртки-смокінга. На дверях знову були опущені жалюзі. Містер Ґонт просунув руку між ними і склом, щоб зняти табличку зі словом

ВІДЧИНЕНО.

Замість неї він почепив ту, яку дістав із-за завіси, тоді підійшов до вітрини, щоб побачити наближення Алана Пенґборна. Той якийсь час заглядав у вітрину, з-за якої визирав Ґонт, перш ніж підійти до дверей. Він навіть склав долоні й на кілька секунд притиснувся носом до скла. Хоча Ґонт стояв просто перед ним, склавши руки, шериф його не побачив.

Містерові Ґонту одразу не сподобалося обличчя Пенґборна. Хоча це його й не здивувало. Читав обличчя він навіть краще, ніж запам’ятовував, і конкретно це промовляло до нього великими й трохи загрозливими словами.

Вираз обличчя Пенґборна раптом змінився. Очі трохи розширилися, звеселілий рот звузився до тонкого розрізу. Ґонт відчув недовгий і цілком нехарактерний напад страху. «Він мене бачить!» – подумав він, хоча це, звісно, неможливо. Шериф відступив на пів кроку… а тоді засміявся. Ґонт одразу зрозумів, що сталося, але це ні на йоту не пом’якшило первинної глибокої неприязні до Пенґборна.

– Забирайтеся звідси, шерифе, – прошепотів він. – Забирайтеся й дайте мені спокій.

8

Алан довго стояв і дивився на вітрину. Він почав загадуватися, звідки ж стільки галасу. Учора ввечері, перед тим як вирушити до Поллі, він побалакав із Розалі Дрейк, і, зі слів тієї, «Необхідні речі» – це наче новоанглійська відповідь «Тіффані», проте порцеляновий сервіз на вітрині не виглядав як щось, що кинешся купувати серед ночі, а опісля ще й похвалятимешся ним у листі матері, – якість рівня розпродажу вживаних товарів, це в кращому разі. Кілька тарілок надбиті, по центру однієї пробігала тоненька тріщина.

«Ну що ж, – подумав Алан, – на колір і смак товариш не всяк. Тій порцеляні, мабуть, сотні років, вона коштує цілий статок, а я просто надто дурний, що про це не знаю».

Він підніс руки до скла, щоб побачити, що там за вітриною, але не було на що дивитися – світло вимкнене, місце виглядало безлюдним. Тоді йому здалося, що за склом промайнула чиясь постать – прозора дивна постать, яка дивилася на нього з примарним і злісним інтересом. Він відступив на пів кроку назад, перш ніж усвідомив, що насправді то було його ж відображення.

Алан трохи посміявся, присоромившись із власної помилки. Він підійшов до дверей. Жалюзі були опущені, табличка з написаними рукою словами звисала з пластикової присоски.

ПОЇХАВ У ПОРТЛЕНД ЗА ПАРТІЄЮ ТОВАРУ ПЕРЕПРОШУЮ, ЩО НЕ ЗАСТАЛИ ЗАХОДЬТЕ ЩЕ

Алан дістав із задньої кишені гаманець, витягнув візитівку й нашкрябав на задньому боці коротке повідомлення.

Шановний містере Ґонт!

Я заходив у суботу зранку, щоб познайомитися й привітати вас у місті. Шкода, що не вдалося побачитися. Сподіваюся, Касл-Рок вам подобається! Я зайду ще в понеділок. Може, вип’ємо по каві. Якщо вам можу чимось допомогти, мої номери телефонів – домашній і робочий – на звороті.

Алан Пенґборн

Він схилився, запхав картку під двері й випростався. Ще трохи подивився на вітрину, загадуючись, кому може захотітися купити сервіз невідомого походження. Поки дивився, закралося якесь дивне наскрізне відчуття, ніби за тобою спостерігають. Алан обернувся й побачив лише Лестера Претта. Той вішав черговий дурнуватий плакат на телефонний стовп і взагалі не дивився в його напрямку. Алан знизав плечима й подався далі вулицею у бік муніципалітету. Побачитися з Лілендом Ґонтом удасться в понеділок. Понеділок цілком підійде.

9

Ґонт провів його поглядом, тоді підійшов до дверей і підняв картку, яку Алан просунув знизу. Він уважно прочитав з обох боків і всміхнувся. Шериф збирається заскочити ще раз у понеділок, так? Ну що ж, гаразд, оскільки в містера Ґонта виникла думка, що до понеділка шериф округу Касл матиме вже інші клопоти. Цілу гурму клопотів. І це чудово, оскільки він уже бачив таких людей, як Пенґборн, і їх краще остерігатися, принаймні поки ще будуєш свій бізнес і промацуєш клієнтуру. Люди штибу Пенґборна забагато бачать.

– Щось із вами трапилося, шерифе, – промовив Ґонт. – Щось, що зробило вас навіть небезпечнішим, ніж ви мали б бути. І це у вас також на обличчі. Цікаво, що ж то було? Ви щось учинили, щось побачили, чи і те, і те?

Він стояв, визираючи на вулицю, а губи повільно відкотилися від великих нерівних зубів. Говорив він низьким спокійним тоном людини, що довгий час пробула сама собі найкращим слухачем.

– Наскільки я розумію, ви з когорти місцевих престидижитаторів, мій непоінформований друже. Любите фокуси. Перш ніж я покину місто, покажу вам кілька нових. Упевнений, вони вас приголомшать.

Ґонт стиснув долоню в кулак навколо Аланової візитівки, спершу зігнувши її, а тоді зіжмакавши. Коли картка цілком сховалася, між указівним і середнім пальцями вихопився язичок блакитного полум’я. Він розкрив долоню, і хоча зі шкіри здійнялися тонкі цівки диму, від картки й сліду не лишилося – навіть плям попелу.

– Гей-го-абракадабра, – м’яко вимовив Ґонт.

10

Міртл Кітон підійшла до дверей кабінету чоловіка втретє за день і прислухалася. Коли вона встала з ліжка близько дев’ятої того ранку, Денфорт уже сидів там, замкнувшись. Тепер, уже пополудні, він досі не відчинив дверей. Коли вона запитала, чи не хоче він чогось на ланч, приглушений голос наказав їй іти геть, бо він зайнятий.

Вона підняла руку, щоб знову постукати… і спинилася. Легенько підняла голову. Із-за дверей долинав якийсь шум – скрегіт, деренчання. Це нагадало їй звуки материного годинника із зозулею, які той видавав за тиждень до того, як остаточно зламався. Вона легенько постукала.

– Денфорте?

– Відстáнь! – Голос був збуджений, але вона не могла визначити, від захвату чи від страху.

– Денфорте, все добре?

– Так, йоб твою! Відчепися! Я скоро вийду!

Грюкіт і деренчання. Деренчання й грюкіт. Ніби болото в міксері для тіста. Від цього їй стало трохи боязко. Міртл сподівалася, що в Денфорта там не нервовий зрив. Він останнім часом такий дивний.

– Денфорте, може, мені сходити в пекарню, купити кілька пончиків?

– Так! – гукнув він. – Так! Так! Пончиків! Туалетного паперу! Силіконових імплантів! Іди куди хочеш! Купуй що хочеш! Просто відчепися від мене!

Вона ще трохи постояла, занепокоєна. Подумала, чи не постукати ще раз, тоді вирішила, що не варто. Вона вже не була впевнена, що хоче знати, що там робить Денфорт у своєму кабінеті. Ще більше вона не була впевнена, чи взагалі хоче, щоб він відчиняв двері.

Міртл узулася, накинула важке осіннє пальто – надворі було сонячно, але прохолодно – й пішла до машини. Проїхала до «Сільської випічки» в кінці Мейн-стріт і взяла кілька пончиків – глазурованих медом для себе, шоколадно-кокосових для Денфорта. Вона сподівалася, що пончики його втішать – її завжди тішить трішки шоколаду.

Дорогою назад Міртл помітила вітрину «Необхідних речей». Те, що вона там побачила, змусило її щосили вгатити обома ногами по педалі газу. Якби хтось їхав позаду неї, то, без сумніву, врізався б.

На вітрині лежала просто прекрасна лялька.

Жалюзі, звісно, були знову підняті. А на прозорій пластиковій присосці знову висіла табличка

ВІДЧИНЕНО.

Звісно.

11

Поллі Чалмерз провела полудень тієї суботи, займаючись тим, що їй здавалось абсолютно дивним: не роблячи взагалі нічого. Сидячи біля вікна в бостонському кріслі-гойдалці з гнутої деревини, акуратно склавши на колінах руки, спостерігаючи за поодинокими автівками на вулиці. Алан потелефонував їй перед тим, як вирушив у патруль, повідомив, що розминувся з Лілендом Ґонтом, запитав, чи вона добре почувається і чи їй щось потрібно. Вона відповіла, що почувається добре і їй нічого не потрібно, дякую. Обидва твердження були брехнею. Вона взагалі не почувалася добре, і дещо їй було потрібно. Ліки від артриту стояли першими в списку.

«Ні, Поллі. Тобі треба лише трохи сміливості. Рівно стільки, щоб підійти до чоловіка, якого кохаєш, і сказати йому: “Алане, я трохи перекрутила правду, коли розповідала про ті роки, коли мене не було в Касл-Року, і зовсім збрехала про те, що сталося з моїм сином. Тепер хочу попросити вибачення й розповісти правду”».

Звучало легко, коли отак відкрито говорити. Ставало важче лише тоді, коли дивишся в очі чоловікові, якого кохаєш, або коли намагаєшся знайти ключ, який відімкне твоє серце, не розірвавши його на скривавлені болючі шматочки.

Біль і брехня, брехня і біль. Здається, її життя останнім часом крутиться саме навколо цих двох тем.

«Як ти сьогодні, Пол?»

«Добре, Алане. Усе добре».

Насправді Поллі була просто нажахана. Конкретно зараз руки насправді не дуже й боліли. Вона навіть жадала, щоб боліли, бо біль, хоч який страшний, усе одно кращий за очікування.

Сьогодні невдовзі після полудня вона відчула тепле пощипування – майже вібрацію – в долонях. Воно складалося в кільця тепла навколо кісточок і біля основи великого пальця. Поллі відчувала, як пощипування поширюється в ложі кожного нігтя маленькими сталевими дугами, ніби невеселі посмішки. Вона вже двічі таке відчувала й знала, до чого це призведе. У неї почнеться те, що тітка Бетті, яка страждала від такого ж артриту, називала пристрітом. «Коли долоні починає щипати ніби від електрики, я завжди знаю, що час готуватися до найгіршого», – говорила Бетті, і тепер Поллі готувалася до свого найгіршого, проте без особливого успіху.

Надворі по вулиці йшли двійко хлопців, перекидаючи один одному регбійний м’яч. Хлопець праворуч – наймолодший із Лоузів – вирішив зробити високу передачу. М’яч вискочив йому з пальців і впав Поллі на газон. Хлопчак пішов за ним, побачив, що вона дивиться з вікна, і помахав рукою. Поллі у відповідь підняла долоню… і відчула тьмяний спалах болю, ніби то груба вугільна грань під поривом заблудлого вітру. Тоді біль зник, і залишилося моторошне пощипування. Ніби повітря перед запеклою громовою бурею.

Біль прийде тоді, коли мусить. Вона нічого з цим не вдіє. А от брехня, яку вона розповіла Алану про Келтона… це трохи інше. І, міркувала вона, річ навіть не в тому, що правда настільки жахлива, настільки кричуща, настільки приголомшлива… і не в тому, що він уже підозрює або навіть знає, що ти збрехала. Він знає. Я бачила це в його обличчі. То чому ж це так важко, Поллі? Чому?

Частково через артрит, припускала вона, а частково через болегамівні, на які вона налягає дедалі більше, – поєднання цих двох компонентів має здатність розмивати раціональне мислення, перетворювати найясніший і найчистіший із правильних кутів зору на химерно перекошений. Крім того, Алан мав свій біль… і ту відвертість, з якою він ним поділився. Він виклав його перед нею на огляд без тіні сумніву.

Його почуття опісля того дивного нещасного випадку, що забрав життя Енні й Тодда, були бентежні й гидкі, оточені неприємним (і страшним) вихором негативних емоцій, але він усе одно їх виклав. Він учинив так, тому що хотів дізнатися, чи знала вона про стан психіки Енні щось таке, чого не знав він… але також тому, що грати чесно й відкрито – це просто частина його природи. Поллі боялася, що він може подумати, коли дізнається, що грати чесно не завжди було частиною її. Що її серця, як і рук, уже торкалися ранні приморозки.

Поллі нервово засовалася в кріслі.

«Я мушу розповісти йому – рано чи пізно доведеться. І це ніяк не пояснює, чому так важко. Це ніяк не пояснює, чому я взагалі йому збрехала. Ну тобто я ж не вбила свого сина…»

Вона зітхнула – пролунало майже як схлип – і посунулася в кріслі. Пошукала поглядом хлопців із м’ячем, але ті вже зникли. Поллі відкинулася в кріслі й заплющила очі.

12

Вона була не першою дівчиною, яка завагітніла в результаті нічних любощів на пізньому побаченні, і не першою, яка грубо посварилася з батьками й іншими близькими внаслідок цього. Вони хотіли, щоб вона одружилася з Полом «Дюком» Шігеном, хлопцем, від якого вона завагітніла. Поллі відповіла, що не вийде за Дюка, навіть якщо він буде останнім хлопцем на землі. Це була правда, але гордість не дозволяла їй сказати, що Дюк сам не хоче з нею одружуватися – його найближчий друг розповів їй, що той уже панічно готується йти на флот, коли йому виповниться вісімнадцять… що станеться менш ніж за півтора місяця.

– Прояснимо ситуацію, – сказав Ньютон Чалмерз, після чого спалив останній убогий місток між собою і донькою. – Трахатися з ним тобі було нормально, а заміж виходити – ні, я правильно розумію?

Тоді вона спробувала втекти з дому, але мама спинила її. Якщо вона не одружиться з тим хлопцем, говорила Лоррейн Чалмерз спокійним і солодким голосом розважливості, який у підлітковому віці Поллі ледь не до сказу доводив, то їм доведеться відправити її до тітки Сари в Міннесоту. Вона зможе пожити в Сент-Клауді, доки не народиться дитина, а потім віддати її на всиновлення.

– Я знаю, чому ви хочете, щоб я поїхала, – сказала Поллі. – Через двоюрідну тітку Евелін? Боїшся, що вона дізнається, що мені тут вітром надуло, і викреслить тебе з заповіту. Усе через гроші, правда? Тобі на мене взагалі начхати. Тобі взагалі похуй на м…

Солодкий голос розважливості Лоррейн Чалмерз завжди приховував опришкуватий характер. Вона також спалила останній благенький місток між собою і донькою, рвучко заліпивши тій по зубах.

Тож Поллі втекла. Це було дуже-дуже давно – у липні 1970-го.

Діставшись до Денвера, вона ненадовго припинила тікати й працювала там, доки не народила дитину в благодійній палаті, яку пацієнти називали Шприц-парком. Поллі мала твердий намір віддати дитя на всиновлення, але щось – можливо, просто відчуття, коли акушерка поклала його їй у руки після пологів, – змусило передумати.

Вона назвала хлопчика Келтон, на честь прадіда по батьковій лінії. Рішення залишити дитину трохи налякало її, бо вона вважала себе практичною, розумною дівчиною, і те, що сталося з нею протягом останнього приблизно року, не змінило цього уявлення. Спочатку практична, розумна дівчина завагітніла без шлюбу в час, коли практичні, розумні дівчата просто такого не роблять. Тоді практична, розумна дівчина втекла з дому й народила дитину в місті, де раніше ніколи не була й про яке нічого не знала. І, до всього цього, практична, розумна дівчина вирішила залишити дитину й забрати її з собою в майбутнє, якого вона ще навіть не бачила, навіть не відчувала.

Принаймні Поллі залишила дитину не комусь на зло чи через зухвальство. Це на неї повісити не можна. Її здивував прилив любові, того найпростішого, найсильнішого почуття, що пробачало все.

Вона жила далі. Ні – вони жили далі. Поллі працювала на різних невільничих роботах, і вони опинилися в Сан-Франциско, де, мабуть, вона збиралася осісти. На початку літа 1971-го те місто було своєрідним Шанду[66] для гіпі, горбкуватим наркомагазином, повним диваків, селюків, гіпаків і гуртів із назвами на кшталт «Мобі Ґрейп»[67] і «Тертін Флор Елевейтез»[68].

Відповідно до пісні Скотта Маккензі про Сан-Франциско, популярної в ті роки, літня пора призначена для любовних зібрань[69]. Поллі Чалмерз, яка на той час і близько не була гіпі, якось ті зібрання пропустила. Будівля, де вони з Келтоном жили, була повна зламаних поштових скриньок і наркоманів, які носили символи миру на шиях і часто тримали викидні ножі в потертих брудних мотоциклетних чоботах. Найчастішими гостями в цьому районі були посильні з судів, конфіскатори й копи. Багато копів, і в обличчя їх свиньми не називали. Копи також упустили любовні зібрання, і їх це злило.

Поллі подала документи на соцдопомогу і дізналася, що не жила в Каліфорнії настільки довго, щоб розраховувати на неї, – зараз, вона припускала, все по-іншому, але в 1971 році молодій незаміжній матері було важко зводити кінці з кінцями в Сан-Франциско, як і в будь-якому іншому місті. Вона подала документи на допомогу для дитини на утриманні й чекала – сподівалася, – що щось із цього вийде. Келтон не голодував, на відміну від неї, кощавої, часто голодної й завжди зляканої молодиці, яку мало хто зі знайомих зараз упізнав би. Спогади про ті три роки на західному узбережжі, спогади, відкладені на закапелках розуму, ніби старий одяг на горищі, були викривлені й гротескні, образи з кошмарів.

І хіба ж не саме через це вона зволікала розповідати Аланові про ті роки? Хіба вона не хотіла просто приховувати це від нього? Поллі не єдина постраждала від кошмарних наслідків своїх гордощів, упертої відмови просити про допомогу і порочної лицемірності тих часів, що проголошували тріумф вільного кохання й одночасно таврували незаміжніх жінок із дітьми як створінь, яким не місце в нормальному суспільстві. Також був Келтон. Келтон був їй родиною, поки вона зціпивши зуби тягнулася стежкою свого хрестового походу плюгавої дурепи.

Найстрашніше було те, що її ситуація повільно кращала. Навесні 1972 року Поллі нарешті отримала допомогу від штату, чек допомоги на утримання дитини пообіцяли на наступний місяць, і вона планувала переїхати в трохи ліпше житло, коли трапилася пожежа.

Дзвінок надійшов у закусочну, де вона працювала, і Норвілл, кухар швидких страв, який у ті дні постійно намагався залізти їй у штани, у снах знову й знову обертався до неї з телефоном. Він повторював одне й те ж: «Поллі, це поліція. Хочуть з тобою поговорити. Поллі, це поліція. Хочуть з тобою поговорити».

Вони дійсно хотіли з нею поговорити, оскільки винесли з задимленого третього поверху її будинку тіла молодої жінки й маленької дитини. Обидва згоріли до невпізнаваності. Вони знали особу дитини. Якби Поллі не була на роботі, вони б знали й особу жінки також.

Протягом трьох місяців після смерті Келтона Поллі продовжувала працювати. Самотність була настільки напружена, що вона ледь не дуріла; настільки глибока й повна, що Поллі навіть не усвідомлювала, як сильно страждає. Зрештою вона написала листа додому, розповідаючи матері з батьком лише, що вона в Сан-Франциско, що народила хлопчика і хлопчика більше з нею немає. Більше деталей вона не дала б, навіть якби їй розпеченими кочергами погрожували. Повернутися додому не належало до її планів, принаймні свідомих, але їй почало здаватися: якщо вона не поновить якісь зі старих зв’язків, цінна частина її душі почне дюйм за дюймом помирати, ніби сильне дерево, якщо його довго не підливати, помирає від гілок досередини.

Мама одразу відповіла на номер скриньки, який Поллі вказала як зворотну адресу, благаючи повернутися в Касл-Рок… повернутися додому. Вона прикріпила до листа платіжне доручення на сімсот доларів. В орендованій квартирі, яку вона знімала після смерті Келтона, стало дуже тепло, і, наповнивши свої сумки наполовину, Поллі спинилася, щоб випити склянку холодної води. Тоді усвідомила, що вже готується їхати додому просто тому, що мама попросила – майже помолила – її так вчинити. Вона навіть не встигла обдумати все це, що майже точно виявилося б помилкою. Саме така поведінка, «не знаючи броду, не лізь у воду», а не зіщулений пісюнчик Дюка Шігена з самого початку загнала її в проблему.

Тож вона сіла на своє вузьке ліжко для самотньої жінки й подумала про це. Міркувала довго й ретельно. Зрештою скасувала платіжне доручення й написала матері листа. Він був коротшим, ніж сторінка, але написання зайняло в неї понад чотири години.

«Я хочу повернутися або принаймні перевірити, підійде мені це чи ні, але не хочу діставати всі ті старі кістки й починати знову їх гризти, – написала вона. – Я не знаю, чи хочу цього насправді – почати нове життя на старому місці, – чи це взагалі можливо, але я б спробувала. Тож у мене ідея: побудьмо якийсь час подругами по листуванню, ми з тобою, ну і з татом. Я виявила, що злитися та ображатися на папері важче, тому пропоную якийсь час поспілкуватися так, перш ніж поговоримо особисто».

Так вони проспілкувалися майже пів року, а тоді одного дня в січні 1973 року містер і місіс Чалмерзи з’явилися перед її дверима з сумками. Вони зареєструвалися в готелі «Марк Гопкінс», як самі сказали, і не збираються повертатися в Касл-Рок без неї.

Поллі це обдумала, відчуваючи цілу географію емоцій: гнів від того, якими ж владними вони можуть бути, пригнічену приємність від милої й радше наївної владності, паніку, що відповіді на запитання, яких вона так довго уникала в листах, зараз у неї дотиснуть.

Вона пообіцяла сходити з ними на вечерю, більше нічого – інші рішення мусять почекати. Батько сказав, що забронював кімнату в «Марку Гопкінсі» лише на одну ніч.

– Тоді вам краще продовжити бронювання, – відповіла Поллі.

Вона хотіла поговорити з ними якомога більше, перш ніж прийняти якесь остаточне рішення, – провести інтимнішу форму перевірки, ніж листи. Але той вечір був єдиний, який їм вдалося провести разом. Того вечора вона востаннє бачила батька здоровим і міцним, і його вона провела здебільшого чорно люта на цього чоловіка.

Старі суперечки, яких у листуванні так легко уникати, знову почалися, ще до того, як було випито аперитивні келихи вина. Спочатку то були локальні пожежі, але чим більше тато пив, тим більше вони оберталися на неконтрольовану стіну вогню. Він викресав іскру словами, мовляв, вони обоє вважають, що Поллі отримала цінний урок і настав час закопати сокиру війни. Місіс Чалмерз роздмухала полум’я, докладаючись тим самим прохолодним солодкавим голосом розважності. «Де дитина, дорогенька? Принаймні це ти можеш нам сказати. Ти віддала її черницям, я так думаю».

Поллі знала ті голоси й що вони означають ще з часів давнього минулого. Батько демонстрував потребу заново встановити контроль. Чого б це не коштувало, контроль має бути. Мама демонструвала любов і хвилювання єдиним відомим їй способом: вимагаючи інформації. Обидва голоси, такі знайомі, такі любі й огидні, розпалили в ній старий шалений гнів.

Вони вийшли з ресторану, не доївши другу страву, а наступного дня містер і місіс Чалмерзи вилетіли в Мейн одні.

Після трьох місяців паузи листування, з певною часткою вагань, відновилося. Мама написала першою, перепрошуючи за катастрофічний вечір. Благання повернутися додому припинилися. Це здивувало Поллі… і наповнило певну глибоку й заледве усвідомлювану частину душі тривогою. Їй здалося, що мама нарешті відмовляється від неї. У таких умовах це було одночасно по-дурному й егоїстично, але це ні на йоту не змінило тих найпростіших почуттів.

«Думаю, ти сама знаєш, як тобі краще, – писала вона Поллі. – Це важко прийняти мені й твоєму татові, бо ми досі вважаємо тебе нашою маленькою дівчинкою. Я думаю, він налякався, коли побачив, яка ти гарна й така доросла. І не варто його так звинувачувати через те, як він повівся. Він трохи зле почувався, шлунок знову розходився. Лікарі кажуть, що проблема лише в жовчному, і як тільки він погодиться на те, щоб його вирізали, все знову буде добре, але я за нього хвилююся».

Поллі відповіла таким же примирливим тоном. Їй стало легше це робити тепер, коли вона почала відвідувати заняття в бізнес-школі й на невизначений термін відклала плани повернутися в Мейн. А тоді, в кінці 1975-го, отримала телеграму. Та була коротка й брутальна: «У ТВОГО ТАТА РАК. ВІН ПОМИРАЄ. БУДЬ ЛАСКА, ПОВЕРТАЙСЯ ДОДОМУ. ЛЮБЛЮ, МАМА».

Він іще був живий, коли Поллі прибула в лікарню в Бриджтоні, а голова в неї крутилася від десинхронозу й старих спогадів, що проступили, як тільки вона побачила усі старі місця. Одна й та ж зачудована думка не йшла їй із голови на кожному повороті дороги з портлендського аеропорту до високих пагорбів і низьких гір західного Мейну: «Востаннє, коли я це бачила, то була дитиною».

Ньютон Чалмерз лежав у приватній палаті, то втрачаючи свідомість, то повертаючись до тями, трубки стирчали йому з носа, а різні апарати зібралися в голодне півколо. Він помер через три дні. Поллі планувала одразу ж повернутися в Каліфорнію – тепер вона вважала її майже своїм домом, – але через чотири дні після батькового похорону в матері стався серйозний серцевий напад.

Поллі переїхала в їхній будинок. Вона доглядала маму наступні три з половиною місяці, і в певний період їй щоночі снився Норвілл, кухар швидкого приготування у «Вашій улюбленій закусочній». Норвілл раз за разом повертався до неї уві сні, простягаючи правою рукою телефон, тією з татуюванням орла й словами «ПОМРУ, АЛЕ З ЧЕСТЮ» на тильній стороні. «Поллі, це поліція, – говорив Норвілл. – Хочуть із тобою поговорити. Поллі, це поліція. Хочуть із тобою поговорити».

Мама вже встала з ліжка, була на ногах і говорила, чи не продати будинок й переїхати в Каліфорнію з Поллі (чого ніколи б не трапилося, проте Поллі поблажливо не виводила її з такої омани – на той час вона була старшою й трохи добрішою), коли її розбив другий серцевий напад. Тож сталося так, що сирого полудня в березні 1976-го Поллі стояла на кладовищі «Гоумленд» біля двоюрідної тітки Евелін і дивилася на труну на підставках біля свіжої могили батька.

Його тіло пролежало всю зиму в склепі «Гоумленда», очікуючи, доки земля буде готовою, щоб когось у неї ховати. Через гротескний збіг обставин, який би не дозволив собі вигадати жоден достойний письменник, поховання чоловіка відбулося за день до смерті дружини. Дерен зверху останнього житла Ньютона Чалмерза ще не замінили. Земля була ще сирою, й могила мала непристойно голий вигляд. Поллі переводила погляд між труною матері і могилою батька. «Так, наче мама просто чекала, доки його належним чином поховають», – подумала вона.

Коли коротка заупокійна служба закінчилася, тітка Евві покликала її вбік. Остання родичка Поллі стояла біля катафалка компанії «Гей-енд-Пібоді», худа жінка-палиця, одягнена в чорне чоловіче пальто і химерно радісні червоні гумаки, а в кутику рота в неї стирчала цигарка «Герберт Тарейтон». Вона запалила дерев’яний сірник об ніготь, коли Поллі підійшла, і піднесла полум’я до цигарки. Тітка глибоко затягнулася, тоді вибухикала дим у холодне осіннє повітря. Костур (звичайна ясенева палиця, мине ще три роки, коли їй вручать костур «Бостон Пост» як найстарішій жительці міста[70]) стояв їй між ніг.

Тепер, сидячи в бостонському кріслі-гойдалці, яке та стара пані, без сумніву, схвалила б, Поллі підрахувала, що тієї весни тітці Евві було вісімдесят вісім. Вісімдесят вісім, і вона все одно курила, як паротяг, – хоча вона не особливо відрізнялася від того, як її Поллі пам’ятала ще дівчинкою, коли сподівалася на якісь солодощі за пенні зі, здавалося, бездонних запасів, які тітка Евві тримала у кишені фартуха. Багато речей змінилося в Касл-Року за роки, поки її не було, проте не тітка Евві.

– Ну що ж, скінчилося, – прохрипіла їй тітка Евві цигарковим голосом. – Вони в землі, Поллі. Мама, тато, обоє.

Тоді Поллі розплакалася згорьованим потоком сліз. Спочатку подумала, що тітка Евві спробує її заспокоїти, і шкіра вже зморщилася в очікуванні дотику старої – не хотілося, щоб її заспокоювали.

Хвилюватися не варто було. Евелін Чалмерз ніколи не була з тих жінок, які вірять у заспокоєння розбитих горем людей. Пізніше Поллі думала, що, можливо, для неї саме поняття заспокоєння було ілюзією. У будь-якому разі, вона так і стояла там, із костуром між червоних гумаків, курила й чекала, доки сльози Поллі перетворяться на схлипування й доки вона не візьме себе в руки.

Коли цього вдалося досягти, тітка Евві запитала:

– Твій дітвак – через якого вони так довго ґедзилися – помер, так?

Хоча вона ревниво оберігала цю таємницю від усіх, Поллі усвідомила, що киває.

– Його звали Келтон.

– Гарненьке ім’я, – прокоментувала тітка Евві. Вона затягнулася й повільно видихнула дим із рота, після чого втягнула його знову носом – Лоррейн Чалмерз називала це «подвійним насосом», морщачи ніс від огиди, коли це промовляла. – Я зразу зрозуміла, зразу як ти перше зайшла до мене, як повернулася. По очах бачила.

– Була пожежа, – сказала Поллі, дивлячись на неї знизу вгору. Вона мала хустинку, але та була надто мокра, зовсім негодяща. Поллі поклала її в кишеню пальта й витерла натомість очі кулаком, вкручуючи його, ніби маленька дівчинка, що впала з самоката й розбила коліно. – Мабуть, через жінку, яку я найняла нянею.

– Ая, – кинула тітка Евві. – Але хочеш дізнатися таємницю, Трішо?

Поллі кивнула, злегка всміхнувшись. Насправді її ім’я – Патриція, але з дитинства всі називали її Поллі. Всі, крім тітки Евві.

– Маленький Келтон умер… але ти – ні. – Тітка Евві викинула сигарету, а кістлявим пальцем постукала Поллі між грудей, задля наголосу. – Ти – ні. І що ж ти з цим робитимеш?

Поллі подумала над цим.

– Повернуся в Каліфорнію, – нарешті сказала вона. – Це поки все, що я знаю.

– Так, і для початку це непогано. Але цього недостатньо.

А тоді тітка Евві сказала дещо дуже схоже на те, що Поллі й сама скаже через кілька років, коли сходить на вечерю в «Берези» з Аланом Пенґборном:

– Ти тут не цап-відбувайло, Трішо. З цим ти розібралася?

– Я… я не знаю.

– Значить, не розібралася. Доки це до тебе не дійде, то й не важитиме, куди ти їдеш чи що робиш. Шансу не буде.

– Якого шансу? – запитала Поллі, збентежившись.

– Твого шансу. Твого шансу прожити своє життя. Просто зараз ти маєш вигляд людини, якій привиджуються примари. У примар не всі вірять, а я вірю. Знаєш, хто вони, Трішо?

Вона повільно похитала головою.

– Люди, що не здатні відпустити своє минуле, – пояснила тітка Евві. – Оце і є примари. А не оці. – Вона махнула рукою на труну, що стояла на підставках біля непередбачувано свіжої могили. – Мертві є мертві. Ми їх ховаємо, і так вони й залишаються під землею.

– Я відчуваю…

– Так, – перебила тітка Евві. – Знаю, що відчуваєш. А от вони – ні. Твоя мама і мій племінник нічого не відчувають. Твій дітвак, що помер, поки ти була Не Тут, він теж не відчуває. Розумієш мене?

Поллі розуміла. Принаймні трішки.

– Ти правильно кажеш, що не хочеш тут залишатися, Поллі, принаймні поки що правильно. Повертайся туди, де жила. Або в якесь нове місце – Солт-Лейк, Гонолулу, Багдад, куди хочеш. То неважливо, бо рано чи пізно тобі захочеться повернутися сюди. Це я знаю. Це місце належить тобі, а ти належиш йому. Так написано на кожній рисі твого обличчя, у тому, як ти ходиш, як говориш, навіть у тому, як примружуєшся, коли дивишся на когось, кого раніше ніколи не бачила. Касл-Рок створений для тебе, а ти для нього. Тому поспішати нема куди. «Іди туди, куди тебе тягне», – як сказано в тій Гарній Книзі. Але йди туди живою, Трішо. Не будь якоюсь примарою. Якщо перетворишся на одну з них, можливо, тобі краще сюди не повертатися. – Літня жінка замислено роззирнулася навколо, крутячи головою над костуром. – У тому сраному місті й так доста примар, – сказала вона.

– Спробую, тітко Евві.

– Так, я знаю, що спробуєш. Пробувати – це теж у тебе в крові. – Тітка Евві уважно роздивилася її. – Ти була гарною дитиною, хоча тобі ніколи не щастило. Ну що ж, талан – це для дурних. Це все, на що вони можуть сподіватися, сердеги. Мене вражає, що ти досі гарна, і це найважливіше. Думаю, ти видряпаєшся. – Тоді різко, майже пихато: – Я тебе люблю, Трішо Чалмерз. Завжди любила.

– І я вас люблю, тітко Евві.

Тоді обережно, як можуть показувати прихильність лише старі й молоді, вони обійнялися. Поллі відчула старий аромат саше тітки Евві – трепет фіалок – і від цього знову розплакалася. Підвівшись, вона побачила, що тітка Евві нишпорить у кишені пальта. Поллі очікувала, що вона дістане хустинку, вражено роздумуючи, що нарешті, після стількох довгих років, побачить, як ця літня жінка плаче. Але ні. Замість хустинки тітка Евві витягнула загорнутий льодяник, як у ті дні, коли Поллі Чалмерз була маленькою дівчинкою з кісками, що звисали спереду її «моряцької» блузки.

– Хочеш цукерку, золотко? – радісно запитала вона.

13

На день почали насуватися сутінки.

Поллі виструнчилася в кріслі, усвідомлюючи, що ледве не заснула. Вона стукнулася рукою, і її пройняв важкий удар болю, а тоді його замінило те гаряче щипливе очікування. Буде зле, так. Сьогодні вночі або завтра буде дійсно дуже зле.

«Не зважай на те, чого не можеш змінити, Поллі. Є як мінімум одна річ, яку ти можеш змінити, мусиш змінити. Розкажи Аланові правду про Келтона. Припини ховати того привида в серці».

Але у відповідь заговорив інший голос, лютий, наляканий, крикливий. Голос гордості, припускала Поллі, саме так, але її шокували сила й запал, з якими він вимагав, щоб ті старі дні, старе життя не ексгумували… ні заради Алана, ні заради будь-кого. Найпаче, коротке життя й страшну смерть її дитини не можна віддавати на поталу гострим і звивистим язикам міських чуток.

«Що це за дурниці, Трішо? – запитала у неї в голові тітка Евві, яка померла в такому солідному віці, подвійним насосом утягуючи кохані “герберти тарейтони” до самого кінця. – Яка різниця, чи дізнається Алан, як Келтон помер насправді? Яка різниця, якщо кожна стара пліткарка в місті, від Ленні Партріджа до Міртл Кітон, дізнається про це? Думаєш, комусь є хоч якесь діло до того, кого тобі там вітром надуло, тупа ти гуско? Не лести собі – це вже старі новини. Вони заледве варті другої чашки кави в Нен».

Може, й так… але це був її Келтон, бляха-муха, її. Коли жив і коли помер, він був її. І сама Поллі також її, не материна, не батькова, не Дюка Шігена. Вона належала собі. Та перелякана самотня дівчинка, яка щовечора прала трусики в іржавій кухонній раковині, бо мала їх лише три пари, та злякана дівчинка, яку завжди очікувала болячка в кутику губ чи на краю ніздрі, дівчинка, що іноді сиділа біля вікна, яке виходило на вентиляційну шахту, клала гарячий лоб на руки й плакала, – та дівчинка належала тільки собі. Спогади про себе й свого сина разом у темряві ночі, коли вона годувала Келтона з маленької груді, сама читала Джона Д. Макдональда в м’якій обкладинці, а на тісних горбатих вулицях міста здіймалися й голосили уривки сирен, – ті спогади належали їй. Сльози, які вона виплакала, мовчання, які пережила, довгі туманні дні в закусочній у намаганнях уникнути заблудлих рук і неслухняних пальців Норвілла Бейтса, сором, з яким вона зрештою нервово змирилася, незалежність і гідність, за які вона так відчайдушно й непереконливо боролася… усе те належало їй і не може належати місту.

«Поллі, питання тут не в тому, що належить місту, сама знаєш. Питання в тому, що належить Аланові».

Вона хитала головою туди-сюди, сидячи в кріслі-гойдалці, цілком не усвідомлюючи, що робить жест заперечення. Вона вважала, що провела забагато безсонних третіх годин ночі і забагато нескінченних темних ранків, щоб віддати той внутрішній обшир без бою. Зрештою вона розповість Аланові про все – Поллі й не збиралася тримати повну правду в таємниці настільки довго, – але час для цього ще не настав. Звісно ж ні… особливо коли руки натякають, що протягом наступних кількох днів вона не зможе думати ні про що інше, окрім них.

Задзвонив телефон. Це, мабуть, Алан, телефонує з патруля, запитати, як вона. Поллі підвелася й підійшла до апарата. Обережно підняла слухавку, обома руками, з готовністю сказати йому те, що, на її думку, він хоче чути. Спробував втрутитися голос тітки Евві, спробував сказати їй, що це погана поведінка, дитяча егоїстична поведінка чи й навіть якась небезпечніша. Поллі відштовхнула той голос швидко й різко.

– Алло? – радісно промовила вона. – О, привіт, Алане! Як ти? Добре.

Поллі трохи послухала, тоді всміхнулася. Якби глянула на відображення в дзеркалі в коридорі, то побачила б жінку, яка ніби кричить… але не глянула.

– Добре, Алане. – сказала вона. – У мене все добре.

14

Уже був майже час вирушати на іподром.

Майже.

– Ну, – прошепотів Денфорт Кітон. Піт лився йому по обличчі, ніби олія. – Давай, давай, давай.

Він сидів скоцюрбившись над «Виграшним квитком» – перед тим він скинув зі столу все, щоб зробити вільне місце для гри, і більшу частину дня грався. Почав він із примірника «Історія Блуґрасса. Сорок років Кентуккського дербі». Прогнав близько двадцяти дербі, даючи олов’яним коням «Виграшного квитка» клички учасників саме так, як це описав містер Ґонт. І ті олов’яні коні, що отримали імена переможців дербі з книжки, прибували до фінішу першими. Так відбувалося раз за разом. Це вражало – настільки, що настала четверта година, коли Кітон усвідомив, що весь день проганяв давноминулі перегони, хоча в нього попереду десять новісіньких, які відбудуться на льюїстонському іподромі цього ж вечора.

Гроші чекають, доки хтось їх виграє.

Протягом останньої години сьогоднішня льюїстонська «Дейлі Сан», складена так, щоб було видно список забігів, лежала ліворуч від дошки «Виграшного квитка». Праворуч – листок паперу, який він видер із кишенькового блокнота. На листку великими квапливими літерами Кітонового почерку було накарлюкано:

1-й забіг: ДЖОАН БАЗУКА

2-й забіг: ФІЛЛІ ДЕЛЬФІЯ

3-й забіг: ЧУДО ТАММІ

4-й забіг: Я В ШОЦІ

5-й забіг: ДЖОРДЖІВ

6-й забіг: ЗАСРАНЧИК

7-й забіг: ГРІМ ІЗ КАСКО

8-й забіг: ВТІШЕНИЙ СИН

9-й забіг: ТІКО-ТІКО

Була вже п’ята дня, але Денфорт Кітон лише тепер проганяв останній забіг вечора. Коні скреготіли й пропливали по доріжці. Один із них на шість корпусів випередив інших і перетнув фінішну лінію задовго до решти.

Кітон вихопив газету й знову переглянув список забігів. Його обличчя світилося так яскраво, що він здавався святим.

– Малабар! – прошепотів він і потрусив кулаками в повітрі. Олівець, затиснутий в одному з них, метнувся й полетів, ніби швацька голка-втікачка. – Це Малабар! Тридцять до одного! Тридцять до одного, це як мінімум! Малабар, Господи!

Він кинувся писати на аркуші, шалено відхекуючись. Через п’ять хвилин після того, як гру «Виграшний квиток» було замкнуто в шафі в кабінеті, Денфорт Кітон уже був у дорозі на Льюїстон у своєму «кадиллаку».

Розділ дев’ятий

1

О дев’ятій тридцять ранку неділі Нетті Кобб накинула на себе пальто й жваво застебнула його. На обличчі в неї було витесано вираз похмурої рішучості. Вона стояла в себе на кухні. Рейдер сидів на підлозі, ніби запитуючи, чи вона дійсно збирається цього разу довести справу до кінця.

– Так, дійсно збираюся, – промовила вона.

Рейдер загупав хвостом по підлозі, ніби підтверджуючи, що він упевнений: вона на це здатна.

– Я приготувала для Поллі прекрасну лазанью і принесу її їй. Абажур замкнено в шафі, і я знаю, що його там замкнено, тож мені не треба повертатися, щоб перевірити, бо я знаю про це в голові. Та психована полячка не триматиме мене заручницею у власному будинку. Якщо побачу її на вулиці, такої прочуханки дам! Я її попереджала!

Вона мусить вийти. Вона мусить і знає про це. Вона не виходила з дому два дні й почала усвідомлювати, що чим довше відкладає, тим важче буде це зробити. Чим довше вона сидить у вітальні з опущеними жалюзі, тим важче буде знову їх підняти. Вона відчувала, як їй у думки заповзає старий збентежений страх.

Тож сьогодні зранку вона прокинулася на світанку – о п’ятій! – і приготувала чудову лазанью для Поллі, саме таку, як їй подобається, з купою шпинату й грибів. Гриби були консервовані, бо вчора ввечері вона не насмілилася вийти на ринок, проте, на її думку, страва все одно виявилася непоганою. Тепер лазанья стояла на столі, верх каструлі вкривала алюмінієва фольга.

Нетті взяла каструлю й рушила через вітальню до дверей.

– Будь гарним хлопчиком, Рейдере. Повернуся за годину. Хіба що Поллі запропонує каву, тоді трохи запізнюся. Але все буде добре. Мені нема про що хвилюватися. Я нічого не робила з простирадлами тієї психованої полячки, а якщо вона до мене чіплятиметься, я їй добрих чортів здійму.

Рейдер серйозно гавкнув, щоб показати, що він розуміє й вірить їй.

Нетті відчинила двері, визирнула на вулицю, нічого не побачила. Форд-стріт була безлюдна, як і будь-яка інша вулиця в маленькому містечку зранку в неділю. Удалечині один церковний дзвін кликав молитися баптистів преподобного Роуза, а інший зазивав католиків отця Бріґгема.

Збираючись з усією можливою сміливістю, Нетті ступила на недільне сонце, поставила каструлю з лазаньєю на сходинку, зачинила двері, замкнула їх. Тоді ключем провела собі по руці, залишаючи тонку червону лінію. Схилившись, щоб підняти каструлю, вона подумала: «Тепер, коли ти пройдеш пів кварталу чи навіть швидше, – почнеш думати, що насправді не замкнула двері. Але ти замкнула їх. Ти відклала лазанью, щоб це зробити. І якщо все одно не віритимеш у це, просто подивися собі на руку й згадай, що дряпнула її своїм ключем… після того, як тим же ключем замкнула будинок. Запам’ятай це, Нетті, і, коли почнуть закрадатися сумніви, усе буде гаразд».

То була чудова думка, і дряпнути себе ключем було чудовою ідеєю. Червоний слід – це щось конкретне, і вперше за останні два дні (та здебільшого безсонні ночі) Нетті справді відчула себе краще. Вона спустилася на тротуар, високо тримаючи голову, стиснувши губи так, що вони аж зникли. Вийшовши на тротуар, озирнулася в обидва боки, чи немає психованої полячки на маленькому жовтому автомобілі. Якби побачила, то підійшла би просто до неї й наказала б дати їй спокій. Проте психованої полячки й сліду не було. Єдиним авто в полі зору був старий помаранчевий фургон, припаркований далі на вулиці, і він стояв порожній.

Добре.

Нетті відчалила до будинку Поллі Чалмерз, а коли напали сумніви, то згадала, що абажур із карнавального скла замкнений, Рейдер його стереже, а вхідні двері також замкнено. Особливо останнє. Вхідні двері замкнено, і їй вистачає лише глянути на червоний слід на руці, що повільно розходився, щоб довести це собі.

Тож Нетті крокувала далі, високо піднявши голову, а коли дійшла до рогу вулиці, то повернула не озирнувшись.

2

Коли та прибамбашена щезла з виду, Г’ю Пріст всівся за кермо помаранчевого фургона, який пригнав з автопарку, де нікого не було, ще о сьомій ранку (він влігся на сидінні, як тільки побачив, що Психована Нетті виходить із дверей). Перемкнув коробку передач на нейтральну й дав фургону повільно і безшумно прокотитися по невеликому схилу до будинку Нетті Кобб.

3

Дверний дзвінок пробудив Поллі з чулого стану, який був не зовсім сном, а радше сповненим сновидінь наркотичним трансом. Вона сіла на ліжку й усвідомила, що халат досі на ній. Коли вона його надягнула? Якусь мить Поллі не могла пригадати, і це її злякало. Тоді дійшло. Біль, який вона відчувала, настав чітко за графіком, і його можна було назвати найгострішим артритичним болем у її житті. Біль пробудив її о п’ятій. Вона сходила в туалет помочитися, тоді усвідомила, що навіть не зможе відірвати собі квачик туалетного паперу, щоб промокнутися. Відтак ковтнула таблетку, накинула халат, сіла в кріслі біля вікна спальні й чекала, доки ліки подіють. У якусь мить, мабуть, відчула сонливість і лягла спати.

Долоні скидалися на грубі керамічні фігури, пропечені настільки, що ледь не тріскають. Біль був одночасно гарячий і холодний, гніздився глибоко в плоті, ніби заплутана мережа отруєних дротів.

Поллі в розпачі підняла руки, ніби в опудала, страшні й деформовані, а тоді внизу знову дзенькнув дзвінок. Поллі тихо й розсіяно скрикнула.

Поллі спустилася сходами, тримаючи долоні перед собою, ніби песик, що сидить і просить смаколика.

– Хто там? – гукнула вона. Голос спросоння був хрипкий, клейкий. Язик на смак нагадував наповнювач для котячого туалету.

– Це Нетті! – долинув голос із-за дверей. – У тебе все добре, Поллі?

Нетті. Господи Боже, що Нетті тут робить, ще й чорти навкулачки не билися, зранку неділі?

– Усе добре! – гукнула Поллі у відповідь. – Мені треба вдягнутися! Відімкни своїм ключем, люба!

Коли вона почула, як ключ Нетті скреготить у замку, Поллі поквапилася назад у спальню. Вона глипнула на годинник на столику біля ліжка й побачила, що чорти вже побилися, до того ж іще кілька годин тому. Прийшла вона зовсім не для того, щоб переодягтися, їй цілком доречно перебувати при Нетті в халаті. Але їй потрібна таблетка. Ще ніколи в житті вона не відчувала потребу в таблетці так гостро, як зараз.

Поллі не знала, наскільки серйозний її стан, доки не спробувала дістати ліки. Пігулки – капсули, якщо точніше – лежали в маленькій скляній мисочці на розписаній орнаментами полиці каміна. Їй легко вдалося запхати руку в миску, а от вихопити хоч одну капсулу – дзуськи. Пальці були наче щипці якогось механізму, що зовсім зашкарубів через відсутність мастила.

Вона спробувала ще раз, наполегливіше, зосередивши всю волю на тому, щоб змусити пальці зімкнутися на желатиновій пігулці. У нагороду отримала ледь помітний рух і спалах болю. Більше нічого. Поллі стиха простогнала від болю й роздратування.

– Поллі? – Голос Нетті з підніжжя сходів звучав стурбовано. Жителі Касл-Рока, можливо, і вважають Нетті розсіяною, але коли стосувалося мінливостей болячки Поллі, від тієї розсіяності й сліду не лишалося. Нетті пропрацювала в неї вдома надто довго, щоб її можна було обманути… і ще вона надто сильно її любить. – Поллі, з тобою точно все добре?

– Уже спускаюся, дорогенька! – озвалася вона вниз, намагаючись надати голосу жвавості й веселості. Прибравши руку зі скляної миски й схиливши над нею голову, вона подумала: «Господи Боже, тільки б вона зараз не зайшла. Тільки б не побачила мене в такому стані».

Вона опустила обличчя в миску, ніби спраглий собака, й висолопила язика. Біль, сором, жах і, щонайбільше, темна депресія, бордово-сірі барви, охопили її. Вона притисла язиком одну капсулу, доки та не прилипла. Поллі потягнула її собі в рот, тепер не як собака, а як мурахоїд, що глитає смачну закуску, і проковтнула.

Поки пігулка долала короткий і сутужний шлях по стравоходу, Поллі знов подумала: «Я б усе віддала, щоб від цього звільнитися. Що завгодно, будь-що».

4

Г’ю Прістові тепер рідко снилися сни. Останнім часом він не стільки засинав, скільки непритомнів. Але минулої ночі йому снився такий сон, що перша кляса. Сон розповів йому все, що треба було знати, і все, що потрібно робити.

У сні він сидів за кухонним столом, пив пиво й дивився якусь телевікторину під назвою «Розпродаж століття». Там роздавали те, що він бачив у тій крамниці, «Необхідні речі». А ще у всіх учасників кровило з вух і з кутиків очей. А ще вони сміялися, але мали нажаханий вигляд.

В одну мить його почав кликати якийсь приглушений голос:

– Г’ю! Г’ю! Випусти мене, Г’ю!

Він долинав із шафи. Г’ю підійшов і відчинив її, з готовністю пришибнути, хто б звідти не виліз. Але нікого не було, лише звична веремія з черевиків, шарфів, пальт, риболовецьких снастей і його двох дробовиків.

– Г’ю!

Він підвів голову, бо голос долинав із полиці.

То був лисячий хвіст. Лисячий хвіст балакав. І Г’ю одразу впізнав той голос. То був голос Ліленда Ґонта. Він дістав хвіст, знову відкриваючи для себе його м’яку ніжність, текстуру, що трохи скидалася на шовк, трохи на шерсть, а насправді не була схожа ні на що, а лише на саму себе.

– Дякую, Г’ю, – сказав лисячий хвіст. – Тут дуже сперте повітря. А ще ви на тій полиці лишили стару люльку. Реально смердить. Фу!

– Ви хочете в якесь інше місце? – запитав Г’ю. Він відчував себе якось по-дурному, розмовляючи з лисячим хвостом, навіть уві сні.

– Ні, я вже звикаю. Але я мушу з вами побесідувати. Ви маєте дещо зробити, пам’ятаєте? Ви пообіцяли.

– Психована Нетті, – погодився він. – Маю розіграти Психовану Нетті.

– Саме так, – підтвердив лисячий хвіст. – І це треба зробити, як тільки прокинетеся. Тому слухайте.

Г’ю послухав.

Хвіст розповів йому, що в Нетті нікого не буде вдома, лише пес, але тепер, коли Г’ю був на місці, він вирішив, що буде розумно постукати. Так він і вчинив. Зсередини почув, як по дерев’яній підлозі спрожога клацають кігті, але більше нічого. Він постукав знову, просто задля безпеки. З іншого боку дверей почувся єдиний суворий гавк.

– Рейдер? – запитав Г’ю. Лисячий хвіст розповів, що саме так звуть собаку. Г’ю подумав, що це непогане ім’я, навіть якщо його вигадала звихнена жінка.

Із-за дверей ще раз гавкнув собака, цього разу не так суворо, як уперше.

Г’ю дістав із нагрудної кишені картатої мисливської куртки кільце з ключами й роздивився його. Та зв’язка в нього вже давно, і він уже й не пригадував, що робить той чи інший ключ. Але чотири з них були відмичками, які можна легко відрізнити за довгими вістрями, і саме ці йому й були потрібні.

Г’ю ще трохи роззирнувся, побачив, що на вулиці ні душі, як і тоді, коли він приїхав, і почав пробувати один ключ за іншим.

5

Коли Нетті побачила бліде запухле обличчя й вимучені очі Поллі, то власні страхи, що дорогою сюди гризли її гострими зубами гризунів, забулися. Їй навіть не довелося дивитися на долоні Поллі, які досі трималися на рівні талії (боліло немилосердно, якщо опустити їх висіти), щоб зрозуміти, як вона почувається.

Лазанья безцеремонно приземлилася на стіл біля підніжжя сходів. Якби каструля полетіла на підлогу, Нетті й оком не моргнула б. Нервова жінка, яку Касл-Рок звик бачити на своїх вулицях, жінка, що мала вигляд, наче вона крадеться геть від якоїсь огидної витівки, навіть якщо просто йде на пошту, – тут цієї жінки не було. Тут була інша Нетті. Нетті Поллі Чалмерз.

– Ходімо, – скомандувала вона. – У вітальню. Я принесу терморукавички.

– Нетті, у мене все добре, – ледве вимовила Поллі. – Щойно прийняла таблетку, за кілька хвилин точно…

Але Нетті вже підхопила її рукою й повела у вітальню.

– Що сталося? Ти на них заснула напевно, так?

– Ні, це мене би пробудило. Просто… – Поллі засміялася. Сміх був слабкий, здавлений. – …це просто біль. Я знала, що сьогодні буде зле, але навіть не уявляла наскільки. А терморукавички не допомагають.

– Іноді допомагають. Сама знаєш, що іноді допомагають. Тепер просто посидь.

Тон Нетті був безапеляційний. Вона не відступила від Поллі, доки та не всілася в м’якому кріслі. Тоді рушила у ванну кімнату внизу, щоб узяти терморукавички. Поллі перестала ними користуватися ще рік тому, але Нетті ставилася до них із глибокою, ледь не забобонною шанобливістю. Алан якось назвав їх Неттіною версією курячого бульйону, і вони вдвох посміялися.

Поллі сиділа на кріслі, руки лежали на бильцях, ніби колоди викинутого на берег сплавного лісу, а сама вона з пожаданням дивилася на диван, на якому вони з Аланом кохались у п’ятницю. Тоді руки аніскілечки не боліли, і, здавалося, то було тисячу років тому. Вона подумала, що задоволення, яким би глибоким не було, насправді примарна, ефемерна річ. Можливо, любов і крутить планетою, але Поллі була переконана, що всесвіт на гігантській скляній осі крутять лементи важко поранених і серйозно хворих.

«Дурний ти диван, – подумала вона. – Дурний порожній диван, яка з тебе зараз користь?»

Нетті повернулася з терморукавичками. Вони були схожі на підбиті ватою горнешники, об’єднані ізольованим електричним дротом. З лівої тягнувся шнур із вилкою. Поллі колись була побачила рекламу цих рукавиць у «Ґуд Хаускіпінг»[71], хто б міг подумати. Вона потелефонувала в Національний фонд боротьби з артритом за номером на 800, де її переконали, що такі рукавиці дійсно в деяких випадках забезпечують тимчасове полегшення. Коли вона показала рекламу лікареві Ван Еллену, він додав припис, який до занудства не забувався от уже два роки: «Ну, гірше не стане».

– Нетті, кажу тобі, за кілька хвилин…

– …тобі стане краще, – закінчила за неї Нетті. – Так, звісно, стане. І це, можливо, допоможе. Давай руки, Поллі.

Поллі здалася й простягнула долоні. Нетті, тримаючи рукавиці за кінчики, розправила їх і натягнула на руки з делікатністю сапера, що накриває пакети з Сі-4 протиосколковим покривалом. Дотик був ніжний, досвідчений і співчутливий. Поллі не вірила, що рукавиці хоч якось допоможуть… але очевидна турбота Нетті вже давала ефект.

Нетті взяла вилку, стала на коліна й вставила її в розетку над плінтусом біля крісла. Рукавиці ледь чутно загули, і шкіру долонь Поллі обхопили перші завитки сухого тепла.

– Ти надто добра зі мною, – м’яко промовила Поллі. – Знаєш про це?

– Та не може такого бути, – відповіла Нетті. – Нізащо. – Голос був трішечки сиплий, а в очах блищала яскрава рідина. – Поллі, я не маю права вказувати тобі, що робити, але просто не можу більше мовчати. Ти маєш щось робити з тими своїми руками бідними. Просто мусиш. Далі так не можна.

– Я знаю, дорогá. Знаю. – Поллі доклала значних зусиль, щоб перелізти через стіну депресії, що виросла в неї в голові. – Чому ти прийшла, Нетті? Не для того ж, щоб мені руки погріти, правда?

Нетті просяяла.

– Я приготувала тобі лазанью!

– Правда? Ой, Нетті, та не варто було!

– Ні? А я так не думаю. Я думаю, тобі сьогодні буде не до того, щоб ще готувати, та й завтра також. Я просто покладу її в холодильник.

– Дякую. Дуже-дуже дякую тобі.

– Я рада, що приготувала її для тебе. Навіть удвічі більше рада, оце коли бачу тебе зараз. – Нетті підійшла до дверей у коридор й озирнулася. Промінь сонця впав їй на обличчя, і саме тоді Поллі, якби біль так сильно її не мучив, могла б помітити, яке в Нетті запале й виснажене обличчя. – А ти навіть не пробуй рухатися!

Поллі розсміялася, від чого здивувалися обидві.

– Я не можу! Я в пастці!

На кухні відчинилися й зачинилися двері холодильника, коли Нетті ховала туди лазанью. Тоді вона гукнула:

– Я зварю каву? Хочеш? Можу тобі допомогти з цим.

– Так, – погодилася Поллі, – було б непогано.

Рукавиці гули вже голосніше, вони стали дуже теплі. І то або вони справді допомогли, або нарешті почала діяти таблетка, як та о п’ятій не подіяла. «Найпевніше, і те, і те», – подумала Поллі.

– Але якщо тобі треба повернутися, Нетті…

Нетті з’явилася в дверному прорізі. Вона дістала з буфетної фартух й накинула на себе, а в руці тримала старий мідний кавник. Вона не користується новою цифровою кавоваркою «Тошіба»… і Поллі мусила визнати, що кава з Неттіного кавника виходить краща.

– Мені нікуди йти, де було б краще, ніж тут, – відмахнулася Нетті. – Крім того, будинок замкнутий, і Рейдер на сторожі.

– Не сумніваюся, – сказала Поллі, всміхаючись.

Вона добре знала Рейдера. Він важив добрих двадцять фунтів[72], і коли будь-хто – чи листоноша, чи вимірювач лічильників, чи комівояжер – приходив до Нетті, Рейдер перекочувався на спину, щоб йому чухали живіт.

– Думаю, вона дасть мені спокій врешті-решт, – сказала Нетті. – Я її попередила. Я її ніде поблизу не бачила, тому, думаю, до неї нарешті дійшло, що я серйозно.

– Попередила кого? Про що? – запитала Поллі.

Але Нетті вже пішла, а Поллі дійсно була ув’язнена в кріслі в тих електричних рукавицях. Коли Нетті повернулася, несучи тацю з кавою, перкодан почав затьмарювати розум, тож Поллі забула про дивну репліку Нетті… яка аж ніяк не дивувала, бо Нетті озвучувала дивні ремарки напрочуд часто.

Нетті налила вершків і насипала цукру Поллі в каву, тоді підняла горнятко, щоб Поллі могла сьорбнути. Вони балакали про те й про се, і, звісно ж, невдовзі розмова зайшла і про нову крамницю. Нетті знову розповіла про покупку абажура з карнавального скла, але вже не так захекано-детально, як Поллі очікувала, зважаючи на таку незвичну подію в житті Поллі. Але це нагадало їй про дещо інше: записку, яку містер Ґонт лишив у контейнері з-під торта.

– Ледве не забула – містер Ґонт запросив мене сьогодні зайти. Сказав, у нього буде дещо, що мене могло б зацікавити.

– Ти ж не підеш, правда? З такими руками?

– Можливо. Мені вже краще – думаю, цього разу рукавиці спрацювали, принаймні трошки. Та й треба ж мені хоч щось робити. – Вона глянула на Нетті ледь не благально.

– Ну… напевно. – Раптом Нетті спало дещо на думку. – Знаєш, я можу зайти туди дорогою додому й запитати його, чи він би сам не зайшов до тебе!

– Ой, ні, Нетті, це ж зовсім тобі не по дорозі!

– Та лише на квартал-другий збокувати. – Нетті мило й одночасно хитро скосила очі на Поллі. – Та й, крім того, може, в нього ще щось красивіше з карнавального скла з’явилося. Грошей на ще якісь забаганки в мене нема, але ж він про це не знає, та й подивитися ж нічого не коштує, правда?

– Так, але просити його сюди заходити…

– Я йому поясню, що й до чого, – рішуче сказала Нетті й почала складати все назад на тацю. – А що, бізнесмени ж часто проводять демонстрації в клієнтів удома, якщо мають щось варте уваги.

Поллі глянула на неї із замилуванням і любов’ю.

– Знаєш, коли ти тут, то зовсім інакша, Нетті.

Нетті здивовано підняла брови.

– Справді?

– Так.

– Яка інакша?

– У хорошому значенні. Не зважай. Якщо біль не повернеться, думаю, мені таки захочеться сходити туди по обіді. Але якщо все ж проходитимеш повз «Необхідні речі»…

– Проходитиму.

Очі Нетті світилися погано прихованим завзяттям. Тепер, коли їй сяйнула ця думка, вона щосили загорілася нею. Робити щось для Поллі слугувало тоніком для її нервів, без сумніву.

– …і якщо так станеться, що буде відчинено, дай йому мій домашній телефон і попроси подзвонити, якщо та річ, яку він би хотів, щоб я побачила, вже прибула. Зможеш?

– Та сто пудів! – запевнила її Нетті.

Вона підвелася з тацею в руках і понесла її на кухню. Повісила фартух на гачок у буфетній і повернулась у вітальню, щоб зняти з Поллі терморукавиці. Пальто вона вже встигла накинути. Поллі ще раз подякувала їй – і не лише за лазанью. Руки досі страшно боліли, але тепер біль став терпимим. І вона знову могла рухати пальцями.

– Завжди будь ласка, – відповіла на це Нетті. – І знаєш що? Ти справді виглядаєш краще. Уже не така бліда. Я аж злякалася, коли зайшла. Може, ще щось для тебе зробити?

– Та ні, не думаю. – Вона потягнулася й незграбно взяла долоні Нетті у свої руки, які досі були червоні й дуже теплі від рукавиць. – Я дуже рада, що ти прийшла, дорога моя.

У рідкісні випадки, коли Нетті всміхалася, вона робила це всім обличчям. Виглядало так, наче то сонце пробилося через хмари похмурого ранку.

– Я люблю тебе, Поллі.

Розчулившись, Поллі відповіла:

– І я тебе люблю, Нетті.

Нетті пішла. То було востаннє, коли Поллі бачила її живою.

6

Дверний замок будинку Нетті Кобб був приблизно одного рівня складності з кришкою коробки цукерок. Перша ж відмичка, якою Г’ю спробував скористатися, запрацювала після недовгої штовханини й смиканини. Він відчинив двері.

На підлозі в коридорі сидів невеликий песик, жовтий із маленькою плямою. Він коротко суворо гавкнув, коли ранкове сонце присвітило навколо нього, а над ним нависла величезна тінь Г’ю.

– Ти, напевно, Рейдер, – м’яко промовив Г’ю, запихаючи руку в кишеню.

Собака ще раз гавкнув і одразу перекотився на спину, ліниво вивернувши всі чотири лапи.

– Ну й гарнюня! – сказав Г’ю.

Короткий хвостик Рейдера загупав по дерев’яній підлозі, мабуть, на знак згоди. Г’ю зачинив двері й присів біля собаки. Однією рукою він почухав груди песика праворуч, у тому магічному місці, яке в собак якось поєднане з правою задньою лапою, від чого та починає енергійно молотити повітря. Іншою він дістав із кишені швейцарський армійський ніж.

– Ой, чи ж не красунчик? – заспівав Г’ю. – Красунчик, так?

Він припинив чухати пса й дістав із кишені сорочки аркуш. На ньому вимученим почерком школяра було виведено послання, яке йому надиктував лисячий хвіст. Г’ю був сів за кухонний стіл і написав його ще до того, як одягнувся, щоб нічого не забути.

Г’ю відкинув штопор, схований в одному з рівчачків грубого ножа, й начепив на нього аркуш. Тоді посунув руків’я вбік і зціпив на ньому кулак, щоб штопор стирчав між указівним і середнім пальцями могутньої долоні. Він знову почухав Рейдера, що весь цей час лежав на спині, весело спостерігаючи за Г’ю. «Милий, як янголятко», – подумав чоловік.

– Так! Гарненький хлопчик, так? Гарне-е-енький, – примовляв Г’ю, гладячи собаку. Тепер у песика смикалися обидві задні лапи. Рейдер ніби їхав на невидимому велосипеді. – Так, це ти! Так, це ти! А знаєш, що в мене є? У мене є лисячий хвостик! Так, є!

Г’ю підніс штопор із запискою, насадженою на нього, над білою плямкою на грудях Рейдера.

– І знаєш, що ще? Я його собі залишу!

Він щосили опустив правицю. Лівиця, якою чухав Рейдера, тепер тримала собаку, поки Г’ю тричі різко повернув штопор. Порснула тепла кров, заливши обидві долоні. Собака трішки подриґався на підлозі, після чого завмер. Більше він коротко й невинно не дзявкатиме.

Г’ю встав, серце щосили гупало в грудях. Раптом він дуже пошкодував про те, що вчинив, – ледь не розкаявся. Може, вона психована, може, ні, але вона сама на світі, а він убив, мабуть, єдиного її, блядь, друга.

Він витер скривавлену руку об футболку. Пляма ледь виднілася на тлі темної шерсті. Не міг відірвати очей від собаки. Він це вчинив. Так, він це вчинив і знав про це, але не міг повірити. Відчуття були такі, наче він у трансі чи щось схоже.

Раптом озвався внутрішній голос, той, що іноді говорив йому про зустрічі АА. «Так, і я думаю, ти навіть зможеш змусити себе повірити в це з часом. Але не був ти ні в якому довбаному трансі, ти цілком усвідомлював, що робиш.

І чому це робиш».

Г’ю почала проймати паніка. Йому треба звідси забратися. Він повільно подався назад, тоді хрипко викрикнув, забігши в зачинені вхідні двері. Завів руку за спину, почав обмацувати двері в пошуках ручки і зрештою знайшов її. Повернув ручку й вийшов з дому Психованої Нетті. Г’ю шалено роззирнувся, чомусь гадаючи, що за дверима його очікуватиме пів міста, змірюючи серйозними, осудливими очима. Надворі нікого не було, лише якийсь хлопчак їхав на велосипеді. У кошику велосипеда в нього була сумка-холодильник для пікніків «Плеймейт», що стирчала під дивним кутом. Малий краєм ока глянув на Г’ю Пріста, а коли зник з поля зору, залишилися самі церковні дзвони… цього разу вони скликали методистів.

Г’ю поквапився вниз під’їзною доріжкою. Він наказував собі не бігти, але останній відрізок шляху до фургона все одно рухався вже підтюпцем. Пововтузившись, він відчинив двері, всівся за кермо і встромив ключ у гніздо запалювання. Він зробив це чотири-п’ять разів, а той довбаний ключ постійно промахувався. Довелося стиснути правицю лівицею, щоб нарешті запхати його туди, куди треба. Брови були всіяні крихітними крапельками поту. Г’ю за своє життя пережив багато бодунів, але так, як зараз, ніколи не почувався – наче зліг із малярією чи що.

Фургон, ревучи, завівся і відригнув блакитним димом. Нога Г’ю зіскочила зі зчеплення. Авто двічі рвучко смикнулося від тротуару й зупинилося. Важко дихаючи, Г’ю знову завів його й швидко поїхав геть.

Коли він дістався до автопарку (той досі стояв безлюдний, як місячні гори) і поміняв фургон міста на свій старий побитий «б’юїк», то зовсім забув про Рейдера і ту жахливу річ, яку вчинив штопором. Думки Г’ю зайняло дещо інше, набагато важливіше. Під час поїздки його тримала гарячкова впевненість: хтось проник до нього в будинок і цей хтось украв лисячий хвіст.

Г’ю їхав додому на швидкості значно більшій, ніж шістдесят, зупинився за чотири дюйми від розхитаного ґанку, прошурхотівши гравієм і здійнявши хмарку куряви, й одразу кинувся до дверей, перестрибуючи по дві сходинки. Він влетів усередину, кинувся до шафи, розчахнув дверцята. Став навшпиньки й почав обмацувати найвищу полицю панічними, тремтливими пальцями.

Спочатку не вдалося намацати нічого, окрім голого дерева, і Г’ю почав схлипувати зі страху й люті. Нарешті ліва долоня потонула в грубій м’якості, не схожій ні на шовк, ні на шерсть, і його пройняло відчуття великого вмиротворення й задоволення. Це було наче їжа для голодного, наче відпочинок для втомленого… хінін для малярійника. Барабанний дріб-стакато в грудях нарешті почав сповільнюватися. Г’ю дістав хвіст зі сховку й сів за кухонний стіл. Він поклав його собі на м’ясисті стегна й почав обома руками гладити.

Г’ю просидів так більш ніж три години.

7

Хлопцем на велосипеді, якого Г’ю побачив, але не впізнав, був Браян Раск. Браянові минулої ночі наснився свій сон, і, як наслідок, зранку він мав своє доручення.

Уві сні саме мала початися сьома гра Світової серії – якоїсь давньої, елвісівської ери, у якій відбувався старий апофеоз протиборства в бейсбольному уособленні, «Доджерз» проти «Янкіз»[73]. Сенді Коуфекс був на тренувальному майданчику, розігрівався перед «жопошниками». Також між кидками він розмовляв із Браяном Раском, який стояв поруч. Сенді Коуфекс чітко пояснив Браянові, що саме він має зробити. Говорив дуже зрозумілою мовою, поставив усі крапки над і й риски над т. Жодних проблем.

Єдиною проблемою було ось що: Браян не хотів цього робити.

Він почувався якимсь покидьком, сперечаючись із бейсбольною легендою на кшталт Сенді Коуфекса, але все одно спробував.

– Ви не розумієте, містере Коуфекс, – сказав він. – Я мав розіграти Вілму Джерзик, і я так і зробив. Я вже це зробив.

– І що? – запитав Сенді Коуфекс. – До чого ти ведеш, куций?

– Ну, ми так домовлялися. Вісімдесят п’ять центів і один розіграш.

– Ти впевнений, куций? Один розіграш? Точно впевнений? Він сказав щось типу: «не більше одного розіграшу»? Щось таке юридичне сказав?

Браян не міг пригадати конкретно, але всередині поступово сильнішало відчуття, що його обтупили. Ні… не просто обтупили. Спіймали. Ніби мишу з кусником сиру.

– Я тобі так скажу, куций. Умова була…

Він перервався й видав коротке «уххх!», кидаючи потужний «верхній швидкісний». М’яч влетів у рукавицю кетчера, видавши тріск, наче від пострілу рушниці. З рукавиці здійнявся пил, і Браян з раптовим страхом усвідомив, що вже бачив ті бурхливо-блакитні очі, що дивилися з-під маски кетчера. Очі містера Ґонта.

Сенді Коуфекс зловив м’яч від містера Ґонта, тоді перевів порожні, як коричневе скло, очі на Браяна.

– Умова така, як я кажу, куций.

Очі Сенді Коуфекса зовсім не карі, усвідомив уві сні Браян. Вони також блакитні, що цілком зрозуміло, оскільки Сенді Коуфекс також був містером Ґонтом.

– Але…

Коуфекс-Ґонт підняв праву руку в рукавиці.

– Я тобі ось що скажу, куций. Ненавиджу те слово. Зі всіх слів англійської мови воно найгірше. Думаю, найгірше в будь-якій мові. «Але» – це середина слова «туалет», а це місце, де люди серуть.

Чоловік у старомодній уніформі «Бруклін Доджерз» сховав бейсбольний м’яч у рукавицю й повернувся обличчям до Браяна. Так, це був містер Ґонт, і Браян відчув, як серце стискає холодний, тривожний жах.

– Я сказав, що хочу, щоб ти розіграв Вілму, Браяне, так, але не казав, що йдеться лише про один-єдиний розіграш, який треба їй влаштувати. Ти просто так собі подумав, куций. Ти мені віриш чи хотів би почути запис нашої розмови?

– Я вам вірю, – відповів Браян. Він був небезпечно близьким до того, щоб розрюмсатися. – Вірю, але…

– Що я тобі щойно сказав про те слово, куций?

Браян опустив голову й важко ковтнув.

– Тобі багато чого потрібно повчитися в тому, як правильно торгуватися, – сказав Коуфекс-Ґонт. – Тобі й усім іншим у Касл-Року. Але саме це і є однією з причин, чому я прийшов: провести семінар із вишуканого мистецтва торгів. У місті раніше жив один чоловічок на прізвище Меррілл, який трохи в цьому кумекав, але його давно немає і важко знайти. – Він вишкірився, демонструючи великі нерівні зуби Ліленда Ґонта на вузькому замисленому обличчі Сенді Коуфекса. – І ще слово «угода», Браяне: я планую провести ще кілька важливих уроків на цю тему також.

– Але… – Слово вискочило Браянові з рота ще до того, як він зміг його спинити.

– Жодних «але», – відказав Коуфекс-Ґонт. Він нахилився вперед. Очі пильно вдивлялися в Браяна з-під козирка бейсболки. – Містер Ґонт краще знає. Можеш це повторити, Браяне?

Горло Браяна підкорилося, але звідти не долинуло ні звуку. Йому стало гаряче, з очей крапнули зрадницькі сльози.

Велика холодна долоня опустилася Браянові на плече. І стиснула.

– Скажи!

– Містер Ґонт… – Браянові довелося ще раз ковтнути слину, щоб зробити місце для слів. – Містер Ґонт краще знає.

– Саме так, куций. Правильно. І тому ти робитимеш те, що я скажу, бо інакше…

Браян зібрав усю свою волю й зробив останнє зусилля.

– А якщо я все одно відмовлюся? Якщо відмовлюся, бо не розумію, як воно там… умов?

Коуфекс-Ґонт дістав бейсбольний м’ячик із рукавиці й стиснув його в кулаці. Зі швів закрапали дрібні краплі крові.

– Ти просто не можеш відмовитися, Браяне, – м’яко промовив він. – Уже ні. Тому що це сьома гра Світової серії. Усі сучки´ вже підпиляно, тож зараз час або срати, або своє брати. Ти роззирнися. Гарненько роззирнися.

Браян роззирнувся і з жахом побачив: «Еббетс Філд» настільки заповнений, що люди стоять у проходах… і він усіх їх знає. Браян побачив маму й тата, що сиділи з молодшим братом Шоном у VIP-ложі за основною базою. Його клас логопедії, обабіч якого міс Реткліфф і її кремезний тупак-хлопець Лестер Претт, вишикувався вздовж лінії першої бази, попиваючи «Роял Краун Колу» й наминаючи хотдоґи. Усі з шерифської управи Касл-Рока сиділи на дерев’яних лавах і пили пиво з паперових стаканів, на яких було зображено цьогорічних учасниць «Міс Райнґольд»[74]. Він побачив свій клас недільної школи, міських виборних, Майру і Чака Евансів, дядьків і тіток, двоюрідних братів і сестер. За третьою базою сидів Сонні Джекетт, а коли Коуфекс-Ґонт метнув скривавлений м’ячик і той знову рушничним пострілом ляснув у рукавиці кетчера, Браян побачив обличчя за маскою, і воно належало Г’ю Прісту.

– По дорозі тебе розкатаю, малий, – промовив Г’ю, кидаючи м’яч назад. – Пискнеш, як свиня.

– Розумієш, куций, тут уже не йдеться просто про бейсбольну картку, – сказав збоку Коуфекс-Ґонт. – Ти ж розумієш, правда? Коли ти накидав болота на простирадла Вілми Джерзик, то дещо почав. Як можна почати сходження лавини, просто скрикнувши надто голосно в теплий зимовий день. Тепер у тебе простий вибір. Можеш продовжувати… або залишатися на місці і опинитися в могилі.

Уві сні Браян нарешті заплакав. Він розумів, так. Добре зрозумів, що тепер уже надто пізно щось змінити.

Ґонт стиснув м’ячик. Засочилося ще більше крові, подушечки пальців глибоко занурилися в білу м’ясисту поверхню.

– Якщо не хочеш, щоб усі в Касл-Року дізналися, що це ти почав цю лавину, то, Браяне, краще роби так, як я скажу.

Браян заплакав ще сильніше.

– Коли ведеш справу зі мною, – сказав Ґонт, замахуючись для кидка, – потрібно пам’ятати дві речі: містер Ґонт краще знає… і справу не закінчено, доки містер Ґонт не сказав.

Він кинув м’яч тим звивистим грім-серед-ясного-неба рухом, який у Сенді Коуфекса було важко відбити (принаймні такою була скромна думка Браянового батька), і м’яч, влетівши в рукавицю Г’ю Пріста, вибухнув. Кров, волосся й волокнисті шматочки плоті розлетілися на яскравому осінньому сонці. А тоді Браян прокинувся, плачучи в подушку.

8

Тепер Браян їхав, щоб зробити те, що йому наказав містер Ґонт. Відмазатися було легко: він просто сказав мамі з татом, що не хоче йти зранку в церкву, бо болить шлунок (і це не була брехня). Як тільки вони пішли, Браян підготувався.

Крутити педалі було складно, як і тримати рівновагу, через холодильник для пікніка «Плеймейт» у кошику. Той був дуже важкий, і Браян увесь стік потом і засапався, доки доїхав до дому Джерзиків. Цього разу він не вагався, ніякого дзвоника в двері, ніякої запланованої легенди. Тут нікого немає. Сенді Коуфекс/Ліленд Ґонт сказав йому вві сні, що Джерзики залишаться на довше після меси об одинадцятій, щоб обговорити прийдешню «Нічку казино», а після цього відвідають друзів. Браян повірив. Усе, чого йому зараз хотілося, – це якнайшвидше закінчити цю огидну справу. І коли він це зробить, то поїде додому, припаркує велосипед, а решту дня лежатиме в ліжку.

Він дістав сумку-холодильник із кошика, тримаючи обома руками, і поставив у траву. Браян стояв за живоплотом, де його було не видно. Те, що він збирався зробити, спричинить чимало шуму, але Коуфекс-Ґонт сказав не перейматися. Сказав, що більшість людей на Віллоу-стріт – католики і майже всі, хто не ходить на месу об одинадцятій, відвідують її на восьму, після чого роз’їжджаються в різноманітні недільні відпочинкові поїздки. Браян не знав, правда це чи ні. Точно він знав лише дві речі: містер Ґонт краще знає і справу не закінчено, доки містер Ґонт так не сказав.

І отож.

Браян відчинив холодильник. Усередині лежало з десяток чималих каменюк. Кожна була обгорнута аркушем, які Браян видер зі шкільного зошита і прикріпив одною-двома канцелярськими гумками. На кожному аркуші великими друкованими літерами було виведено повідомлення:

Браян узяв одну каменюку й пройшовся газоном, доки не опинився на відстані менше десяти футів від великого вікна у вітальні Джерзиків – того, що називали «панорамним» ще на початку шістдесятих, коли цей будинок будували. Він замахнувся, повагався лише мить, а тоді запустив камінь, як Сенді Коуфекс перед першим бетером у сьомій грі Світової серії. Пролунав гучний немелодійний гуркіт, після чого важкий стукіт, коли камінь упав на килим вітальні й покотився по підлозі.

Той звук справив на Браяна дивне враження. Страх покинув його, а огида від цього завдання – яке ну аж ніяк, навіть залучивши всю можливу фантазію, не можна було б назвати чимсь таким незначним, як розіграш, – також випарувалася. Брязкіт розбитого скла розпалив його… насправді, навіть подарував відчуття, схожі на ті, що бували, коли він мріяв про міс Реткліфф. То дурниці, і він це розумів, але в цьому не було жодних дурниць. Це було по-справжньому.

Крім того, він усвідомив, що тепер йому як ніколи хочеться володіти карткою Сенді Коуфекса. Браян відкрив ще один вагомий факт про власності й особливий психологічний стан, який вони передбачають: що більше людині доводиться пройти через те, чим вона володіє, то більше їй хочеться втримати ту річ.

Браян узяв ще два камені й підійшов до розбитого панорамного вікна. Він зазирнув усередину й побачив перший камінь. Той лежав біля дверного прорізу між вітальнею й кухнею. Там він мав дуже неправдоподібний вигляд – ніби гумовий чобіт на церковному тетраподі або троянда на блоку циліндрів трактора. Одна з гумок, що тримали записку, розірвалася, але інша була на місці. Браян перевів погляд ліворуч і оцінювально зупинив його на телевізорі «Соні».

Браян замахнувся й кинув. Камінь поцілив просто в центр екрана. Пролунав порожній удар, спалах світла, і на килим посипалося скло. Телевізор захитався на стійці, але втримався.

– Дру-уга спроба! – пробурмотів Браян, тоді видав дивний здушений сміх.

Він пожбурив ще один камінь у купку керамічних цяцьок, що стояли на столі біля дивана, але промахнувся. Камінь гахнув об стіну й вибив шмат штукатурки.

Браян узявся за ручку «плеймейта» і приволік його до іншого боку дому. Він розбив два вікна спальні. Запустив камінь завбільшки з буханку хліба у віконечко у верхній половині кухонних дверей, після чого поцілив у діру ще кількома. Один із каменів розтрощив кухонний комбайн «Квізінарт» на столі. Інший пробив скляні дверцята мікрохвильовки «Рейдаррендж» і приземлився просто всередині.

– Тре-етя спроба! Сідай, куций! – викрикнув Браян, а тоді так розреготався, що ледь штани не обмочив.

Коли спазми припинилися, він закінчив обхід будинку. Тепер «плеймейт» був уже не такий важкий, Браян зрозумів, що може нести його в одній руці. Останніми трьома каменюками він розбив вікна підвалу, що прозирали між Вілминими осінніми квітами, тоді повиривав кілька жмень квіток, для балансу. Закінчивши з цим, він зачинив холодильник, повернувся до велосипеда, поклав «плеймейт» у кошик і рушив додому.

Одразу біля Джерзиків жила родина Міслабурскі. Коли Браян виїхав з доріжки Джерзиків, місіс Міслабурскі відчинила свої вхідні двері й вийшла на поріг. Вона була одягнена в яскраво-зелений халат. Волосся зв’язане червоною хусткою. Жінка скидалася на рекламу Різдва в пеклі.

– Хлопче, що там діється? – різко запитала вона.

– Точно не знаю. Здається, містер і місіс Джерзики сваряться, – сказав Браян, не зупиняючи хід. – Я лише прийшов запитати, чи їм не треба, щоб хтось узимку розчищав їм подвір’я, але, думаю, краще прийти пізніше.

Місіс Міслабурскі повернула короткий похмурий погляд на будинок Джерзиків. З місця, де вона стояла, через живопліт можна було побачити лише другий поверх.

– Я б на твоєму місці взагалі не поверталася, – порадила вона. – Та жінка нагадує мені маленьких рибок, що живуть у Південній Америці. Тих, що можуть цілу корову з’їсти.

– Піраньї, – здогадався Браян.

– Саме так. Вони.

Браян їхав далі. Він уже віддалявся від жінки в зеленому халаті й червоній хустці. Серце стукотіло в такт, але не гупало, не поспішало, нічого такого. Частково Браян був певен, що досі спить. Він почувався зовсім не собою – не Браяном Раском, який отримує самі п’ятірки й четвірки, не Браяном Раском – членом учнівської ради і Шкільної ліги хороших громадян, не Браяном Раском, який має самі «відмінно» за поведінку.

– Рано чи пізно вона когось уб’є! – обурено крикнула місіс Міслабурскі в спину Браянові. – Згадаєш мої слова!

Під ніс собі Браян прошепотів:

– Та я й не здивуюся.

Решту дня він дійсно провів у ліжку. За звичних обставин Кору це стривожило б, а можливо, вона б навіть повела сина до найближчого лікаря в Норвеї. Проте сьогодні вона заледве помітила, що з сином щось не так. Усе через чудові сонцезахисні окуляри, які їй продав містер Ґонт, – вона ними зовсім захопилася.

Браян прокинувся о шостій, десь за п’ятнадцять хвилин до того, як тато повернувся з риболовлі на озері, де провів увесь день з двома друзями. Браян дістав собі «пепсі» з холодильника й став біля духовки, попиваючи. Йому стало трішки краще.

Почувався так, наче він зрештою виконав свою частину домовленості з містером Ґонтом.

А ще він вирішив, що містер Ґонт справді краще знає.

9

Нетті Кобб без найменшого передчуття неприємної несподіванки, яка очікувала на неї вдома, у гарному настрої йшла по Мейн-стріт у бік «Необхідних речей». Інтуїція підказувала їй, що, хоча зараз і ранок неділі, крамниця все одно буде відчинена, і передчуття не підвело.

– Місіс Кобб! – озвався Ліленд Ґонт, як тільки вона ввійшла. – Як приємно з вами побачитися!

– І вас приємно бачити, містере Ґонт, – відповіла вона… не лукавлячи.

Містер Ґонт підійшов, простягаючи руку, але Нетті ухилилася від потиску. Жахлива поведінка, така непоштива, але Нетті просто не могла нічого з собою зробити. А містер Ґонт наче й розумів усе, храни його Господь. Він усміхнувся й змінив маршрут, зачинивши натомість за нею двері. Він перекинув табличку з «ВІДЧИНЕНО» на «ЗАЧИНЕНО» зі швидкістю бувалого картяра, що ховає в рукав туз.

– Присідайте, місіс Кобб! Прошу, присідайте!

– Ну гаразд… але я прийшла вам сказати, що Поллі… з Поллі…

Вона почувалася якось дивно. Не зовсім зле, але дивно. У голові ніби все пливло. Нетті досить граційно всілася в крісло. Тоді містер Ґонт опинився перед нею, свердлив її очима, і світ, здавалося, зосередився на ньому й знову завмер.

– Поллі не дуже добре почувається, правда? – запитав містер Ґонт.

– Так-так, – ввічливо погодилася Нетті. – Руки в неї, знаєте. У неї…

– Артрит, так, жахливо, як прикро, отака хуйня, малята, життя несправедливе, а потім приходить смерть, затверда цицька, сказала кицька. Я знаю, Нетті. – Очі містера Ґонта знову ніби збільшилися. – Але мені нема потреби телефонувати їй… чи відвідувати її, як на те пішло. Її рукам уже краще.

– Справді? – віддалено запитала Нетті.

– Зуб даю! Досі болять, звісно, і це добре, але не настільки погано, щоб вона віддалялась, і це ще краще – погоджуєтеся, Нетті?

– Так, – невиразно промимрила Нетті, але навіть уявлення не мала, з чим погоджується.

– А у вас, – промовив містер Ґонт своїм найм’якішим, найрадіснішим голосом, – попереду великий день, Нетті.

– Справді?

Це стало для Нетті новиною, вона планувала решту дня просидіти в улюбленому кріслі у вітальні, в’язати й дивитися телевізор, поки Рейдер лежатиме біля ніг.

– Так. Дуже великий день. Тож я хочу, щоб ви посиділи тут і трохи відпочили, а я тим часом піду й дещо принесу. Підходить?

– Підходить…

– Добре. А ще заплющте очі, якщо можна. Гарненько відпочиньте, Нетті!

Нетті слухняно заплющила очі. Через невідомий відрізок часу містер Ґонт наказав їй знову розплющити їх. Так вона й учинила – і відчула раптовий удар розчарування. Коли люди кажуть тобі заплющити очі, іноді вони кажуть це тому, що хочуть дати тобі щось гарне. Подарунок. Вона сподівалася, що, розплющивши очі, побачить, що містер Ґонт стоїть зі ще одним абажуром з карнавального скла в руках, але той тримав лише блокнот. Сторінки були маленькі й рожеві. Кожна мала заголовок

ПОПЕРЕДЖЕННЯ ПРО ПОРУШЕННЯ ПРАВИЛ ДОРОЖНЬОГО РУХУ.

– Ой, – сказала вона. – А я думала, буде карнавальне скло.

– Не думаю, що вам іще знадобиться карнавальне скло, Нетті.

– Ні? – Розчарування вдарило знову. Цього разу сильніше.

– Ні. Сумно, але що вдієш. Але менше з тим, я так собі думаю, ви пам’ятаєте, що дещо мені пообіцяли. – Містер Ґонт сів поруч. – Ви ж пам’ятаєте, правда?

– Так, – відповіла вона. – Ви хочете, щоб я розіграла Бастера. Хочете, щоб я йому в дім підклала якісь папери.

– Правильно, Нетті, дуже добре. У вас іще є той ключ, що я дав?

Повільно, ніби в підводному балеті, Нетті дістала ключ із правої кишені пальта. Вона піднесла його, щоб містер Ґонт побачив.

– Це чудово! – тепло сказав він їй. – Тепер сховайте назад, Нетті. Сховайте в безпечне місце.

Так вона й зробила.

– Отже. Ось ці папери.

Він вклав рожевий блокнот їй у руку. В іншу тицьнув клейку стрічку. Десь у Нетті в голові лунали сигнали тривоги, але вони були далеко, ледве чутні.

– Сподіваюся, це не займе багато часу. Мені невдовзі повертатися додому. Треба погодувати Рейдера. Це мій песик.

– Та я все знаю про Рейдера, – сказав містер Ґонт і обдарував Нетті широкою усмішкою. – Але відчуваю, що він сьогодні не має особливого апетиту. Не думаю також, що вам варто перейматися тим, що він накакає на підлогу в кухні.

– Але…

Ґонт торкнувся її губ довгим пальцем, і Нетті раптом закрутило шлунок.

– Не треба, – заскімлила вона, втискаючись у крісло. – Не робіть цього, це жахливо.

– Так, мені казали, – погодився містер Ґонт. – Тому, якщо не хочете, щоб я з вами жахливо повівся, Нетті, ніколи не кажіть мені того маленького, гиденького слова.

– Якого?

– Але. Я не схвалюю його. Взагалі, думаю, справедливо буде навіть сказати, що я ненавиджу те слово. У найкращому з можливих світів не було б потреби його вживати. Я хочу, щоб ви мені сказали дещо інше, хочу, щоб ви говорили слова, які я люблю. Слова, які я просто обожнюю.

– Які?

– «Містер Ґонт краще знає». Повторіть.

– Містер Ґонт краще знає, – повторила Нетті, і як тільки слова зірвалися з язика, вона зрозуміла, наскільки це цілковита й повна істина.

– «Містер Ґонт завжди краще знає».

– Містер Ґонт завжди краще знає.

– Правильно! Достоту як батько[75], – схвально гукнув містер Ґонт, а тоді огидно розсміявся. Звук був ніби від руху кам’яних плит десь глибоко під землею, а колір очей швидко мінився з блакитного на зелений, на карий, на чорний, поки він сміявся. – А тепер, Нетті, слухайте мене уважно. Ви маєте зробити для мене цю одну справу, а потім можете йти додому. Розумієте?

Нетті розуміла.

І слухала дуже уважно.

Розділ десятий

1

Саут-Періс – маленьке задрипане мономісто за вісімнадцять миль на північний схід від Касл-Рока. Це не єдине третьорядне містечко в Мейні, назване на честь якогось європейського міста чи країни. Є ще Мадрид (місцеві називають його Мед-рид), Свіден, Етна, Кале (яке вимовляють так, що воно римується з Далласом), Кембридж і Франкфорт. Хтось, може й знає, як стільки загумінків отримали такі екзотичні імена, але я – ні[76].

Мені відомо лише, що років двадцять тому дуже хороший французький шеф-кухар вирішив виїхати з Нью-Йорка й відкрити свій ресторан у районі Мейнських озер, а потім вирішив, що не буде для такого закладу кращого місця, ніж містечко під назвою Саут-Періс. Навіть сморід дубильних фабрик не відраяв його від цієї ідеї. Унаслідок цієї затії з’явився заклад громадського харчування під назвою «Моріс». Він досі стоїть тут, на шосе 117, біля залізничної колії й через дорогу від «Макдональдза». І саме в «Моріс» Денфорт «Бастер» Кітон повів свою дружину на ланч у неділю, 13 жовтня.

Міртл більшу частину неділі провела в екстатичному трансі, але не через чудову їжу в «Морісі». Останні кілька місяців – майже рік, якщо точніше, – життя з Денфортом було до болю неприємним. Він майже зовсім ігнорував її… окрім моментів, коли кричав. Його самооцінка, що ніколи не була надто високою, скотилася до нових глибин. Вона, як і будь-яка жінка, знала, що для ефективності знущань кулаки не обов’язкові. І чоловіки, і жінки можуть ранити язиками, а Денфорт Кітон дуже добре вмів користуватися своїм. За останній рік він завдав їй тисячу невидимих порізів його гострими краями.

Про лудоманію вона не знала – дійсно вірила, що він ходить на іподром здебільшого щоб дивитися. І про розкрадання також. Знала, що деякі члени родини Денфорта були неврівноважені, але не бачила зв’язку з поведінкою самого Денфорта. Він не пив понад міру, не забував одягатися перед тим, як зранку виходив із дому, не балакав з невидимими людьми, тож Міртл припускала, що з ним усе добре. Іншими словами, припускала, що не те з нею самою. І це щось змусило Денфорта розлюбити її.

Останні пів року Міртл намагалася змиритися з бляклими перспективами тридцяти чи навіть сорока років шлюбу без кохання попереду, у товаристві цього чоловіка, що ставав то злим, то прохолодно-саркастичним, то байдужим до неї. Вона перетворилася на ще один предмет меблів, з точки зору Денфорта… окрім, звісно, випадків, коли опинялася в нього на шляху. Якщо таке траплялося – якщо вечеря не була готова, коли він хотів вечеряти, якщо підлога в кабінеті здавалася йому брудною, та й навіть якщо рубрики в газеті були в неправильному порядку, коли він підходив до столу для сніданку, – він називав її тупою. Казав, що якби в неї срака відвалилася, вона б не знала, де її шукати. Казав, що якби мозок складався з пороху, вона б не могла вишмаркатися без підривного капсуля. Спочатку Міртл намагалася захищатися від цих тирад, але він розбивав її захист, ніби стіни дитячого картонного замку. Якщо вона у відповідь гнівалася, Денфорт накривав її білою люттю, яка просто лякала. Тож Міртл відмовилася лютувати й опустилася натомість до безнадійного зніяковіння. У такі дні вона просто безпорадно всміхалася в обличчя його гніву, обіцяла, що старатиметься краще, й ішла до себе в кімнату, де лежала на ліжку, плакала, загадувалася, що ж із нею буде, і молила-молила-молила, якби ж у неї була подруга, з якою можна було б цим усім поділитися.

Натомість Міртл розмовляла зі своїми ляльками. Вона почала колекціонувати ляльок протягом перших кількох років шлюбу і завжди тримала їх у коробках у підвалі. Протягом останнього року, проте, вона перенесла ляльок у кімнату для шиття й іноді, після того як сльози вже було пролито, прокрадалася туди й гралася. Вони ніколи не кричали. Вони не ігнорували її. Вони ніколи не запитували, як вона так отупіла – чи природа постаралася, чи вона на якісь заняття ходила.

А найкращу ляльку вона знайшла щойно вчора, у новій крамниці.

Але все змінилося сьогодні.

Цього ранку, якщо точніше.

Її долоня лежала під столом, тож Міртл ущипнула себе (вже не вперше), просто щоб переконатися, що це не сон. Але після цього вона все одно залишалася в «Морісі», сидячи під променями яскравого жовтневого сонця, і Денфорт тут був, навпроти неї за столиком, їв із неприховано добрим апетитом, обличчя прикрашене посмішкою, яка для Міртл виглядала ледь не чужою, бо такого вона вже дуже давно не бачила.

Вона не знала, що спричинило таку зміну, і боялася запитати. Знала, що він учора ввечері їздив на іподром, як робив ледь не щовечора (мабуть, тому що тамтешні люди йому здавалися набагато цікавішими, ніж ті, з якими він щодня бачиться в Касл-Року – дружина, наприклад), а коли сьогодні зранку прокинулася, то очікувала побачити поруч себе порожню половину ліжка (або зовсім непорушену, й це означало б, що решту ночі він прокуняв у кріслі кабінету) і почути, як Денфорт унизу щось собі похмуро бурмоче.

Натомiсть він лежав у ліжку поруч, у смугастій червоній піжамі, яку Міртл подарувала йому на Різдво минулого року. Це вперше вона побачила його в ній – уперше він дістав її з коробки, наскільки вона знала. Він не спав. Перекотився на бік, обличчям до неї, усміхнений. Спочатку ця усмішка налякала її. Вона подумала: це може означати, що він приготувався вбити її.

Тоді він торкнувся її грудей і підморгнув.

– Хочеш, Мірт? Чи для тебе ще зарано?

Тож вони покохалися, вперше за більш ніж п’ять місяців, і Денфорт був просто чудовий, а тепер вони тут, на ланчі в «Морісі» в неділю зранку, ніби парочка молодих закоханих. Міртл не знала, що ж учинило таку чарівну переміну в її чоловікові, та й не переймалася цим. Хотіла лише насолоджуватися і сподіватися, що це не закінчиться.

– Мірт, усе добре? – запитав Кітон, відриваючи погляд від тарілки й жваво втираючи обличчя серветкою.

Вона сором’язливо потягнулася через стіл і торкнулася його руки.

– Усе добре. Усе просто… просто чудесно.

Їй довелося прибрати руку, щоб поспішно витерти серветкою очі.

2

Кітон продовжив поглинати свій боеуф боурґуінон, чи як там це жабоїди називають, з неабияким апетитом. Причина такої радості була проста. Кожен кінь, якого він вибрав учора вдень за підказкою «Виграшного квитка», минулого вечора прийшов до фінішу першим. Навіть Малабар з коефіцієнтом тридцять до одного в десятому забігу. Коли Кітон повертався до Касл-Рока, то не їхав, а плив у повітрі, тримаючи в кишенях пальта понад вісімнадцять тисяч доларів. Його букмекер, мабуть, досі загадувався, куди поділися гроші. Кітон знав: вони надійно сховані за шафкою в кабінеті. У конверті. Конверт лежав у коробці «Виграшного квитка», разом із самóю цінною грою.

Він уперше за багато місяців добре виспався, а коли прокинувся, у нього з’явилися якісь проблиски ідей стосовно аудиту. Звісно, проблисками тут дуже не зарадиш, але це краще, ніж бентежна темрява, яка стугоніла в голові, відколи прийшов той злощасний лист. Мабуть, усе, що виявилося потрібно мозкові, щоб перемкнутися з нейтральної передачі, це один переможний вечір на іподромі.

Він не може провести повне відшкодування до того, як гупнеться лезо, це зрозуміло. Як мінімум тому, що льюїстонський іподром – єдиний, що діє щовечора під час осіннього сезону, і це насправді мізерія. Він може проїхатися по місцевих ярмарках і заробити кілька тисяч на тамтешніх перегонах, але цього також буде недостатньо. І він не може ризикувати й проводити ще такі вечори, як учора, навіть на льюїстонському. Букмекер почне щось підозрювати, а потім узагалі припинить приймати від нього ставки.

Але він вважав, що може організувати часткове відшкодування й одночасно мінімізувати розмір оборудок. А ще наплести сім мішків гречаної вовни. Про стопуднякову перспективу розвитку, яка не вигоріла. Про жахливу помилку… але таку, за яку він несе повну відповідальність і яку зараз відшкодовує. Може відзначити, що якийсь дуже недобросовісний чоловік, якби був на його місці, мабуть, скористався б пільговим періодом для того, щоб набрати з казни міста ще більше грошей – стільки, скільки фізично зміг би, – а тоді втекти в якесь місце (сонячне місце, де багато пальм, білих пляжів і молодих дівчат у стрічкуватих бікіні), звідки важко або й зовсім неможливо провести екстрадицію.

Він міг би розіпнутися, як Ісус, і запросити тих серед них, хто без гріха, кинути перший камінь. Це мало б їх трохи пришпорити. Якщо серед них є хоч один, хто не пхався пальчиком у пиріг штату час від часу, Кітон його труси з’їсть. Без солі.

Вони будуть змушені дати йому час. Тепер, коли йому вдалося відкинути істерію та обдумати ситуацію раціонально, Кітон був майже впевнений, що дадуть. Зрештою, вони ж також усі політики. Знають, що в преси буде вдосталь дьогтю і пір’я для них, нібито хранителів громадської довіри, як тільки закінчать із Деном Кітоном. Вони знають запитання, які виникнуть уже після публічного розслідування або навіть (Боже борони) суду в справі розкрадання майна. Запитання на кшталт: як довго, у фіскальних роках, якщо можна, джентльмени, тривала ця маленька операція містера Кітона? Запитання на кшталт: як так сталося, що Податкова служба штату не роззула очі раніше? Запитання, які амбітним людям здадуться тривожними.

Кітон вважав, що зможе пробитися. Гарантій нема, але можливість є.

Усе завдяки Ліленду Ґонту.

Господи, як він любить Ліленда Ґонта.

– Денфорте? – сором’язливо запитала Мірт.

Він підвів голову.

– Гммм?

– Це найкращий день за багато років. Просто хочу, щоб ти це знав. Я така вдячна за цей день. День із тобою.

– Оу! – гукнув він. Щойно з ним сталася химерна річ. На мить він не міг пригадати ім’я жінки навпроти. – Ну, Мірт, мені він теж вельми подобається.

– Сьогодні ввечері поїдеш на іподром?

– Ні, – відповів Денфорт. – Думаю, сьогодні залишуся вдома.

– Гарно, – сказала вона.

Це було так гарно, що їй довелося ще раз витерти очі серветкою.

Він усміхнувся їй – то була вже не стара мила усмішка, якою він її звабив і достукався до серця, але схожа.

– Мірт, чуєш! А десерт посмакуєш?

Вона захихотіла й махнула на нього серветкою.

– Ой, та ну тебе!

3

Дім Кітонів – різнорівневе ранчо на Касл-В’ю. Дорога Нетті Кобб була довгою й під гору, і коли вона піднялася, ноги змучилися, а сама вона змерзла. На шляху Нетті зустріла лише трьох-чотирьох інших пішоходів, і ніхто на неї не подивився. Вони всі закуталися глибоко в коміри пальт, бо вітер став сильнішим і дошкульнішим. Рубрика з рекламою чиєїсь недільної «Телеграм» танцювала по вулиці, після чого здійнялась у важке блакитне небо, ніби якась чудернацька птаха, коли Нетті повернула на доріжку Кітонів. Містер Ґонт сказав їй, що Бастера й Міртл удома не буде, а містер Ґонт краще знає. Двері гаража були підняті, а того парадного «кадиллака», на якому їздив Бастер, не було.

Нетті піднялася сходами, зупинилася біля вхідних дверей і дістала з лівої кишені пальта блокнот і скотч. Їй дуже хотілося бути вдома, дивитися «Недільний суперфільм» по телевізору і щоб Рейдер лежав у неї біля ніг. І так буде, нехай тільки вона закінчить цю роботу. Можливо, навіть не в’язатиме. Можливо, просто сидітиме з абажуром із карнавального скла на колінах. Нетті відірвала перший аркуш і приклеїла його на табличку біля дзвінка, тиснену, зі словами «КІТОНИ» і «ПРОДАВЦІВ ПРОСИМО НЕ ТУРБУВАТИ». Вона сховала блокнот і скотч назад у ліву кишеню, тоді з правої дістала ключ і запхала його в замок. Перш ніж повернути його, Нетті швидко роздивилася рожевий аркуш, який щойно приклеїла.

Хоч і змерзла й змучена, Нетті просто мусила трішки всміхнутися. Це справді досить непоганий жарт, особливо зважаючи на те, як Бастер кермує. Дивно, що він ще нікого не вбив. Проте їй би не хотілося бути чоловіком, чиїм ім’ям було підписано попередження. Бастер може бути страшно незадоволеним. Навіть дитиною він не особливо сприймав жарти.

Вона повернула ключ. Замок без проблем відімкнувся. Нетті ввійшла всередину.

4

– Ще кави? – запитав Кітон.

– Не мені, – сказала Міртл. – Я наїлася, як свинка. – Усміхнулася.

– Тоді ходімо додому. Хочу глянути «Петріотс» по телевізору. – Він глипнув на годинник. – Якщо поквапимося, думаю, встигну на початок.

Міртл кивнула, рада як ніколи. Телевізор у них у вітальні, і якщо Ден збирається дивитися гру, це означає, що він не проведе решту дня, замкнувшись у себе в кабінеті.

– Тоді поквапмося, – сказала вона.

Кітон підніс владний палець.

– Офіціанте? Рахунок, будь ласка.

5

Нетті вже й забула, що поспішала додому. Їй сподобалося в домі Бастера й Міртл.

По-перше, там було тепло. По-друге, перебуваючи там, Нетті отримала якесь несподіване відчуття влади – наче опинилася за лаштунками життів двох реальних людей. Почала з того, що піднялася й роздивилася всі кімнати. Їх було багато, забагато як на сім’ю без дітей, але, як завжди любила казати її мама, у багатих свої примхи.

Вона повисувала шухляди трюмо Міртл, роздивилася її білизну. Там були якісні шовкові речі, але, як для Нетті, більшість із них виглядали старими. Те саме стосувалося суконь, що висіли з її боку гардеробу. Нетті зайшла у ванну, де провела інвентаризацію пігулок у шафці з ліками, а звідти – в кімнату для шиття, де замилувалася ляльками. Гарний будинок. Чудовий. Зле, що чоловік, який у ньому мешкає, – рідкісний мудак.

Нетті глипнула на свій годинник і припустила, що пора розклеювати маленькі рожеві листочки. І вона це зробить, звісно.

Але спершу закінчить роздивлятися все внизу.

6

– Денфорте, а це трохи не зашвидко? – запитала Міртл, перехоплюючи подих, коли вони обігнали повільний лісовоз.

Авто, що йшло назустріч, загуділо клаксоном на них, коли Кітон в останню мить повернув на свою смугу.

– Хочу встигнути на початок, – пояснив він і повернув ліворуч на Мейпл-Шуґар-роуд, минаючи знак із написом «КАСЛ-РОК – 8 МИЛЬ».

7

Нетті ввімкнула телевізор – у Кітонів був великий кольоровий «Міцубісі» – і трохи подивилася «Недільний суперфільм». Там були Ейва Ґарднер і Ґреґорі Пек. Здавалося, Ґреґорі закоханий в Ейву, хоча було важко розібратися. Можливо, він закоханий в іншу. Була ядерна війна. Ґреґорі Пек вів субмарину. Нетті це все не надто цікавило, тож вона вимкнула телевізор, приклеїла до екрана рожевий аркуш і спустилася на кухню. Вона оцінила вміст сервантів (тарілки були фірми «Корель», дуже гарні, чого не скажеш про каструлі й сковорідки, нічого особливого), тоді перевірила холодильник. Зморщила носа. Забагато недоїдків. Забагато недоїдків – чітка ознака неохайного догляду за домом. Навряд чи Бастер про це знає. Вона на це чобітьми своїми заклалася б. Чоловіки штибу Бастера Кітона не спроможні нічого знайти на кухні навіть з картою й собакою-поводирем.

Нетті ще раз глянула на свій годинник і злякалася. Забагато часу проблукала по будинку. Надто забагато. Вона похапцем почала відривати рожеві аркуші й клеїти їх на різні речі – холодильник, духовку, телефон, що висів на стіні в кухні біля дверей у гараж, шафку з вигнутим передом у їдальні.

І чим швидше вона працювала, тим більше нервувалася.

8

Нетті саме взялася за справу, коли Кітонів червоний «кадиллак» перетнув Олов’яний міст і виїхав на Вотермілл-лейн у бік Касл-В’ю.

– Денфорте? – раптом запитала Міртл. – Можеш підкинути мене до будинку Аманди Вільямс? Знаю, це трохи не по дорозі, але в неї мій набір для фондю. Я подумала… – Сором’язлива усмішка знову з’явилася й зникла з її обличчя. – Подумала, може, приготувати тобі – нам – трохи смакоти. Якраз під гру. Висадиш мене там.

Він розкрив був рота, щоб сказати їй, що будинок Вільямсів дуже не по дорозі, гра ось-ось почнеться, а той довбаний набір для фондю вона може забрати й завтра. Він узагалі не любить сиру, коли той гарячий і тече. У тій херні, напевно, купа бактерій.

А тоді подумав іще раз. Окрім нього, до ради міських виборних належать іще два тупі виродки й одна тупа сука. Сука на ім’я Менді Вільямс. У п’ятницю Кітон зі шкури пнувся, щоб побачитися з Біллом Фуллертоном, міським перукарем, і Гаррі Семюелсом, єдиним у Касл-Року трунарем. Також він щосили старався, щоб виглядало так, ніби це зовсім повсякденні відвідини, хоча це була неправда. Завжди є ймовірність, що Податкова служба почне надсилати листи і їм. Його вдовольнила відповідь, що ні, принаймні поки що, але тієї суки Вільямс у п’ятницю не було в місті.

– Добре, – погодився він, після чого додав: – Можеш запитати її, чи якісь міські справи її не цікавлять. Чи є щось, що нам треба обговорити.

– Ой, любий, ти ж знаєш, я ніколи не вмію такі речі напряму…

– Я знаю, але ти ж можеш запитати, правда? Ти ж не настільки дурна, запитати можеш, правда?

– Так, – поспішно відповіла вона змалілим голосом.

Кітон погладив її руку.

– Вибач.

Міртл подивилася на нього ошелешеними очима. Денфорт перед нею вибачився. Міртл пам’ятала, що за роки їхнього шлюбу він це якось робив, але коли саме, пригадати не могла.

– Просто запитай її, чи наші зі штату її нічим не діймали, – сказав він. – Закони щодо використання землі, та срана каналізація… може, податки. Я б сам зайшов запитав, але реально хочу встигнути до початку.

– Гаразд, Дене.

Дім Вільямсів стояв за пів дороги вгору по Касл-В’ю. Кітон завів «кадиллак» на під’їзну доріжку й зупинився за автомобілем Менді. Іномарка, звісно. «Вольво». Кітон підозрював, що вона латентна комуністка, або лесбійка, або і те, й інше.

Міртл відчинила двері й вийшла, ще раз сяйнувши йому сором’язливою, дещо нервовою усмішкою.

– Повернуся за пів години.

– Добре. Не забудь запитати, чи вона не знає про якісь міські справи, – попросив він.

І якщо розповідь Міртл – хоч якою перекрученою та вийде – про те, що сказала Аманда Вільямс, настовбурчить хоч один волосок у Кітона на шиї, він особисто завітає до тієї сучки… завтра. Не сьогодні. Цей день належить йому. Він почувався настільки добре, що навіть погляду на Аманду Вільямс не витримав би, а базікати – тим паче.

Денфорт ледве дочекався, поки Міртл зачинить за собою двері, після чого здав «кадиллаком» назад на вулицю.

9

Нетті щойно наклеїла останні рожеві аркуші на двері шафи в Кітоновому кабінеті, коли почула, як на під’їзну доріжку виїжджає авто. З горла вибився приглушений писк. На мить вона скам’яніла на місці, не в змозі поворухнутися.

«Спіймали! – скрикнув розум, поки вона дослухалася до м’якого, пухкенького бурмотання грандіозного двигуна “кадиллака”. – Спіймали! Ой, Божа Дитинонько, ласкавий Ісусику, мене спіймали! Він мене вб’є!»

У відповідь заговорив голос містера Ґонта. Тепер він уже не був приязний. Він був холодний і владний, долинав звідкись із глибин у центрі мозку. «НАЙПЕВНІШЕ, він уб’є вас, якщо спіймає, Нетті. А якщо панікуватимете, то точно спіймає. Відповідь проста: не панікуйте. Вийдіть із кімнати. Негайно. Не біжіть, але йдіть швидко. І якомога тихіше».

Нетті поспішила по турецькому килимі з секонд-хенду на підлозі кабінету, ноги були тужаві, як колоди, і бурмотіла: «Містер Ґонт краще знає» – тихою літанією. Вона забігла у вітальню. Рожеві прямокутнички паперу блимали на неї, здавалося, з усіх можливих поверхонь. Один навіть на довгій стрічці скотчу звисав із центрального світильника.

Тепер двигун автомобіля загудів глухо, відлунням. Бастер заїхав у гараж.

«Уперед, Нетті! Негайно! Зараз ваш єдиний шанс!»

Вона кинулася через вітальню, перечепилася через пуфик і розпласталася на підлозі. Нетті вдарилася головою об підлогу, від чого ледь не знепритомніла. І майже напевне знепритомніла б, якби не тонка подушечка декоративного килимка. Перед очима затанцювали яскраві кулясті вогники. Нетті зіп’ялася на ноги, туманно усвідомлюючи, що в неї кровить чоло, і почала смикати дверну ручку, коли двигун автомобіля в гаражі затих. Вона кинула переляканий погляд через плече в бік кухні. Побачила двері гаража, двері, через які він зайде. До них було приклеєно рожевий аркуш.

Ручка повернулася в неї в руці, але двері не відчинялися. Здається, заклинили.

З гаража почулося потужне «гуп-хрясь», коли Кітон затраснув дверцята авто. Тоді деренчання автоматичних дверей, що рухалися на рейках. Вона почула шурхіт його кроків по бетону. Бастер посвистував.

Ошалілий погляд Нетті, частково розмитий кров’ю з порізу на лобі, упав на дверну засувку. Та була повернута. Саме тому двері не відчинялися. Мабуть, вона сама її повернула, коли ввійшла, хоча й не пам’ятала цього. Нетті повернула засувку, відчинила двері й ступила через поріг.

Менш ніж за секунду двері між гаражем і кухнею відчинилися. Денфорт Кітон ступив усередину, розстібаючи пальто. Він зупинився. Свист помер у нього на вустах. Сам він закляк, рука, що наполовину розстебнула нижній ґудзик пальта, спинилася, випнуті губи скам’яніли, після чого Кітон роззирнувся по кухні. Очі округлилися.

Якби він одразу ж підійшов до вікна у вітальні, то побачив би, як Нетті оскаженіло несеться по його газону, а за спиною, наче крила кажана, в неї майорить розстебнуте пальто. Може, він і не впізнав би її, але точно побачив би, що то жінка, і це, мабуть, неабияк змінило би подальший хід подій. Проте від вигляду всіх тих рожевих аркушиків Кітон заціпенів, і після первинного шоку розум спромігся лише на одне слово, одне-єдине слово. Воно спалахувало й гасло в його голові, ніби велетенська неонова вивіска з крикливими багряними літерами: «ПЕРЕСЛІДУВАЧІ! ПЕРЕСЛІДУВАЧІ! ПЕРЕСЛІДУВАЧІ!»

10

Нетті дісталася тротуару й бігла по Касл-В’ю швидко, як тільки могла. Каблуки лоферів вибивали переляканий дріб, а вуха переконували її, що вона чує ще чиїсь кроки окрім своїх – за нею женеться Бастер, Бастер наздоганяє, а коли зловить, то зробить їй боляче… але це не важило. Не важило, бо він може зробити щось навіть гірше, ніж завдати болю. Бастер – важлива людина в місті, і якщо він захоче відправити її в «Джуніпер Гілл», так і станеться. Тому Нетті бігла. Кров текла їй із лоба в око, і на мить вона побачила світ крізь блідо-червону лінзу, ніби всі гарні будинки на В’ю раптом почали сочитися кров’ю. Вона витерлася рукавом пальта й побігла далі.

На тротуарі нікого не було, а більшість очей у небезлюдних домах раннього вечора цієї неділі прикипіли до гри між «Петріотс» і «Джетс». Нетті побачила лише одна людина.

Тензі Вільямс, щойно з дводенного візиту в Портленд, куди вони з мамою їздили в гості до дідуся, визирала з вікна вітальні, посмоктуючи лизунець і стискаючи під лівою пахвою м’якого ведмедика Овена, коли Нетті промайнула повз будинок, несучись щодуху.

– Мамусю, там щойно якась жінка пробігла, – прозвітувала Тензі.

Аманда Вільямс сиділа на кухні з Міртл Кітон. Кожна мала по чашці кави. Набір для фондю стояв між ними на столі. Міртл запитала, чи є якась справа в місті, про яку Денові варто знати, а Аманда повважала це досить дивакуватим запитанням. Якщо Бастер хоче щось знати, чому сам не прийшов? Як на те пішло, що це взагалі за запитання в неділю пополудні?

– Сонечко, мамуся говорить із місіс Кітон.

– У неї кров була, – детальніше прозвітувала Тензі.

Аманда усміхнулася до Міртл.

– І казала ж я Бадді, якщо він уже взяв напрокат той «Фатальний потяг», то хай дочекається, щоб Тензі заснула, а вже потім дивиться.

Тим часом Нетті бігла далі. Вона дісталася перехрестя Касл-В’ю і Лорел, де їй довелося на якийсь час спинитися. Там була будівля громадської бібліотеки, і вздовж її газону тягнулася хвиляста кам’яна стіна. Нетті обіперлася на неї, задихаючись і схлипуючи, коли повз неї пронісся вітер, смикаючи за пальто. Вона вхопилася за лівий бік, де різко кололо.

Нетті озирнулася на пагорб і побачила, що вулиця порожня. Бастер, виходить, не гнався за нею, це все її уява. За кілька секунд вона понишпорила по кишенях пальта в пошуках «клінекса», щоб витерти з обличчя кров. Знайшла одну серветку, а також виявила, що ключа від будинку Бастера немає. Мабуть, випав з кишені, коли вона збігала пагорбом, але їй здавалося, що, вірогідніше, вона залишила його в замку вхідних дверей. Але яка різниця? Їй вдалося втекти до того, як Бастер побачив її, а це найважливіше. Вона дякувала Богові, що голос містера Ґонта так вчасно заговорив до неї, забуваючи, що саме через містера Ґонта взагалі опинилася в будинку Бастера.

Нетті глянула на пляму крові на серветці й вирішила, що поріз, напевно, не такий серйозний, як міг би бути. Кровотеча, здавалося, сповільнилася. Поколювання в боці також минало. Нетті відштовхнулася від кам’яної стіни й почалапала додому, опустивши голову, щоб не було видно порізу.

Дім, ось про що треба думати. Дім і її улюблений абажур з карнавального скла. Дім і «Недільний суперфільм». Дім і Рейдер. Коли вона буде вдома, двері замкнено, жалюзі опущено, телевізор увімкнено, а Рейдер спатиме в неї біля ніг, усе це здаватиметься кошмарним сном – із тих, які снилися в «Джуніпер Гілл», після того як вона вбила свого чоловіка.

Дім – найкраще місце для неї.

Нетті закрокувала трохи швидше. Скоро вона прийде додому.

11

Піт і Вілма Джерзики сходили на легкий ланч із Пуласкі після меси, а опісля Піт і Джейк Пуласкі всілися перед телевізором, щоб подивитися, як «Петріотс» надають по сраці ньюйоркцям. Вілмі футбол був абсолютно по барабану – і бейсбол, і баскетбол, і хокей теж, як на те пішло. Єдиний професіональний спорт, який їй подобався, – це реслінг, і хоча Піт про це не знав, Вілма й оком не моргнувши покинула б його заради Вождя Джея Міцного Лука[77].

Вона допомогла Фріді з тарілками, тоді сказала, що їде додому додивитися «Недільний суперфільм» – сьогодні це «На пляжі» за Ґреґорі Пеком. Пітові сказала, що забере машину.

– Та нічого, – відповів він, не відриваючись від телевізора. – Я пройдуся.

– Та тобі, бляха, не завадило б, – пробурмотіла вона собі під носа й вийшла.

Насправді Вілма була в гарному настрої, і головною причиною для цього була «Нічка казино». Отець Джон не відступався від цієї ідеї, як Вілма спершу очікувала, і їй подобалося, який вигляд він мав того ранку під час проповіді, що називалася «Нехай кожен і кожна з нас плекає свій сад». Тон його був, як завжди, лагідний, але в блакитних очах і випнутому підборідді лагідності не було. І жодні накручені метафори не обдурили Вілму та й усіх інших у тому, до чого він веде: якщо баптисти не збираються припиняти пхати свого колективного носа в католицьке просо, їхню колективну дупу чекає добрячий копняк.

Думка про копняки (особливо в таких масштабах) завжди дарувала Вілмі гарний настрій.

І перспектива копняків була не єдиною причиною Вілминого вдоволення тієї неділі. Нарешті їй не треба готувати якусь важку недільну страву, а Піт надовго припаркувався в Джейка з Фрідою. Якщо пощастить, вона решту дня проведе за переглядом того, як чоловіки намагаються розірвати один одному селезінки, а потім зможе в мирі й спокої подивитися кіно. Але спершу вона подумувала над тим, щоб зателефонувати своїй давній подрузі Нетті. Вілма думала, що їй вдалося незлецьки перепудити Психовану Нетті, і це все дуже добре… для початку. Але це лише початок. Нетті ще мусить заплатити за ті закаляні простирадла, знає вона про це чи ні. Настав час ще трішки побавитися з міс Психічна Хвороба-1991. Від такої перспективи Вілма сповнилася очікуванням і поїхала додому настільки швидко, наскільки могла.

12

Наче вві сні Денфорт Кітон підійшов до холодильника й зірвав рожевий папірчик, наклеєний на дверцята. Слова

ПОПЕРЕДЖЕННЯ ПРО ПОРУШЕННЯ ПРАВИЛ ДОРОЖНЬОГО РУХУ

були набрані зверху чорними літерами. Нижче йшло таке повідомлення:

Просто ПОПЕРЕДЖЕННЯ – але уважно читайте далі!

За словами очевидців, ви порушили одне чи більше правил дорожнього руху. Поліцейський, що виписав повідомлення, вирішив цього разу «відпустити вас із попередженням», проте він записав кузов, модель і номер вашого автомобіля, тож наступного разу ви отримаєте штраф. Будь ласка, не забувайте, що правила дорожнього руху одні для ВСІХ.

Їдьте з розумом!

Не женіть жваво!

Місцевий департамент поліції висловлює вам подяку!

Під такою проповіддю йшов список полів: «КУЗОВ», «МОДЕЛЬ», «НОМЕР». У перших двох полях на листку було надруковано слова «Кадиллак» і «Севіль». У полі «НОМЕР» гарними буквами було: БАСТЕР 1.

Більшу частину листка займав контрольний список поширених порушень, як-от: водій не дав сигнал, не зупинився, припаркувався в незаконному місці. Біля жодного не стояв прапорець. Внизу були слова «ІНШІ ПОРУШЕННЯ», за якими ішли два пропуски. Біля «ІНШИХ ПОРУШЕНЬ» прапорець був. Повідомлення в рядках, які мали б описувати порушення, було також друкованими буквами. Там писалося:

ВОДІЙ – НАЙБІЛЬШИЙ ХУЄСОС У КАСЛ-РОКУ.

Унизу під цим написом було поле «ПОЛІЦЕЙСЬКИЙ, ЩО ВИПИСАВ ПОВІДОМЛЕННЯ». Штамп із факсиміле говорив, що ім’я поліцейського – Норріс Ріджвік.

Повільно, дуже повільно Кітон стиснув рожевий аркушик у кулаку. Той зашелестів, зігнувся й зіжмакався. Зрештою щез між пальців. Денфорт стояв посеред кухні, роззираючись на всі інші рожеві аркуші. По центру лоба в такт пульсувала вена.

– Я його вб’ю, – прошепотів Кітон. – Богом клянуся і всіма святими, я вб’ю того малого дрищавого уйобка.

13

Коли Нетті підійшла до свого дому, було лише двадцять по першій, а почувалася вона так, ніби не було її тут місяці чи навіть роки. Поки вона крокувала цементною доріжкою до вхідних дверей, страхи зісковзували їй з плечей, ніби невидимі тягарі. Голова досі боліла від падіння, проте, як їй здавалося, головний біль – дуже незначна ціна, яку можна заплатити за те, щоб потрапити назад, у своїй маленький дім, безпечно й непомічено.

Вона мала при собі свій ключ, він лежав у кишені сукні. Нетті дістала його й засунула в замок.

– Рейдере? – гукнула вона й повернула ключ. – Рейдере, я вдома!

Нетті відчинила двері.

– Де мамин мавенький хвопчик, ммм? Де ж моя манюня? Де моя манюня собацюня?

У коридорі було темно, і спочатку вона не побачила маленький снопик на підлозі. Вона дістала ключ із замка й увійшла.

– Де мамин мавенький ствашно говодненький хвопчик? Моя собацюня, мабуть, такааа гово….

Ногою вона штовхнула щось одночасно тверде й податливе, і голос запнувся посеред дурнуватої усмішки. Нетті опустила очі й побачила Рейдера.

Спершу вона намагалася сказати собі, що бачить насправді не те, що їй показують очі. Ні, ні, ні. Це не Рейдер лежить на підлозі з чимсь у грудях – як це взагалі можливо?

Нетті зачинила двері й панічно почала лупити рукою по перемикачу на стіні. Нарешті в коридорі спалахнуло світло, і вона побачила. Рейдер лежав на підлозі. Лежав на спині так само, як тоді, коли хотів, щоб його почухали, і з нього стирчало щось червоне, щось схоже на… схоже на…

З Нетті вирвався високий плаксивий крик – настільки високий, що скидався на скигління якогось велетенського москіта, – і вона впала перед собакою на коліна.

– Рейдере! Ой Божа Дитинонько, ласкавий Ісусику! О Боже, Рейдере, ти ж не мертвий, правда? Ти ж не мертвий?

Її рука – холодна, холодна рука – зачепила червону штуку, що стирчала в Рейдера з грудей, так само як перед тим зачепила перемикач світла. Зрештою Нетті вхопилася за неї й видерла з плоті силою, яку вона дістала з найглибших прірв горя й жаху. Штопор вийшов із грубим розривним звуком, тягнучи за собою шматки м’яса, дрібні згустки крові й ковтуни волосся. Він залишив рвану темну діру завбільшки з кулю 410-го калібру. Нетті пискнула. Вона впустила скривавлений штопор і зібрала маленьке закоцюбле тільце в руки.

– Рейдере! – заридала вона. – Песику мій маленький! Ні! О, ні!

Нетті колисала його, притиснувши до грудей, намагаючись повернути до життя своїм теплом, але здавалося, вона не може його зігріти. Вона холодна. Холодна.

Через деякий час Нетті поклала тіло назад на підлогу коридору й понишпорила рукою, доки не знайшла швейцарський армійський ніж, з руків’я якого стирчав той убивчий штопор. Вона отупіло підняла знаряддя, але частина тієї отупілості покинула її, тільки-но Нетті побачила, що на зброю наколото якусь записку. Нетті здерла її заціпенілими пальцями й піднесла ближче. Папір зашкаруб від крові бідного собачати, але їй вдалося прочитати нашкрябані там слова:

Погляд розфокусованого горя й жаху повільно зник з очей Нетті. Його замінило страшне усвідомлення, що зблиснуло, ніби заплямоване срібло. Щоки, які спочатку поблідли, наче молоко, почали наповнюватися багряною барвою, коли вона зрештою усвідомила, що ж тут трапилося. Губи повільно відібгалися від зубів. Вона вищирилася на записку. Два різких слова зійшли з її язика, гарячі, хрипкі й надірвані:

– Ну… сука!

Вона зіжмакала аркуш у кулаку й шпурнула ним об стіну. Кулька відскочила й приземлилася на Рейдера. Нетті налетіла на неї, схопила й плюнула. Тоді знову швиргонула. Вона підвелася й повільно пішла на кухню, стискаючи кулаки та рвучко розтискаючи їх, щоб опісля ще раз стулити.

14

Вілма Джерзик завела маленький жовтий «юґо» на під’їзну доріжку свого будинку, вийшла й бадьоро рушила до входу, порпаючись у сумочці в пошуках ключа від дверей. Під ніс собі вона намугикувала «Любов крутить планетою». Вілма знайшла ключ, вставила його в замок… а тоді спинилася, бо краєм ока помітила якийсь випадковий рух. Вона повернулася праворуч й остовпіла від побаченого.

Штори вітальні лопотіли на жвавому денному вітрі. Лопотіли за межами будинку. А причиною тому, що вони лопотіли поза будинком, було те, що велике панорамне вікно, заміна якого коштувала сім’ї Клуні чотириста доларів, коли їхній малий ідіот розгатив його бейсбольним м’ячем три роки тому, було розбите. Довгі скалки скла стирчали з рами в бік діри по центру.

– Що за херня? – скрикнула Вілма й повернула ключ так різко, що ледь не зламала його.

Вона кинулася всередину, хапаючись за ручку дверей, щоб захряснути їх, і задерев’яніла на місці. Уперше за своє доросле життя Вілма Вадловскі-Джерзик була шокована до повної нерухомості.

Вітальня перетворилася на руйновисько. Телевізор – їхній прекрасний телевізор з великим екраном, за яким їм досі потрібно виплатити одинадцять платежів, – був розтрощений. Внутрішній механізм почорнів і димів. Кінескоп лежав на килимі тисячею дрібних осколків. У дальньому кінці кімнати в стіні була вибита величезна діра. Біля діри лежав здоровенний пакунок завбільшки з буханку хліба. Ще один лежав біля дверей кухні.

Вілма зачинила двері й підійшла до згортка. Одна не вельми зв’язна частина розуму веліла їй бути дуже обережною: це може бути бомба. Коли Вілма пройшла повз телевізор, то зачула гарячий неприємний запах – щось між згорілою ізоляцією й паленим беконом.

Вона присіла біля пакунка й побачила, що це зовсім не пакунок – принаймні він не вписувався в будь-яке звичне уявлення про пакунок. То був камінь, за допомогою канцелярської гумки обгорнутий шматком лінійованого аркуша. Вона дістала папір і прочитала послання:

Прочитавши двічі, вона глянула на інший камінь. Підійшла до нього й стягнула прикріплений папірець. Той же папір, таке ж послання. Вона підвелася, тримаючи по одному зім’ятому аркуші в руках, глипаючи то на один, то на інший знову й знову, рухаючи очима так, ніби спостерігачка запеклої гри в пінг-понг. Зрештою Вілма промовила три слова:

– Нетті. Ота пизда.

Вілма зайшла на кухню і крізь зціплені зуби вдихнула з хрипким свистячим звуком. Вона порізала руку об тріску скла, витягуючи каменюку з мікрохвильовки, й байдуже дістала скалку з долоні, перш ніж зняти припасований папір. Те саме повідомлення.

Вілма швидко пройшлася по інших кімнатах на першому поверсі й оглянула решту збитків. Зібрала всі записки. Вони були однакові. Тоді повернулася на кухню. Оглядала збитки, не вірячи власним очам.

– Нетті, – повторила.

Зрештою айсберг шоку навколо неї почав танути. Перша емоція, що прийшла на зміну, була не гнівом, а недовірою. «Нічого собі, – подумала вона. – Та жінка, мабуть, справді божевільна. Точно, якщо вирішила, що може зробити щось таке мені – мені! – і жити далі й лиха не знати. З ким вона, на її думку, має справу, з Ребеккою з ферми Хуянібрук[78]?»

Долоня Вілми спазматично стиснула записки. Вона нагнулася й жваво потерла зім’ятим рожевим папером, що жмутом стирчав із долоні, свій широкий зад.

– Я собі, блядь, сраку твоїм останнім попередженням підітру! – викрикнула вона й швиргонула папери геть.

Вілма роззирнулася по кухні допитливими очима дитини. Діра в мікрохвильовці. Величезна вм’ятина в холодильнику «Амана», всюди бите скло. В іншій кімнаті телевізор, що коштував їм майже тисячу шістсот доларів, пахнув ніби фритюрниця «фрай-о-лейтор», наповнена псячим гімном. І хто це все зробив? Хто?

Нетті Кобб, а хто ж іще, усе це зробила. Міс Психічна Хвороба – 1991.

Вілма заусміхалася.

Людина, не знайома з Вілмою, могла б помилково сприйняти цей вираз за добру усмішку, знак любові й приятельства. Очі в неї світилися потужною емоцією, і зайве довірлива людина могла б побачити в них збудження. Але якби Пітер Джерзик, котрий знає її як облуплену, побачив обличчя дружини в ту мить, він би кинувся навтьоки з усіх ніг.

– Ні, – промовила Вілма м’яким, майже пестливим голосом. – О ні, маленька. Ти не розумієш. Ти не розумієш, що означає доїбатися до Вілми. Ти навіть найменшого поняття не маєш про те, що означає доїбатися до Вілми Вадловскі-Джерзик.

Усмішка стала ширшою.

– Але дізнаєшся.

До стіни біля мікрохвильовки було прикріплено дві сталеві магнітні рейки. Більшість ножів, що були висіли на них, скинула цеглина, яку Браян запустив у «рейдаррендж». Вони лежали на стільниці жужмом, ніби палички для гри в мікадо. Вілма вибрала найдовший, різницький ніж «Кінгсфорд» із білим кістяним держаком, і повільно провела пораненою долонею збоку, вимазуючи лезо кров’ю.

– Я тебе навчу всього, що треба знати.

Стискаючи ніж у кулаці, Вілма пройшлася вітальнею, чавлячи скло з розбитих вікон і кінескопа низькими підборами чорних туфель «для церкви». Вона вийшла, не зачиняючи дверей, і зрізала по газону в бік Форд-стріт.

15

Одночасно з тим, як Вілма вибирала серед розгардіяшу ніж, Нетті Кобб діставала з шухляди на кухні сікач для м’яса. Вона знала, що сікач гострий, бо Білл Фуллертон, перукар, заточив його менш ніж місяць тому.

Нетті обернулася й повільно рушила по коридору в бік дверей. На мить вона зупинилася біля Рейдера, її бідного собачати, який ніколи нікому нічого поганого не зробив.

– Я її попередила, – м’яко промовила вона, гладячи Рейдера. – Я її попередила, дала тій психованій полячці всі можливості. Всі можливості, які тільки можна було. Моє любе маленьке собачатко. Зачекай на мене. Зачекай, бо скоро я буду з тобою.

Вона підвелася й вийшла з будинку, переймаючись дверима не більше, ніж Вілма переймалася своїми. Безпека перестала цікавити Нетті. Вона кілька секунд постояла на порозі, глибоко вдихнула, а тоді зрізала по газону в бік Віллоу-стріт.

16

Денфорт Кітон забіг у кабінет і розчахнув двері шафи. Він заповз глибоко всередину. На одну жахливу мить подумав, що гра зникла, що той довбаний доскіпливий переслідувацький чмошний заступник шерифа забрав її, а разом з нею Денфортове майбутнє. Тоді долоні натрапили на коробку, і він зірвав кришку. Олов’яний іподром був усередині. Конверт під ним також нікуди не щез. Він зігнув його, прислухаючись до хрускоту купюр усередині, після чого поклав конверт на місце.

Денфорт кинувся до вікна, виглядаючи Міртл. Їй не можна бачити рожевих листочків. Потрібно їх усі познімати, доки Міртл не повернулась, але скільки ж їх тут? Сотня? Він роззирнувся по кабінету й побачив, що вони розклеєні всюди. Тисяча? Так, напевно. Мабуть, із тисячу. Навіть дві тисячі, не можна виключати таку кількість. Ну, якщо Міртл дістанеться сюди швидше, ніж він їх позбирає, то їй доведеться просто зачекати на порозі, бо він не дозволить їй увійти, доки кожна з цих довбаних переслідувацьких штук не згорить у пічці на кухні. Кожна… довбана… до… останньої.

Він відірвав листочок, що звисав зі світильника. Скотч приклеївся йому до щоки, і Денфорт зішкріб його, пискнувши з гніву. На цьому листку з лінійки «ІНШІ ПОРУШЕННЯ» світилося лиш одне слово:

РОЗКРАДАННЯ.

Він кинувся до торшера для читання біля м’якого крісла. Дістав аркушик, приклеєний до абажура.

ІНШІ ПОРУШЕННЯ: НЕЗАКОННЕ ПРИВЛАСНЕННЯ МІСЬКОГО БЮДЖЕТУ

Телевізор:

ЇБЛЯ З КОНЯМИ

Скло на його відзнаці за зразкову громадянську поведінку від клубу «Лайонз»[79], прилаштованій над каміном:

ТРАХ У ЖОПУ З ТВОЄЮ МАТІР’Ю

Двері кухні:

КОМПУЛЬСИВНЕ РОЗКИДАННЯ ГРОШИМА НА ЛЬЮЇСТОНСЬКОМУ ІПОДРОМІ

Двері в гараж:

ПСИХОТИЧНА ПАРАНОЯ НАРКОЛИГИ

Денфорт позбирав їх як тільки міг швидко, вирячивши очі з м’ясистого обличчя, а негусте волосся стирчало диким безладом. Невдовзі він задихався й кашляв, а щоки почала наповнювати червоно-фіолетова барва. Він мав вигляд товстої дитини з обличчям дорослого, що займається якимсь химерним, безнадійно важливим пошуком скарбу.

Зірвав аркуш із серванта:

КРАДІЖКА З ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ МІСТА ДЛЯ СТАВОК НА КОНЕЙ

Кітон поквапився до кабінету, стискаючи в правій долоні купку листочків, а стрічки скотчу розвівалися йому з кулака, і почав здирати решту. Усі там тримались однієї теми, до того ж із жахливою точністю:

РОЗКРАДАННЯ КРАДІЖКИ КОРУПЦІЯ РОЗКРАДАННЯ ШАХРАЙСТВО ФІНАНСОВІ ЗЛОВЖИВАННЯ НЕНАЛЕЖНЕ УПРАВЛІННЯ РОЗКРАДАННЯ

Слово, вжите найчастіше, горіло, кричало, звинувачувало:

ІНШІ ПОРУШЕННЯ: РОЗКРАДАННЯ

Кітонові вчувся якийсь звук знадвору, тож він кинувся до вікна. Мабуть, це Міртл. Мабуть, це Норріс Ріджвік, прийшов сюди, щоб позловтішатися й посміятися. Якщо так, Кітон дістане пістолет і застрелить його. Але не в голову, ні. У голову – надто гарний варіант, надто швидкий для швалі на кшталт Ріджвіка. Кітон прострелить йому черево й залишить кричати до скону на газоні.

Але то був просто Ґарсонів «скаут», що котив по В’ю в бік центру. Скотт Ґарсон – найважливіший банкір міста. Кітон із дружиною іноді вечеряли з Ґарсонами – вони гарні люди, а Ґарсон ще й має чималу політичну вагу. Що він подумає, якщо побачить ті листочки? Що він подумає, побачивши слово «РОЗКРАДАННЯ», що кричить з рожевого повідомлення про порушення знову й знову, кричить, ніби жінка під час зґвалтування посеред ночі?

Кітон кинувся назад у їдальню, хапаючи ротом повітря. Нічого не пропустив? Здається, ні. Він дістав усі, принаймні тут уни…

Ні! Ось іще одне! Просто на балясині сходів! А якби він не помітив цього? Господи Боже!

Він кинувся до листка, схопив його.

МАРКА: РОЗВАЛЮХА МОДЕЛЬ: СТАРА Й ПОТРІПАНА НОМЕР: СТАРИЙХУЙ 1 ІНШІ ПОРУШЕННЯ: ФІНАНСОВА ПЕДЕРАСТІЯ

Ще? Ще є якісь? Кітон на шаленій швидкості пробігся кімнатами першого поверху. Низ сорочки випнувся зі штанів, а волохатий живіт ходором ходив над пряжкою ременя. Більше листочків він не бачив… принаймні тут.

Після ще одного нестямного погляду з вікна, щоб перевірити, чи Міртл точно нема в полі зору, Денфорт рвонув нагору, а серце громом билося в грудях.

17

Вілма з Нетті зустрілися на розі Віллоу й Форд. Там вони спинилися, не зводячи одна з одної очей, ніби стрільці в спаґеті-вестерні. Вітер рвучко розвівав туди-сюди поли їхніх пальт. Сонце то ховалося за хмарами, то визирало з-за них. Тіні жінок з’являлись і зникали, ніби переривчасті візитери.

На обох вулицях не було жодного авто, як і людей на тротуарах. Цей маленький кутик осіннього дня належав лише їм.

– Ти вбила мого песика, суко!

– Ти розбила мій телевізор! Побила мені вікна. Мою мікрохвильовку, пизда ти йобнута!

– Я тебе попередила!

– У сраку собі ті попередження заткай, придурошна!

– Я тебе вб’ю!

– Один крок ближче, і хтось тут сьогодні помре, але не я!

Вілма вимовила ці слова з тривогою та повільним усвідомленням. Обличчя Нетті дало їй уперше зрозуміти, що вони тут почнуть щось серйозніше, ніж посмикають одна одну за волосся й порвуть одяг. Що взагалі Нетті тут робить? Де ефект несподіванки? Як усе так швидко зайшло в глухий кут?

Однак у венах Вілми текла значна частка крові польських козаків, і ця її частина вважала такі питання недоречними. Її очікує битва, і це єдине, що має значення.

Нетті побігла на неї, піднявши в руці сікач. Губи оголили звіриний вискал, а з горла вирвалося довге виття.

Вілма пригнулася, виставивши ніж перед собою, ніби величезний викидний. Коли Нетті наблизилася, Вілма випнула його вперед. Ніж глибоко забився Нетті в нутрощі, а тоді скочив угору, розпанахуючи живіт і випускаючи струмінь смердючої рідоти. Вілма на мить перелякалася того, що вчинила, – це дійсно Вілма тримається за інший кінець ножа, заглибленого в Нетті? – і м’язи розслабились. Інерція, за якою ніж рухався вгору, завмерла до того, як лезо сягнуло ошалілого серця Нетті.

– НУУУУ ТИ СУУУУУКА! – закричала Нетті й опустила сікач. Він глибоко, аж до держака, занурився Вілмі в плече, з глухим хрустом розрубуючи ключицю.

Біль величезним дерев’яним брусом вибив усі об’єктивні думки Вілмі з голови. Залишилася сама буйна козачка. Вона висмикнула ніж.

Нетті висмикнула сікач. Для цього довелося задіяти обидві руки, і коли вона нарешті успішно видерла його з кістки, вільна маса тельбухів вислизнула з кривавої діри в її сукні й повисла перед нею блискучим вузлом.

Двоє жінок почали повільно ходити колом, залишаючи ступнями криваві відбитки. Тротуар почав скидатися на якусь дивну схему для танцю Артура Мюррея[80]. Нетті відчула, як світ навколо пульсує великими повільними циклами: колір покидав речі, обертаючи все на розмиту білість, а тоді повільно повертався. Гучними повільними посмикувальними ударами вона відчувала у вухах серцебиття. Нетті усвідомлювала своє поранення, але біль її не турбував. Подумала, що, мабуть, Вілма просто трішки порізала її збоку, нічого серйозного.

Вілма серйозність свого поранення усвідомлювала. Вона розуміла, що тепер не зможе підняти праву руку й що спина сукні наскрізь просякла кров’ю. Проте навіть не думала про те, щоб утекти. Вона ніколи в житті не тікала і не збирається зараз починати.

– Гей! – ледь чутно крикнула якась жінка з іншого боку вулиці. – Гей! Пані, що ви там робите? Ану припиніть, що ви там робите! Припиніть, бо викличу поліцію!

Вілма повернула голову в бік голосу. На мить, коли вона втратила пильність, Нетті зробила крок уперед і махнула сікачем, описуючи плоску широку дугу. Лезо врізалося прямо Вілмі в стегно й хряснуло об тазову кістку, розрубуючи її. Віялом чвиркнула кров. Вілма закричала й гарячково позадкувала, розмахуючи ножем у повітрі перед собою. Ноги перекрутилися, і вона гупнулася на тротуар.

– Агов! Гей!

То була якась бабуся в себе на порозі, що притискала до горла шаль мишачого кольору. Через окуляри очі в неї збільшилися до водянистих кругів жаху. Тепер вона загорлала чистим лементом літньої людини:

– На допомогу! Поліція! Вбивство! ВБЕВСТВОООООО!

Жінки на розі Віллоу і Форд не звернули на це жодної уваги. Вілма кривавою купою повалилася біля знака зупинки, і поки Нетті нетвердою ходою наближалася до неї, їй вдалося пересунутися в сидячу позу, спершись на стовп, після чого вона вистромила ніж угору перед собою.

– Ну давай, суко, – просичала вона. – Іди до мене, якщо не сциш.

Нетті пішла, рухаючи щелепами. Клубок нутрощів метлявся туди-сюди в неї перед сукнею, ніби абортований плід. Права нога наштовхнулася на витягнуту Вілмину ліву, і Нетті поточилася вперед. М’ясницький ніж прохромив її просто під ключицею. Жінка крекнула крізь заповнений кров’ю рот, підняла сікач і вдарила ним. Лезо заглибилося в маківку голови Вілми Джерзик одним глухим звуком – «динь!». Вілма почала здригатися в конвульсіях, тіло брикалося й вихалося під Нетті. Кожне хвицання й судома забивали ніж глибше.

– Убила… мого… песика, – видихнула Нетті, з кожним словом вихаркуючи тонким серпанком кров Вілмі в повернуте догори обличчя.

Після цього вона востаннє здригнулася та обм’якла. Коли Нетті звалилася, її голова стукнулася об стовп.

Тремтяча нога Вілми зіслизнула в канаву. Гарна туфля «для церкви» злетіла й приземлилася на купу листя, а низький підбор вистромився в метушливі хмари. Пальці ніг зігнулися… зігнулися ще раз… і розслабилися.

Жінки лежали, притулені одна до одної, наче коханки, а їхня кров фарбувала цинамонові листки в канаві.

– ВБЕЕЕЕЕЕЕЕЕВСТВОООООООООО! – знову затрубила літня жінка з іншого боку вулиці, а тоді похитнулася назад і, знепритомнівши, повалилася навзнак на підлогу коридору.

Уже й решта жителів району підбігали до вікон і прочиняли двері, розпитуючи одне одного, що сталося, виходили на ґанки й газони, спершу обережно підходячи до місця дії, а тоді поквапно відбігаючи, прикриваючи роти долонями, коли бачили не просто що сталося, а всі криваві деталі.

Врешті-решт хтось потелефонував у шерифську управу.

18

Поллі Чалмерз повільно йшла по Мейн-стріт у бік «Необхідних речей», ховаючи болючі долоні в найтепліші рукавиці, коли почула першу поліцейську сирену. Вона спинилася й побачила, як один із трьох коричневих «плімутів» поліції проїхав через перехрестя Мейн і Лорел, блимаючи й крутячи сиренами. Авто їхало на швидкості п’ятдесят і далі прискорювалося. Одразу за першою машиною помчала друга.

Поллі провела їх поглядом, спохмурнівши. Сирени й швидкі поліцейські автомобілі в Року – рідкість. Цікаво, що трапилося. Щось серйозніше, ніж кіт на дереві, припускала вона. Алан розповість, коли подзвонить увечері.

Поллі знову глянула на вулицю й побачила, що біля входу до своєї крамниці стоїть Ліленд Ґонт і також спостерігає за автомобілями з виразом легкого зацікавлення. Що ж, так вона отримала відповідь принаймні на одне запитання: він таки на місці. Нетті так і не подзвонила їй і не повідомила про це. Це не особливо здивувало Поллі – поверхня розуму в Нетті слизька і думки часто-густо з’їжджають із неї.

Вона рушила далі вулицею. Містер Ґонт роззирнувся й побачив її. Обличчя розпливлося в усмішці.

– Міс Чалмерз! Як приємно, що ви зазирнули!

Поллі кволо всміхнулася. Біль, що на якийсь час утихомирився, повертався, простромлюючи плоть її долонь мережею тонких жорстоких дротів.

– Здається, ми зійшлися на «Поллі».

– Поллі, звісно. Заходьте, страшенно радий вас бачити. А що це за дійство там?

– Без поняття, – призналася вона. Ґонт притримав для неї двері, й Поллі зайшла повз нього в крамницю. – Мабуть, у когось щось трапилось і потрібно когось везти в лікарню. Медична допомога в Норвеї страшенно повільна на вихідних. Хоча навіщо тоді диспетчерці відправляти дві машини?..

Ґонт зачинив за ними двері. Теленькнув дзвіночок. Жалюзі на дверях було опущено, і тепер, коли сонце з іншого боку, інтер’єр «Необхідних речей» здавався похмурим… «Але, – подумала Поллі, – якщо хоч якийсь морок і може бути приємним, то саме такий». Невелика лампа для читання кидала золотаве коло на стійці біля старого касового апарата містера Ґонта. Поруч лежала розгорнута книжка. «Острів скарбів» Роберта Льюїса Стівенсона.

Містер Ґонт пильно дивився на неї, тож Поллі довелося усміхнутись у відповідь на тривогу в його очах.

– Та руки мої мені останні кілька днів добряче чортів здіймають, – сказала вона. – Мабуть, я зараз не дуже схожа на Демі Мур.

– Ви схожа на жінку, яка вельми втомлена і не надто добре почувається, – сказав він.

Усмішка в Поллі на обличчі здригнулася. У його голосі вчувалося розуміння й глибоке співчуття, і на мить Поллі побоялася, що розплачеться. Думка, яка стримала сльози, була дивною: «Його руки. Якщо я заплачу, він спробує мене заспокоїти. Він мене торкнеться».

Поллі підперла посмішку, що вже в’янула.

– Переживу. Завжди ж якось переживала. Скажіть, а Нетті Кобб до вас не заходила?

– Сьогодні? – нахмурився він. – Ні, сьогодні ні. Якби зайшла, я б показав їй новий виріб з карнавального скла, що прийшов учора. Не такий гарний, як той, що я продав їй минулого тижня, але, думаю, їй би було цікаво. А що?

– А… та нічого, – відповіла Поллі. – Вона казала, може, зайде, але Нетті… Нетті часто забуває.

– Вона мені здається жінкою, в якої було важке життя, – похмуро поділився містер Ґонт.

– Так. Було важке.

Поллі промовила ці слова повільно й на автоматі. Вона не могла відвести від нього очей. А тоді долоня тернулася об край скляної шафки, і це змусило її розірвати зоровий контакт. Вона не стрималася й коротко простогнала від болю.

– Усе гаразд?

– Так, усе добре, – відказала Поллі, але це була брехня. Їй і близько не було добре.

Містер Ґонт це чітко зрозумів.

– Ви зле почуваєтеся, – рішуче сказав він. – Тому не морочитиму вас балаканиною. Річ, про яку я вам писав, нарешті прибула. Я вам просто дам її й відправлю додому.

– Дасте?

– Ой, та ні, я вам не подарунок вручаю, – сказав він, переходячи за касову стійку. – Ми одне одного заледве знаємо для такого, чи не так?

Поллі всміхнулася. Видно, що він добрий чоловік, який, природно, хоче зробити приємно першій людині в Касл-Року, яка зробила щось приємне йому. Але їй було складно реагувати, ба більше, було важко навіть встигати за розмовою. Біль у руках був просто монструозний. Тепер вона воліла б не приходити, і, ввічливо це чи ні, тепер їй хотілося чимшвидше вийти, піти додому й ковтнути ще таблетку.

– Це така річ, яку продавець мусить запропонувати на пробу, якщо він людина доброчесна, звісно. – Ґонт дістав кільце з ключами, вибрав потрібний і відімкнув шухлядку під касою. – Якщо покористуєтеся кілька днів, а воно виявиться зовсім непомічним – а я думаю, саме так і буде, – повернете мені. З іншого боку, якщо воно хоч трохи полегшить вашу ситуацію, зможемо обговорити ціну. – Він усміхнувся їй. – І для вас ціна буде просто сміховинною, запевняю.

Поллі збентежено дивилася на нього. Полегшить? Про що він узагалі?

Ґонт дістав маленьку білу коробку й поставив її на стійку. Чудернацькими довгими пальцями зняв кришку й витягнув з бавовняної устілки маленький срібний об’єкт на тонкому ланцюжку. Здавалося, то якесь намисто, але річ, яка звисала, коли містер Ґонт склав пальці над ланцюжком, була схожа на кульку для заварювання чаю або великий наперсток.

– Це єгипетська річ, Поллі. Дуже давня. Не така давня, як піраміди – боже збав! – але все одно дуже старовинна. У ній є щось усередині. Думаю, якесь зілля, хоча напевне не знаю.

Він помахав пальцями. Срібна кулька для заварювання (якщо це вона) застрибала внизу ланцюжка. Усередині щось затрусилося, видаючи слизький пилуватий звук. Поллі він здався дуже неприємним.

– Це називається азка або, здається, ажка, – пояснив містер Ґонт. – У будь-якому разі, це амулет, який начебто відганяє біль.

Поллі спробувала всміхнутися. Вона хотіла бути ввічливою, але серйозно… вона прийшла аж сюди заради цього? Та річ не має навіть естетичної цінності. Вона гидка, сказати відверто.

– Я не думаю, що…

– Я також, – перебив він, – але в безнадійних ситуаціях часто звертаєшся до безнадійних методів. Запевняю вас, це не підробка… ну, тобто, її не виготовлено в Тайвані. Це автентичний єгипетський артефакт – не зовсім реліквія, але точно артефакт з періоду Пізнього занепаду. До неї йде сертифікат походження, де вказано, що це інструмент бенка-літіс, або білої магії. Я хочу, щоб ви прийняли цей предмет і носили. Звучить дурнувато. Мабуть, так і є. Але на землі й на небі трапляються дивні дива, про які ми подекуди мріємо, навіть у найнеобдуманіші моменти філософування.

– Ви в це дійсно вірите? – запитала Поллі.

– Так. Я бачив за своє життя такі речі, що лікувальний медальйон порівняно з ними – цілком звична річ. – На коротку мить у ясно-карих очах промайнув невловимий блиск. – Багато таких речей я бачив. Химерні закутки світу наповнені різним казковим сміттям, Поллі. Але не про те мова. Проблема тут у вас. Нещодавно, коли, мабуть, біль був і близько не такий сильний, як зараз, я подумав, наскільки неприємна ваша ситуація. І припустив, що ця маленька… річ… може бути помічною. Врешті-решт, що вам втрачати? Ви ж усе вже пробували, і ніщо не спрацювало, так?

– Містере Ґонт, я…

– Ліленд, будь ласка.

– Так, гаразд. Ліленде, я ціную вашу турботу, але боюся, що не настільки забобонна.

Поллі підвела голову й побачила, що ясні карі очі уважно дивляться на неї.

– Поллі, питання не в тому, чи забобонні ви… Оця річ забобонна.

Він перебрав пальцями. Азка м’яко застрибала на ланцюжку.

Поллі знову відкрила була рота, але цього разу не сказала нічого. Вона раптом згадала один день минулої весни. Нетті забула випуск «Видющого ока»[81], коли пішла додому. Ліниво гортаючи журнал, проглядаючи історії про дітей- вовкулак у Клівленді й геологічні формації на Місяці, схожі на обличчя Кеннеді, Поллі натрапила на рекламу якогось Молитовного Диска Древніх. Він мав би лікувати головні болі, болі в шлунку й артрит також.

Більшу частину оголошення займав чорно-білий малюнок. На ньому мужик із довгою бородою та чаклунським ковпаком (чи то Нострадамус, чи то Ґендальф, подумала Поллі) тримав у руці над тілом чоловіка в інвалідній колясці щось схоже на дитячу вертушку на паличці. З вертушки на інваліда лився конус світла, і хоча реклама не говорила цього прямо, малося на увазі, що той чоловік за день-два вже витанцьовуватиме до впаду в «Копакабані»[82]. Дурниця, звісно, забобонна цяцька для людей, розум у яких на межі або вже зовсім зламаний від постійного тиску болю й інвалідності, але все одно…

Вона довго дивилася на те оголошення і, хоч яким сміховинним воно було, ледь не набрала номер на 800, вказаний для замовлень телефоном. Бо рано чи пізно…

– Рано чи пізно людині, що страждає від болю, доводиться вивчати навіть найсумнівніші способи, якщо є ймовірність, що ці способи можуть привести до полегшення, – промовив містер Ґонт. – Хіба ні?

– Я… я не…

– Терапія холодом… терморукавиці… навіть лікування радіацією… для вас усе це не спрацювало, правда?

– Звідки ви про все це знаєте?

– Гарний торговець вважає обов’язком дізнатися про всі потреби своїх клієнтів, – сказав Ґонт м’яким, гіпнотичним голосом. Він рушив до неї, простягаючи обома руками срібний ланцюжок, на якому висіла азка. Поллі зіщулилася від тих довгих долонь зі шкірястими нігтями.

– Не бійтеся, дорога моя. Я й волосся вашого не торкнуся. Якщо будете спокійні… і не рухатиметеся…

І Поллі заспокоїлася. Вона не рухалася. Стояла, скромно схрестивши перед собою руки (досі сховані у вовняні рукавиці), і дозволила містерові Ґонту опустити срібний ланцюжок їй над головою. Він зробив це з ніжністю батька, що опускає вуаль нареченої своїй доньці. Поллі відчула себе десь далеко від містера Ґонта, від «Необхідних речей», від Касл-Рока, навіть від себе самої. Почувалася, ніби височіє на якійсь курній рівнині під нескінченним небом, за сотні миль від усіх людей.

Азка вдарилася об блискавку шкіряного водійського пальта, тихо дзенькнувши.

– Запхайте собі за пазуху піджака. А коли прийдете додому – за пазуху блузки. Його потрібно носити якомога ближче до шкіри, щоб досягти максимального ефекту.

– Я не запхаю його за пазуху піджака, – промовила Поллі повільним замріяним тоном. – Блискавка… не можу опустити її.

– Ні? Спробуйте.

Тож Поллі скинула рукавицю й спробувала. На превелике здивування, вона зрозуміла, що здатна зігнути великий і вказівний пальці правої руки саме настільки, щоб узятися за язичок блискавки й потягнути вниз.

– Отак, бачите?

Маленька срібна кулька впала на блузку. Поллі вона здавалася дуже важкою, і це відчуття було не зовсім приємне. Поллі невиразно замислилася, що всередині дає такий порохнявий і слизький звук. Він сказав, що там якесь зілля, але для Поллі воно не звучало ні як листя, ні як порох. Здавалося, всередині щось рухається самотужки.

Містер Ґонт ніби розумів, що їй неприємно.

– Ви звикнете до цього набагато швидше, ніж думаєте. Повірте мені, звикнете.

Десь ізнадвору, за тисячі миль звідси, вона знову почула сирени. Вони звучали ніби стривожені духи.

Містер Ґонт повернувся й відірвав очі від її обличчя, а Поллі одразу відчула, що до неї повертається зосередження. Вона відчула себе дещо спантеличено, але також і приємно. Наче коротко, але гарно подрімала. Відчуття суміші дискомфорту й занепокоєння зникло.

– Руки все одно болять, – зауважила вона.

І це була правда… та хіба болять настільки ж сильно? Їй здавалося, що стало трохи легше, але це може бути лише навіювання – наче Ґонт влаштував їй якийсь гіпноз, змушуючи прийняти азку. Або це лише тепло крамниці після холоду на вулиці.

– Я вельми сумніваюся, що обіцяний ефект почне діяти одразу, – сухо проронив містер Ґонт. – Але ви спробуйте. Гаразд, Поллі?

Вона стенула плечима.

– Добре.

Урешті-решт, що вона втрачає? Кулька настільки мала, що навіть не випинатиметься з-під блузки й светра. Їй не доведеться відповідати на запитання про це, якщо ніхто не знатиме, що там, і це їй цілком підходить – Розалі Дрейк буде цікаво, а Алан, забобонний десь як пеньок від дерева, мабуть, повважає це смішним. А Нетті… ну, Нетті, певно, побожно мовчатиме, якщо дізнається, що Поллі носить чесно-пречесно магічний амулет, точнісінько як ті, що продаються в її улюбленому «Видющому оці».

– І не можна це знімати, навіть у дýші, – проінструктував містер Ґонт. – Нема потреби. Кулька з чистого срібла, вона не поіржавіє.

– А якщо зніму?

Він м’яко кашлянув у долоню, ніби засоромившись.

– Ну, цілющий ефект азки накопичується. Людині, що її носить, стає трохи краще сьогодні, ще краще завтра, і так далі. Принаймні так мені сказали.

«Хто сказав?» – замислилася вона.

– Але якщо азку зняти, людина повертається до попереднього болісного стану не повільно, а одразу, а тоді має чекати дні чи навіть тижні, щоб повернути втрачений ефект, коли вдягає азку знову.

Поллі трошки засміялася. Не змогла стриматись і відчула полегшення, коли Ліленд Ґонт приєднався до неї.

– Знаю, як це звучить, – промовив він, – але я просто хочу допомогти чим можу. Вірите?

– Вірю, – сказала вона, – і дякую вам.

Але коли Поллі дозволила йому провести її з крамниці, то почала замислюватися й про інші речі. Наприклад, був отой стан, близький до трансу, коли він опустив ланцюжок їй над головою. Також була сильна відраза до його доторків. Ці речі вельми контрастують із почуттями дружби, поваги й співчуття, які він випромінював ледь не видимою аурою.

Може, він її якось загіпнозував? Дурна ідея… але чи настільки? Вона намагалася чітко згадати, що відчула, коли вони обговорювали азку, і не змогла. Якщо він так і вчинив, це було ненавмисне і з її допомогою. Вона радше перейшла в приголомшений стан, який іноді спричиняється надміром перкодану. Це їй найбільше не подобається в таблетках. Ні, подумала вона, це друге, що їй не подобається. А справді ненавидить вона те, що тепер вони не завжди діють.

– Я б завіз вас додому, якби водив, – сказав містер Ґонт, – але, на жаль, я так і не навчився.

– Усе цілком гаразд, – відказала Поллі. – Я дуже вдячна за вашу доброту.

– Подякуєте, якщо воно працюватиме, – відповів він. – Гарного вам дня, Поллі.

У повітрі залунало ще більше сирен. Ті долинали зі східного боку міста, з Елм, Віллоу, Понд та Форд-стріт. Поллі обернулася в той бік. Щось у тих звуках сирен, особливо в такий тихий день, породжувало примарно загрозливі думки – не зовсім óбрази – про наближення фатуму. Звуки затихали, слабнучи, ніби невидима контактна спіраль годинника, в ясному осінньому повітрі.

Поллі обернулася, щоб сказати щось про це містерові Ґонту, але двері були зачинені. Табличка

ЗАЧИНЕНО

висіла між опущеними жалюзі і склом, похитуючись із боку в бік на ниточці. Поки вона стояла спиною, Ґонт повернувся всередину, настільки тихо, що Поллі навіть не почула.

Поллі повільно вирушила додому. Перш ніж дійти до кінця Мейн-стріт, вона побачила ще одну поліцейську машину. Цього разу поліція штату.

19

– Денфорте?

Міртл Кітон переступила поріг дверей у вітальню. Їй ледь вдавалося втримати набір для фондю, поки вона діставала ключ, який Денфорт залишив у замку.

– Денфорте, я вдома!

Жодної відповіді, і телевізор вимкнено. Дивно, він же був так рішуче налаштований дістатися додому саме до початку гри. Міртл замислилася, чи не міг він піти подивитися гру деінде, наприклад до Ґарсонів, але двері гаража були опущені, тобто авто всередині. А Денфорт ніколи нікуди не ходить пішки, якщо є можливість цього уникнути. Особливо по В’ю, досить крутій вулиці.

– Денфорте? Ти тут?

Жодної відповіді. У їдальні лежало перекинуте крісло. Спохмурнівши, Міртл поставила набір для фондю на стіл і поправила крісло. Перші ниточки хвилювання, тонкі, як павутина, обплутали її розум. Вона рушила до дверей кабінету. Підійшовши, вона схилила голову до дерева й прислухалася. Майже не сумнівалася, що почула м’яке порипування крісла.

– Денфорте? Ти там?

Без відповіді… але їй здалося, що вона почула тихий кашель. Тривога перетворилася на страх. Останнім часом Денфорт переживає значний стрес (він єдиний з міських виборних, хто справді багато працює) і бере на себе набагато більше, ніж може винести. А що, як у нього інфаркт? Якщо він там лежить на підлозі? Якщо той звук не кашель, а то Денфорт силкується дихати?

Чудовий ранок і день, які вони провели разом, лише підсилювали ймовірність такої думки: спочатку приємний початок, а тоді катастрофічний провал. Міртл потягнулася до ручки дверей кабінету… а тоді відхопила руку й натомість нервово почала смикати себе за шкіру на горлі. Їй довелося пережити кілька гнівних випадків, які навчили її ніколи без стукоту не турбувати Денфорта в кабінеті… і ніколи, ніколи, ніколи не заходити в його sanctum sanctorum[83] без запрошення.

«Так, але раптом у нього інфаркт… або… або…»

Думка про перевернуте крісло й новий страх пронизали її тіло.

«А якщо він прийшов додому й натрапив на злодія? А якщо злодій влупив Денфорта по голові, вирубив його і затягнув у кабінет?»

Міртл затарабанила градом по дверях.

– Денфорте? З тобою все добре?

Без відповіді. Жодного звуку в будинку, окрім урочистого цокання підлогового годинника у вітальні, і… так, вона була впевнена: поскрипування крісла в Денфортовому кабінеті.

Долоня знову почала підкрадатися до ручки.

– Денфорте, ти…

Кінчики пальців уже торкнулися ручки, коли його голос проревів на неї, від чого Міртл відскочила від дверей, слабко писнувши.

– Відчепися від мене! Ти не можеш відчепитися від мене, суко ти тупа?

Міртл простогнала. Серце відбійним молотком тарахкотіло у горлі. Це було не просто несподівано: у Денфортовому голосі клекотали лють і незагнуздана ненависть. Після спокійного й приємного ранку, який вони провели, він би не образив її сильніше, навіть якби погладив по щоці жменею лез.

– Денфорте… я думала, ти поранився. – Голос обернувся тихим придихом, вона ледве чула себе.

– Відстань від мене! – Тепер він стояв одразу за дверима, судячи зі звуку.

«О Господи, звучить так, наче він збожеволів. Таке можливо? Як це можливо? Що сталося після того, як він висадив мене в Аманди?»

Але на ці запитання не було відповідей. Лише біль. Тож вона тихенько спустилась, узяла гарну новеньку ляльку з шафи у швейній кімнаті, тоді пішла в спальню. Вона роззулася і лягла на свій бік ліжка, стискаючи ляльку в руках.

Десь далеко одна одну перебивали сирени. Вона не звернула на це уваги.

Спальня в цю пору дня виглядала чудово, повна яскравого осіннього сонця. Міртл цього не бачила. Вона бачила лише темряву. Відчувала тільки страждання, глибоке хворе страждання, яке навіть прекрасна лялька не може пом’якшити. Страждання ніби наповнило її горло й не давало дихати.

Яка ж вона була щаслива сьогодні – така невимовно щаслива. Він також був щасливий. У цьому Міртл не сумнівалася. А тепер усе стало ще гірше, ніж до того. Набагато гірше.

Що ж сталося?

О Боже, що сталося і хто за це несе відповідальність?

Міртл обійняла ляльку, перевела погляд на стелю й невдовзі почала плакати сильними тихими схлипуваннями, від яких усе тіло тряслося.

Розділ одинадцятий

1

За п’ятнадцять хвилин до півночі тієї довгої-довгої жовтневої неділі відчинилися двері з підвалу крила штату лікарні «Кеннебек Веллі», і через поріг переступив шериф Алан Пенґборн. Він ішов повільно, опустивши голову. Ступні, сховані в лікарняні капці з гумовою підошвою, шурхотіли по лінолеуму. Коли двері за ним зачинилися, можна було прочитати табличку на них:

МОРГ СТОРОННІМ ВХІД ЗАБОРОНЕНО

У дальньому кінці коридору працівник у сірій уніформі повільними, лінивими рухами полірував підлогу натирачем. Алан підійшов до нього, дорогою скидаючи лікарняну шапочку. Він припідняв зелений халат і запхав шапочку в задню кишеню блакитних джинсів. М’який гул натирача заганяв його в сон. Лікарня в Оґасті – останнє місце, де йому хотілося б сьогодні бути.

Коли Алан наблизився, прибиральник підняв голову і вимкнув свій апарат.

– Не дуже добре виглядаєш, друже, – привітався він з Аланом.

– Не здивований. Сигарету маєш?

Прибиральник витягнув з нагрудної кишені пачку «Страйка» й вистрілив однією цигаркою Аланові.

– Але тут курити не можна, – попередив він і кивнув на двері моргу. – Лікар Раян може сцену закатати.

Алан кивнув.

– А де?

Прибиральник повів його в проміжний коридор і показав на двері за кілька метрів.

– Вийдеш на алеї за будівлею. Але підіпри чимсь двері, бо назад доведеться обходити аж до переднього входу. Сірники маєш?

Алан пішов коридором.

– Ношу запальничку з собою. Дякую за дим.

– Чув, там сьогодні подвійне, – гукнув йому прибиральник.

– Правильно чув, – відповів Алан не обертаючись.

– Розтини – то чистий жах, правда?

– Так, – погодився Алан.

Позаду знову почувся м’який гул натирача. Чистий жах, так. Розтини Нетті Кобб і Вілми Джерзик були двадцять третім і двадцять четвертим у його кар’єрі, і всі вони були чистим жахом, але ці два поки тримали першість.

Двері, на які вказав прибиральник, були обладнані ручкою «антипаніки». Алан роззирнувся, щоб знайти щось, чим би їх можна було підперти, і не побачив нічого підхожого. Він зняв халат, зібгав його в кульку й відчинив двері. Всередину полилося нічне повітря, прохолодне, але дивовижно свіже після застояного духу спирту в моргу й сусідньої секційної зали. Алан вставив скручений халат між дверима й одвірком і вийшов на вулицю. Він обережно відпустив двері, побачив, що халат не дасть замку заклацнутись, і забув про це. Алан сперся на шлакобетонну стіну біля смужки світла, що лилося з прочинених дверей, і запалив цигарку.

Від першої затяжки в нього закрутилося в голові. Алан намагався кинути майже два роки, і йому це майже вдавалося. А тоді щось стається. Таке вже прокляття й благословення роботи поліцейського: завжди щось стається.

Він підняв очі на зорі, які його зазвичай заспокоювали, і побачив небагато – високопотужні лампи, що оточували лікарню, приглушували їх сяйво. Йому вдалося розгледіти Великий Ківш, Оріон і бляклу червонувату цятку, мабуть Марс, але оце й усе.

«Марс, – подумав він. – Це він. Без сумніву. Військові з Марса приземлилися в Касл-Року близько полудня, і перші люди, яких вони зустріли, – це Нетті й та сука Джерзичка. Марсіяни вкусили їх і передали сказ. Це єдиний варіант, як таке пояснити».

Він подумав, чи не підійти до Генрі Раяна, головного судмедексперта штату Мейн, і не сказати: «Це випадок позаземного втручання, лікарю. Справу закрито». Сумнівався, що Раяна це повеселить. Для нього це також довга ніч.

Алан глибоко затягнувся сигаретою. На смак дим був просто пречудовий, хоч і дарував запаморочення, і він відчув, що чудово розуміє, чому куріння тепер заборонено в усіх публічних місцях кожної лікарні Америки. Жан Кальвін цілком мав рацію: жодна річ, яка дарує такі почуття, не може нести тобі хоч якусь користь. Але тим часом жахни мене тим нікотином, мужик, – від нього так добре.

Він ліниво припустив, як гарно було б купити собі цілу пачку таких же «страйків», зірвати з неї обидва кінці, а тоді прикурити всю ту хрінотінь паяльною лампою. Подумав, як гарно було б напитися. «Зараз дуже поганий час, щоб напиватися», – подумав він. Іще одне непохитне правило життя: завжди, коли дуже треба напитися, не можна собі цього дозволити. Алан туманно замислився: можливо, алкоголіки всього світу не єдині, хто правильно розуміє свої пріоритети.

Струмочок світла біля ніг виріс до ширини потоку. Алан повернувся й побачив Норріса Ріджвіка. Норріс вийшов і прихилився до стіни біля Алана. На ньому досі була зелена шапочка, але набакир, і зав’язки висіли ззаду над халатом. Колір його шкіри приблизно збігався з кольором халата.

– Це жесть, Алане.

– Твої перші, так?

– Ні, я бачив розтин і раніше, коли був у Норт-Віндемі. Отруєння чадним газом. Але ці… Це жесть, Алане.

– Ага, – відповів він і видихнув дим. – Жесть.

– Маєш ще сигарету?

– Ні… вибач. Я цю стрельнув у прибиральника. – Він глянув на заступника з певною цікавістю. – Не знав, що ти куриш, Норрісе.

– Та я й не курю. Але, думаю, можу почати.

Алан м’яко розсміявся.

– Мужик, уже не дочекаюся, як завтра поїду на рибу. Чи в нас вихідні скасовано, доки не розберемося з цим триндецем?

Алан подумав над цим, тоді похитав головою. Це ж насправді не марсіяни винні. Уся ця справа виглядає досить просто. Саме тому вона й така страшна. Він не бачив причини скасовувати Норрісові вихідні.

– Чудово, – сказав Норріс і додав: – Але якщо ти хочеш, я прийду. Без проблем.

– Та ні, Норрісе, нема потреби, – відказав він. – Джон і Клат на зв’язку: Клат пішов з хлопцями з карного поговорити з Пітом Джерзиком, а Джон узяв команду слідчих перевірити, що в Нетті. Вони тримають контакт. Там усе досить очевидно. Гидко, але очевидно.

Саме так… і все одно це його турбувало. На якомусь глибинному рівні він був дуже стривожений.

– А що сталося? Ну, тобто та сучка Джерзичка на це роками напрошувалася, але я думав, якщо хтось нарешті вийде з нею сам на сам, то закінчиться синцем під оком або зламаною рукою… але точно не чимсь отаким. Це просто вона не на ту напала?

– Думаю, саме так це й можна підсумувати, – промовив Алан. – Вілма натрапила на найгіршу особу в Касл-Року, з якою варто починати ворожнечу.

– Ворожнечу?

– Поллі минулої весни подарувала Нетті щеня. На початках воно трохи гавкало. І Вілма через це дуже багато скаржилася.

– Справді? Не пригадую ніяких скарг.

– Офіційну скаргу вона подала лише раз. Я її перехопив. Поллі запитала, чи я можу. Вона почувалася частково винною, бо то ж вона подарувала Нетті того пса. Нетті сказала, що триматиме його всередині якомога більше, і цим для мене все вирішилося. Пес гавкати припинив, але Вілма, очевидно, від Нетті не відчепилася. Поллі каже, що Нетті, коли бачила Вілму, переходила на інший бік вулиці, навіть якщо та була за два квартали. Нетті ледь не показувала їй «козу» від злого ока. А тоді, минулого тижня, вона переступила межу. Пішла до Джерзиків, поки Піта й Вілми не було вдома, побачила простирадла на мотузці та обкидала їх багном із городу.

Норріс присвиснув.

– А ця скарга до нас надходила, Алане?

Алан похитав головою.

– Відтоді й до сьогодні все те було між ними особисто.

– А що Піт Джерзик?

– Ти знаєш Піта?

– Ну… – Норріс замовк. Подумав про Піта. Подумав про Вілму. Подумав про їхню пару разом. Повільно кивнув. – Мабуть, боявся, що Вілма голову йому відкусить, якщо він спробує побавитися в суддю… тому лишився осторонь. Так?

– Типу того. Насправді він, напевно, трохи відстрочив усе це. Клат каже, Піт розповів хлопцям з карного, що Вілма хотіла піти до Нетті, як тільки побачила свої простирадла. Вона вже тоді була готова рвати й метати. За словами Піта, вона подзвонила Нетті й збиралася відірвати їй голову і насрати в горло.

Норріс кивнув. Між розтином Вілми і розтином Нетті він потелефонував диспетчерці в Касл-Рок і попросив список скарг, що стосувались обох жінок. У Нетті список був короткий – лише один пункт. Вона посварилася з чоловіком і вбила його. Кінець. Жодних конфліктів до того і жодних відтоді, включно з кількома останніми роками, які вона провела знову в місті. У Вілми ситуація була діаметрально протилежна. Вона нікого не вбивала, але список скарг – поданих від неї й на неї – був довгий і тягнувся ще з часів, коли вона навчалася в школі, де якось зацідила вчителеві в око за те, що він наказав їй лишитися після уроків. У двох випадках злякані жінки, яким бракувало талану або розважливості, потрапляли в чорну книжку Вілми, і вони просили про захист поліції. Вілма також була суб’єктом трьох за кілька років скарг через напад. Кінець кінцем усі звинувачення було знято, але не потрібно багато знати, щоб розуміти, що жодна людина при своєму глузді не буде свідомо придовбуватися до Вілми Джерзик.

– Вони одна одній поперек горла стояли, – пробурмотів Норріс.

– Та не кажи.

– Чоловік відмовив Вілму йти туди, коли це їй уперше стрельнуло в голову?

– Він навіть не пробував, зате знав кращий спосіб. Піт розповів Клатові, що кинув їй до чаю дві пігулки ксанаксу, і це трохи охолодило їй голову. Узагалі, Джерзик каже, ніби думав, що тим скінчилося.

– Ти йому віриш, Алане?

– Так… наскільки можу вірити комусь, не бачачи цю людину на власні очі.

– А що то таке, що він кинув їй у чай? Наркота?

– Заспокійливе. Джерзик сказав операм, що вже кілька разів так робив, коли в неї дах їхав, і це непогано діяло. Думав, цього разу також подіє.

– Але не подіяло.

– Думаю, спочатку подіяло. Принаймні Вілма не одразу кинулася гризти Нетті за сраку. Але я майже впевнений, що вона продовжувала тероризувати Нетті. Така була схема, коли вони гиркалися через пса. Вілма дзвонила, їздила Нетті навколо будинку. Отаке всяке. У Нетті ж шкіра досить тонка. Такі речі її сильно зачіпали. Джон Лапойнт і група оперів, з якими я його відправив, пішли до Поллі близько сьомої. Поллі сказала, майже певна, що Нетті щось гризло. Сьогодні вранці вона заходила до Поллі й щось там проговорилася. Тоді Поллі цього не зрозуміла. – Алан зітхнув. – Думаю, тепер жалкує, що не слухала уважніше.

– І як Поллі це пережила, Алане?

– Та нормально наче.

Він говорив із нею двічі, одного разу з будинку біля місця злочину, а вдруге звідси, з «Кеннебек Веллі», одразу після того, як вони з Норрісом приїхали. В обох випадках її голос звучав спокійно й контрольовано, але Алан відчував сльози й збентеження під добре втриманою поверхнею. Він зовсім не здивувався під час першого дзвінка, що вона знає майже все: новини, особливо погані, обходять малі міста досить швидко.

– А що ж запустило той великий вибух?

Алан здивовано подивився на Норріса, а тоді згадав, що він ж іще не знає. Алан отримав більш-менш повний звіт від Джона Лапойнта між розтинами, поки Норріс був на іншому телефоні з Шилою Бріґгем і складав список скарг, що стосуються обох жінок.

– Якась із них вирішила загострити ситуацію, – пояснив він. – Думаю, Вілма, але деталі поки туманні. Виходить так, що зранку Вілма пішла до Нетті додому, поки та відвідувала Поллі. Нетті, мабуть, лишила двері незамкненими або навіть не прикрила нормально, і вітер їх відчинив – ну, знаєш, як сьогодні вітряно було.

– Ага.

– Тому, мабуть, усе почалося з типового об’їзду будинку Нетті, щоб та була в тонусі. Коли Вілма побачила, що двері відчинені, об’їзд переріс у дещо інше. Можливо, було не зовсім так, але мені здається, все сходиться.

Він ще не встиг договорити, як Алан усвідомив, що ці слова – брехня. Ніщо не сходиться, і в цьому проблема. Воно мало б сходитися, він хотів, щоб сходилося, але ні. Його доводило до сказу те, що не було жодних причин для такого відчуття неправильності, принаймні таких, які він міг би пояснити. Найближче, до чого йому вдалося дійти, – це замислитися, як Нетті могла бути такою легковажною, що не просто забула замкнути двері, а ще й неміцно їх зачинила, якщо вона мала таку параною через Вілму Джерзик… і цього недостатньо для підозр. Цього недостатньо, тому що не всі клямки в Нетті в голові міцно закріплені і неможливо робити якісь припущення про те, що така людина зробила чи не зробила б. І все одно…

– І що Вілма зробила? – запитав Норріс. – Поперекидала все у неї в домі?

– Убила песика Нетті.

– Що?

– Ти почув.

– Господи! Ну й сука!

– Ну так, але ж ми це й так знали, правда?

– Так, але все одно…

І от знову. Навіть Норріс Ріджвік, на якого можна розраховувати, навіть після стількох років, як він заповнює мінімум двадцять відсотків паперової роботи догори сракою: «Так, але все одно».

– Швейцарським армійським ножем. Штопором, якщо точніше, і приколола на нього записку, де сказано, що це відплата за простирадла. Тому Нетті пішла до Вілми і прихопила кілька каменюк. Вона самотужки пообгортала їх записками. У записках було сказано, що це останнє попередження для Вілми. Камінням вона закидала всі вікна першого поверху Джерзиків.

– Матір Божа, – промовив Норріс не без частки захоплення.

– О десятій тридцять Джерзики вирушили на одинадцятигодинну месу. Після меси у них був ланч у Пуласкі. Піт Джерзик залишився, щоб подивитися гру «Петріотс» із Джейком Пуласкі, тож не мав шансів навіть спробувати втихомирити Вілму.

– Вони на тому розі випадково зустрілися? – запитав Норріс.

– Сумніваюся. Думаю, Вілма пішла додому, побачила збитки і забила Нетті «стрілку».

– Тобто як на дуель викликала?

– Саме так.

Норріс свиснув, тоді якийсь час постояв мовчки, склавши руки за спиною, вдивляючись у темряву.

– Алане, а нащо нам узагалі ходити на ті довбані розтини? – нарешті запитав він.

– Протокол, напевно, – відповів Алан, але не тільки… принаймні для нього. Якщо тебе турбує те, як виглядає якась справа або як вона відчувається (як-от його турбувало, як виглядає і відчувається ця справа), на розтині можна побачити щось, що перемкне мізки з нейтральної передачі на якусь наступну. Можна побачити гачок, за який зачепитися.

– Ну що ж, тоді настав час округу найняти протокольного поліцейського, – буркнув Норріс, а Алан засміявся.

Усередині, проте, він не сміявся, і не лише тому, що це завдасть Поллі сильного удару на наступні кілька днів. Щось у цій справі не так. Усе наче на поверхні, але в глибині, де живуть (і іноді ховаються) інстинкти, марсіянські військові все одно здаються логічнішим поясненням. Принаймні для Алана.

«Та ну! Хіба ти щойно не розклав Норрісові все по поличках від А до Я за час, поки викуриш цигарку?»

Так, розклав. У цьому й полягає частина проблеми. Хіба можуть двоє жінок, навіть якщо одна з них напівбожевільна, а інша – отруйне падло, зустрітися просто на розі вулиць і порубати одна одну на кубики, як парочка очамрілих наркош, із таких простих причин?

Алан не знав. І оскільки він не знав, то шпурнув цигарку геть і почав ще раз усе це продумувати.

2

Для нього все почалося з дзвінка від Енді Клаттербака. Алан щойно вимкнув гру «Петріотс» і «Джетс» («Петріотс» відставали на тачдаун і триочковий гол, а друга чверть розпочалася три хвилини тому) і вже натягував пальто, коли задзвонив телефон. Алан збирався навідатися в «Необхідні речі», подивитися, чи є там містер Ґонт. Міркував, що, можливо, навіть зустріне там Поллі, врешті-решт. Дзвінок від Клата все змінив.

Едді Ворбертон, як повідомив Клат, саме вішав слухавку, коли він, Клат, повернувся з ланчу. Якась перепалка у районі «деревних вулиць»[84]. Якісь жінки посварилися чи щось таке. Було б непогано, сказав був Едді, щоб Клат потелефонував шерифові й розповів про проблему.

– Якого лисого дідька Едді Ворбертон відповідає на дзвінки в управі? – роздратовано запитав Алан.

– Ну, враховуючи, що диспетчерський кабінет був порожній, він подумав…

– Та він знає процедуру, як і всі: якщо диспетчерки немає, нехай вхідні дзвінки приймає Мудило.

– Я не знаю, чому він відповів на виклик, – сказав Клат із погано прихованою нетерплячкою, – але не думаю, що це важливо. Чотири хвилини тому, поки я балакав з Едді, надійшов другий дзвінок про це. Якась стара жіночка. Імені я не записав – вона була або надто засмучена, щоб назватися, або просто не хотіла. Та вона каже, що там якась серйозна бійка на розі Форд і Віллоу. Двоє жінок. Пані сказала, що в них ножі. Каже, вони досі там.

– Досі б’ються?

– Ні, обоє лежать. Сварка скінчилася.

– Ясно. – Розум Алана почав клацати швидше, ніби експрес, що набирає швидкість. – Ти виклик записав, Клате?

– Та ясне діло.

– Добре. Сьогодні на зміні Сітон, так? Відправ його туди негайно.

– Уже відправив.

– Молодець. Тоді дзвони в поліцію штату.

– Хочете викликати оперів?

– Поки що ні. Наразі поясни їм ситуацію. Побачимося на місці.

Діставшись на місце злочину й побачивши масштаби різанини, Алан зв’язався з оксфордським штабом поліції штату і сказав, щоб вони негайно відправили групу карного розшуку… дві, якщо є можливість. На той час Клат і Сітон Томас стояли перед тілами полеглих жінок, розвівши руки, й наказували людям повертатися в домівки. Прибув Норріс, подивився, тоді дістав з багажника автомобіля рулон жовтої плівки з написами «МІСЦЕ ЗЛОЧИНУ НЕ ПЕРЕТИНАТИ». Плівка припала товстим шаром пилу, і пізніше Норріс сказав Аланові, що не був певний, чи вона приклеїться, така стара.

Але приклеїлася. Норріс натягнув її між стовбурами дубів, формуючи великий трикутник навколо двох жінок, що наче обіймалися під знаком зупинки. Цікавці в домівки не повернулися, але відступили на свої території. Їх було зо п’ять десятків, і кількість збільшувалася, оскільки дзвонили телефони і сусіди квапилися, щоб подивитися на місце катастрофи. Енді Клаттербак і Сітон Томас мали вигляд нервозний, що ледь не були готові подіставати стволи й роздати попереджувальних пострілів. Алан розумів, як вони почуваються.

У Мейні відділ карного розшуку поліції штату займається розслідуванням убивств, і для таких зелених копів (а в шерифській управі Касл-Рока майже всі такі) найстрашніший час був між відкриттям злочину і прибуттям оперів. Місцеві копи й окружні лягаві прекрасно знають, що саме за цей час найчастіше розривається так званий ланцюг доказів. Більшість також знають, що те, що вони роблять упродовж цього періоду, буде скрупульозно досліджено різними кабінетними експертами – більшість із суду й кабінету генпрокурора штату, – які вважають, що ті зелені копи, навіть окружні, – просто купка Заступників Доґів з руками з жопи і пальцями-сардельками.

Усі ті юрби мовчазних людей, що стояли на газонах з іншого боку вулиці, були, бляха, моторошні. Вони нагадували Аланові зомбі з торговельного центру у «Світанку мерців».

Із заднього сидіння Алан узяв мегафон на акумуляторі й наказав їм негайно розійтися по домівках. Вони почали. Після цього він іще раз пробігся по протоколу в голові й зв’язався рацією з диспетчеркою. За цю роботу взялася Сандра Макміллан. Вона не така тверда, як Шила Бріґгем, але в степу і хрущ м’ясо… і ще Алан припускав, що Шила невдовзі дізнається, що сталося, й прибуде на місце. Якщо її приведе не почуття обов’язку, то принаймні цікавість.

Алан сказав Сенді знайти Рея Ван Еллена. Рей працював судмедекспертом за викликом в окрузі Касл, а ще окружним коронером, і Алан хотів, щоб він був тут, коли прибудуть опери, якщо це можливо.

– Вас зрозуміла, шерифе, – зарозуміло відповіла Сенді. – База чиста.

Алан підійшов до своїх поліцейських на місці злочину.

– Хто з вас підтвердив, що жінки мертві?

Клат і Сіт Томас перезирнулися з ніяковим подивом, і Алан відчув, як у нього обривається серце. Ще один бал для кабінетних експертів – або ні. Першого загону карного розшуку поки немає, хоча він уже чув наближення сирен. Алан прослизнув під стрічкою й підійшов до знака зупинки, навшпиньках, ніби дитина, що тікає з дому в комендантську годину.

Розлита кров ледь не калюжею зібралася навколо жертв і в зачопованій опалим листям стічній канаві поруч, але тонкий струмінь бризок – що їх судові медики називають зустрічними – нерівним колом окроплював місцевість навколо тіл. Алан став на коліно просто за межами кола, простягнув руку й зрозумів, що може дотягнутися до трупів – він не сумнівався в їхньому стані, – лише нахилившись уперед до самого краю балансу й витягнувши руку.

Він зиркнув на Сіта, Норріса й Клата. Ті збилися в групку й витріщалися на нього великими очима.

– Сфотографуйте мене, – наказав він.

Клат і Сітон тільки й дивилися на нього так, наче він дав їм наказ таґальською мовою, але Норріс кинувся до Аланового авто, покопирсався ззаду і знайшов там старий «полароїд», один із двох, якими вони користуються для фотографування місць злочину. На нараді комітету закупівель Алан збирався попросити ще як мінімум один фотоапарат, але в цей день зустріч комітету здавалася дуже неважливою.

Норріс поквапився назад із фотоапаратом, націлився і клацнув. Заскімлив рушій.

– Краще зроби ще одну, про всяк випадок, – попросив Алан. – І тіла зніми. Мені не треба, щоб ті потім казали, що ми розірвали ланцюг доказів. Хер їм собачий.

Він усвідомлював, що його голос звучить трішки буркотливо, але нічого не міг подіяти.

Норріс зробив іще один знімок «полароїдом», задокументовуючи позу Алана за межами кола доказів і те, як тіла лежать під знаком зупинки. Тоді Алан обережно нахилився вперед і притиснув пальці до залитої кров’ю шиї жінки, що лежала зверху. Пульсу не було, звісно, але за секунду через тиск, який спричинили пальці, голова жінки відліпилася від стовпа й повернулася боком. Алан одразу ж упізнав Нетті й подумав про Поллі.

«О Боже», – зітхнув він. Після цього механічно перевірив пульс у Вілми, хоча тій у голову було забито сікач для м’яса. Щоки й лоб у неї були поцятковані дрібними крапельками крові. Скидалося на дикунське татуювання.

Алан підвівся й повернувся до своїх хлопців, які стояли по той бік стрічки. Він не міг припинити думати про Поллі і знав, що це неправильно. Йому потрібно викинути її з голови, інакше точно все просере. Алан задумався, чи хтось із роззяв уже впізнав Нетті. Якщо так, Поллі точно почує про це раніше, ніж він їй зателефонує. Алан відчайдушно сподівався, що вона не прийде сюди сама подивитися.

«Тобі не можна зараз цим перейматися, – застеріг він себе. – У тебе на руках подвійне вбивство, судячи з усього».

– Діставай нотатник, – наказав він Норрісові. – Будеш моїм писарем.

– Бляха, Алане, ти ж знаєш, який у мене страшний почерк.

– Просто пиши.

Норріс передав «полароїд» Клатові й дістав із задньої кишені нотатник. Разом з тим із кишені випала планшетка з пачкою повідомлень про порушення правил дорожнього руху, кожне проштамповане його іменем і печаткою. Норріс зігнувся, підняв планшетку з тротуару й неуважно запхав назад у кишеню.

– Пиши, що голова жінки зверху, надалі зазначеної як «Жертва 1», була сперта на стовп знака зупинки. Я ненавмисно зіштовхнув її, коли перевіряв пульс.

«Як легко перейти на поліцмову, – спало на думку Аланові, – де автомобілі перетворюються на “засоби пересування”, пройдисвіти стають “злочинцями”, а мертві місцеві – “зазначеними жертвами”. Поліцмова – чудовий скляний бар’єр».

Він обернувся до Клата й наказав йому пофотографувати нове розміщення тіл, відчуваючи неймовірну вдячність за те, що Норріс задокументував первинну позицію, перш ніж Алан торкнувся жінок.

Клат сфотографував.

Алан обернувся назад до Норріса.

– Далі запиши, що коли голова Жертви 1 поворухнулася, я упізнав її як Нетицію Кобб.

Сітон присвиснув.

– Це що, Нетті?

– Так. Це вона.

Норріс записав цю інформацію в нотатник. Тоді запитав:

– Що тепер робимо, Алане?

– Чекаємо, доки приїде загін карного розшуку, й намагаємося виглядати жваво, коли вони будуть тут, – сказав Алан.

Загін прибув менш ніж за три хвилини двома автомобілями, після яких приїхав Рей Ван Еллен на старому розхитаному «субару брет». Ще через п’ять хвилин на блакитному мікроавтобусі прибула команда ідентифікації поліції штату. Усі представники поліції штату закурили сигари. Алан знав, що вони це зроблять. Тіла свіжі, вони надворі, але ритуал сигар незмінний.

Почалася неприємна робота, відома в поліцмові під назвою «опечатання місця злочину». Це тривало до темряви. Алан уже раніше кілька разів працював із Генрі Пейтоном, головою оксфордського штабу (і таким чином номінальним головою цієї справи й зайнятих нею оперів). У Генрі він ніколи не бачив навіть найменшого натяку на фантазію. Цей чоловік – трудяга, але трудяга ретельний і сумлінний. Саме через призначення Генрі Алан відчув, що може відійти на якийсь час і подзвонити Поллі.

Коли він повернувся, руки жертв ховали в галонові поліетиленові пакетики на застібці. У Вілми Джерзик одна ступня була боса, тож їй призначили таку ж процедуру. Команда ідентифікації підійшла і зробила майже три сотні фотографій. На той час прибуло більше представників поліції штату. Одні відтісняли натовп, який знову намагався наблизитися, інші аж до муніципалітету проганяли набіглих телевізійників. Поліцейський художник зробив короткий ескіз на схемі місця злочину.

Нарешті подбали і власне про тіла – окрім, звісно, одного останнього нюансу. Пейтон вручив Аланові пару одноразових хірургічних рукавичок і пакет із застібкою.

– Сікач чи ніж?

– Я візьму сікач, – сказав Алан.

Цей інструмент був запаскудженіший із двох, досі вкритий фрагментами мозку Вілми Джерзик, але йому не хотілося торкатися Нетті. Вона йому подобалася.

Коли знаряддя вбивства повитягували, позначили ярликами, розклали по пакетиках і відправили в Оґасту, два загони карного розшуку взяли справу на себе й почали обшукувати територію навколо тіл, які досі лежали в смертельних обіймах, а кров у калюжі під ними тверднула до стану емалі. Коли Реєві Ван Еллену нарешті дозволили завантажити їх у фургон медичної допомоги, місце було залите дальнім світлом поліцейського автомобіля, і санітарам спочатку довелося відірвати Вілму від Нетті.

Більшу частину всього цього дійства наглядачі закону й порядку Касл-Рока стояли й почувалися просто вишкребками.

Генрі Пейтон приєднався до Алана за межами майданчика, коли химерно делікатний балет, відомий як «розслідування на місці», добігав завершення.

– Бляха, не найліпший варіант провести недільний вечір, – відзначив він.

Алан кивнув.

– Співчуваю, що в тебе голова зсунулася. Не фортуна.

Алан знову кивнув.

– Але не думаю, що хтось тим перейматиметься. У вас як мінімум одна добра фотографія первинного положення. – Він перевів погляд на Норріса, що балакав із Клатом і щойноприбулим Джоном Лапойнтом. – Щастя, що той твій товариш не прикрив об’єктив пальцем.

– Ой, та Норріс нормальний.

– Як і «Кей-Вай-Джеллі»[85]… на правильному місці. Менше з тим, тут усе виглядає досить просто.

Алан погоджувався. У цьому й проблема. Він розумів це ще задовго до того, як вони з Норрісом закінчили свою службу на алеї за лікарнею «Кеннебек Веллі». Усе тут занадто досить просто.

– На різню прийдеш? – запитав Генрі.

– Так. Раян проводитиме?

– Наскільки я розумію, так.

– Думаю, я би взяв із собою Норріса. Тіла спочатку поїдуть в Оксфорд, так?

– Ага. Там ми все записуємо.

– Якщо ми з Норрісом вирушимо зараз, то будемо в Оґасті скоріше, ніж тіла.

Генрі Пейтон кивнув.

– Ну, чому б і ні? Тут, по ходу, все готово.

– Я б відправив по одному зі своїх з кожним загоном оперів. Як спостерігачів. Ти не проти?

Пейтон подумав над цим.

– Ні… але хто триматиме порядок? Старий Сіт Томас?

Алан відчув раптовий приплив чогось надто гарячого, щоб можна було це списати на звичайне роздратування. Був довгий день, він наслухався, як Генрі морить його заступників приблизно стільки, стільки йому завгодно… і все одно мусить улестити Генрі, щоб їх узяли в те, що технічно є справою поліції штату, тож припнув язика.

– Та ну тебе, Генрі. Неділя, вечір. Навіть «Захмелений тигр» зачинений.

– Алане, чого ти так до того вчепився? Тут щось стрьомне, чи що? Я так розумію, що між тими жінками і без того кішка пробігла, і та, що згори, вже когось якось прирізала. Свого чоловіка, якщо не помиляюся.

Алан замислився.

– Ні, нічого стрьомного. Принаймні нічого такого, про що я би знав. Просто…

– Воно тобі ще в голові нормально не вклалося?

– Щось таке.

– Добре. Тільки якщо твої розуміють, що вони там лише мовчать і слухають.

Алан легенько всміхнувся. Він подумав, чи не сказати Пейтонові, що якби він наказав Клату чи Джонові Лапойнту ставити запитання, ті, напевно, дременули би в інший бік і передумали.

– Роти в них будуть на замку, – запевнив його він. – Можеш не перейматися.

3

І ось вони тут, він і Норріс Ріджвік, після найдовшої неділі на живій пам’яті. Але цей день мав одну спільну для життів Нетті й Вілми рису: вони закінчилися.

– Ти плануєш переночувати в якомусь мотелі? – вагаючись, запитав Норріс.

Аланові не потрібно було читати думки, що знати, про що він думає: про риболовлю, яку завтра пропустить.

– Та яке, бляха. – Алан схилився, підняв халат, яким підпер двері. – Ноги в руки, і пішли.

– Хороша ідея, – відповів Норріс, уперше, відколи Алан побачився з ним на місці вбивства, радісним голосом.

Через п’ять хвилин вони прямували до Касл-Рока по шосе 43, передніми фарами проорюючи ріллю вітряної темряви. Коли вони приїхали, була вже майже третя година понеділка.

4

Алан зупинився біля муніципалітету й вийшов з автомобіля. Його універсал стояв біля Норрісового почовганого «жука» у дальньому кінці паркінгу.

– Одразу додому? – запитав він Норріса.

Той відповів ледь помітною присоромленою усмішкою й опустив очі.

– Як тільки переодягнуся в цивільне.

– Норрісе, скільки разів казати тобі, щоб припинив використовувати чоловічий туалет як роздягалку?

– Та ну, Алане. Я ж не кожного разу це роблю.

Обоє знали, що саме щоразу Норріс це і робить.

Алан зітхнув.

– Не зважай. У тебе був довгий день. Вибачай.

Норріс стенув плечима.

– Було вбивство. Тут таке нечасто трапляється. А як трапляється, думаю, всі якось горнуться одне до одного.

– Скажи Сенді чи Шилі виписати тобі розписку за понаднормові, якщо хтось із них там ще є.

– Щоб Бастер мав ще одну причину домахуватися? – з гіркотою засміявся Норріс. – Я пас. Хай цей раз буде за мій рахунок.

– А що, він до тебе домахувався? – Алан на ці кілька днів зовсім забув про першого виборного.

– Ні… але він на мене реально так злісно дивиться, як бачить на вулиці. Якби поглядом можна було вбити, то я б лежав дохлий, як Нетті й Вілма.

– Сам випишу розписку завтра зранку.

– Якщо там буде твоє ім’я, без питань, – сказав Норріс і рушив до дверей «ЛИШЕ ДЛЯ МІСЬКИХ СЛУЖБОВЦІВ». – На добраніч, Алане.

– Доброго кльову.

Норріс одразу просяяв.

– Дякую. Ти б бачив вудку, яку я купив у новій крамниці, Алане. Просто шик.

Алан заусміхався.

– Не сумніваюся. Постійно хочу зайти до того мужика – таке враження, ніби в нього для всіх у місті щось є, а я чим гірший?

– І для тебе щось буде, – погодився Норріс. – У нього купа всілякого. Ти реально здивуєшся.

– На добраніч, Норрісе. І ще раз дякую.

– Та нема про що й балакати.

Але видно було, що Норріс утішений.

Алан сів у машину, здав назад зі стоянки й повернув на Мейн-стріт. Він роздивлявся будівлі обабіч, автоматично, навіть не усвідомлюючи цього аналізу… але все одно зберігаючи його результати. Одна з речей, які він помітив, це те, що в житловому приміщенні над «Необхідними речами» світилося. Збіса пізно, щоб не спати, особливо для жителів дрібного містечка. Алан замислився, чи в містера Ліленда Ґонта не безсоння, і нагадав собі, що потрібно буде до нього зайти. Але це зачекає, вирішив він, доки повністю ретельно не розбереться з тією справою Нетті й Вілми.

Він дістався рогу Мейн і Лорел, увімкнув лівий поворот, зупинився на перехресті, а тоді повернув натомість праворуч. До сраки той дім. Там холодно й порожньо, а його єдиний живий син відривається з друзяками в Кейп-Коді. Там забагато зачинених дверей, за якими чигає забагато спогадів. В іншому кінці міста живе жінка, якій зараз, мабуть, хтось дуже потрібен. Майже настільки ж потрібен, як вона потрібна цьому живому чоловікові.

Через п’ять хвилин Алан згасив передні фари й тихо закотився на під’їзну доріжку Поллі. Двері будуть зачинені, але він знав, у якому кутику сходів ґанку шукати ключ.

5

– А ти що тут ще робиш, Сенді? – запитав Норріс, коли зайшов досередини, послаблюючи вузол краватки.

Сандра Макміллан, вицвіла білявка, що пробула диспетчеркою округу на пів ставки майже двадцять років, саме накидала пальто. Вона мала дуже втомлений вигляд.

– Шила мала квитки на Білла Косбі[86] в Портленді, – сказала вона Норрісові. – Казала, що залишиться, але я змусила її поїхати – фактично за двері виштовхала. Ну дійсно, Білл Косбі, як часто він у Мейні буває?

«Як часто двоє жінок вирішують порізати одна одну на шматки через собаку, який узагалі, мабуть, з притулку тварин округу Касл?» – подумав Норріс… але не сказав.

– Думаю, нечасто.

– Та майже ніколи. – Сенді глибоко зітхнула. – Але скажу тобі секрет – тепер, коли все скінчилося, я майже шкодую, що відмовила Шилу, коли та пропонувала залишитися. Бо сьогодні така дурка – напевно, кожний телеканал штату дзвонив разів дев’ять, і до одинадцятої години було таке відчуття, ніби в нас тут супермаркет на різдвяний розпродаж.

– Ну то йди додому. Маєш мій дозвіл. Мудила ввімкнула?

Мудило – апарат, що перемикав дзвінки на домашній телефон Алана, коли диспетчерок не було на місці. Якщо в Алана ніхто не відповідав на дзвінок після чотирьох гудків, Мудило втручався й повідомляв абонентові, що потрібно набрати номер поліції штату в Оксфорді. Така кустарна система нізащо не працювала б у великому місті, але в окрузі Касл, найменшому за кількістю населення з шістнадцяти округів Мейну, вона діяла пречудово.

– Ввімкнула.

– Чудово. Мені здається, Алан не зовсім додому поїхав.

Сенді, зі знанням справи, підняла брови.

– Чула щось від лейтенанта Пейтона? – запитав Норріс.

– Нічого. – Пауза. – Норрісе, там жахливо було? Ну, тобто… ті дві жінки?

– Так, було гидко, – погодився він.

Цивільний одяг акуратно висів на вішаку, який він розмістив на ручці шафки з картотекою. Він зняв його й пішов у бік чоловічого туалету. Така звичка, переодягатися в уніформу й цивільне на роботі, була в нього вже десь зо три роки, хоча це рідко траплялося в такий глупий час.

– Іди додому, Сенді. Я все замкну, як закінчу.

Він штовхнув двері туалету й повісив вішак над дверцятами кабінки. Норріс саме розстібав сорочку, коли почувся легенький стукіт у двері.

– Норрісе? – гукнула Сенді.

– Та я, здається, тут один, – відповів він.

– Ледь не забула – тобі залишили подарунок. Він у тебе на столі.

Норріс припинив розстібати штани.

– Подарунок? Від кого?

– Не знаю – тут реально дурдом був. Але там ще картка є. І бант. Мабуть, таємна шанувальниця.

– Шанувальниця настільки таємна, що навіть я про неї не знаю, – промовив Норріс із чутним жалем. Він вийшов зі штанів і закинув їх на двері кабінки, поки одягав джинси.

Сенді Макміллан усміхнулася з краплею злоби.

– Містер Кітон сьогодні заходив, – сказала вона. – Може, то він залишив. Може, то такий подарунок, щоб ви мирилися й не сварилися.

Норріс засміявся.

– Було б непогано.

– Ну, завтра розповіси – дуже мені цікаво. Пакунок гарний. На добраніч, Норрісе.

– На добраніч.

«Хто міг лишити мені подарунок?» – загадався Норріс, застібаючи ширінку.

6

Сенді пішла, дорогою піднімаючи комір пальта: ніч була холодна і нагадувала, що зима не за горами. Однією з багатьох людей, яких вона бачила того вечора, була Сінді Роуз Мартін, дружина адвоката – вона з’явилася десь на початку вечора. Сенді навіть не подумала б сказати про неї Норрісові, той ніколи не крутився у вишуканих соціальних і професійних колах Мартінів. Сінді Роуз сказала, що шукає свого чоловіка, що мало певний сенс для Сенді (хоча вечір був такий розбушований, що Сенді навіть не здивувалася б, якби жінка сказала, що шукає Міхаїла Баришнікова), бо Альберт Мартін виконував певну юридичну роботу для міста.

Сенді сказала, що не бачила містера Мартіна, але Сінді Роуз, якщо бажає, може перевірити нагорі й подивитися, чи її чоловік не в містера Кітона. Сінді Роуз відповіла, що так і зробить, якщо вона вже тут. На той час комутатор знову світився, наче новорічна ялинка, і Сенді не побачила, як Сінді Роуз дістала зі своєї величенької сумочки прямокутний пакунок у яскравій фользі з фіолетовим бантом і поклала його на стіл Норріса Ріджвіка. Її обличчя заливала усмішка, поки вона робила це, але ця усмішка була зовсім не гарна. Радше жорстока.

7

Норріс почув, як зовнішні двері зачиняються і лунає приглушений звук автомобіля Сенді. Він запхав сорочку в джинси, взув лофери й гарненько повісив уніформу на вішак. Нюхнув сорочку біля пахв і вирішив, що поки необов’язково одразу відправляти її в пральню. І це добре. Пенні долар стереже.

Покинувши туалет, він повісив вішак на ту ж ручку шафки, де його не побачать на виході. Це також добре, бо Алан лютував, як собака, коли Норріс забував і лишав своє дрантя по всій управі. Казав, що так вона схожа на пральню.

Він підійшов до свого стола. Хтось дійсно залишив йому подарунок – коробку, обгорнуту яскраво-блакитною фольгою з фіолетовою стрічкою, що зверху вибухала пишним бантом. Під стрічкою ховався квадратний білий конверт. Вельми зацікавившись, Норріс витягнув конверт і розірвав його. Всередині була картка. Великими літерами було набрано коротке зловісне повідомлення:

!!!!!!ПРОСТО НАГАДУВАННЯ!!!!!!

Він спохмурнів. Єдині дві людини, які йому спадали на думку з тих, хто могли б нагадувати йому про щось, були Алан і мама… а мама померла п’ять років тому. Він узяв коробку, розірвав стрічку та обережно відклав бант. Тоді здер папір, відкриваючи чисту білу коробку. Вона була з фут завдовжки, чотири дюйми завширшки й чотири завглибшки. Кришку було приклеєно скотчем.

Норріс розірвав скотч і відкрив коробку. Всередині був шар білого цигаркового паперу, достатньо тонкого, щоб побачити плоску поверхню об’єкта внизу, з рядами піднятих гребенів, але недостатньо тонкого, щоб розпізнати, що ж це за подарунок.

Він потягнувся всередину, щоб витягнути папір, але вказівний палець наштовхнувся на щось тверде – випнутий язик металу. Важка сталева щелепа зімкнулася на цигарковому папері й також на трьох пальцях Норріса Ріджвіка. Руку простромив біль. Норріс закричав і повалився назад, хапаючись за правий зап’ясток лівицею. Біла коробка впала на підлогу. Пом’явся цигарковий папір.

Ох, сучий потрох, боляче! Норріс схопив обгортку, що звисала зіжмаканою стрічкою, і відірвав її. Йому відкрилася величезна мишоловниця «Вікторі». Хтось її зарядив, запхав у коробку, накрив обгортковим папером, щоб приховати, тоді гарненько загорнув у синє. Тепер пастка стискала три перші пальці правої руки Норріса. Він побачив, що ніготь на вказівному зірвано. Лишився кривавий півмісяць сирої плоті.

– От блядство! – закричав Норріс.

Від болю й шоку він спочатку вдарив пасткою об боковину стола Джона Лапойнта, замість того щоб відвести сталеву штангу.

Норріс ударився пальцями об металевий кутик столу, і біль заново вгризся в руку. Норріс знову закричав, тоді схопив штангу мишоловниці й потягнув назад. Звільнивши пальці, кинув її. Штанга захряснулася об дерев’яну основу пастки й упала на підлогу.

Норріс трохи постояв, тремтячи, після чого кинувся назад у туалет, увімкнув лівою рукою холодну воду та опустив долоню під кран. Пальці пульсували, ніби ретинований зуб мудрості. Норріс стояв, відкопиливши губи в гримасі, спостерігаючи, як цівки крові кружляють у злив, і подумав про те, що сказала Сенді. «Містер Кітон заходив… може, то такий подарунок, щоб ви мирилися й не сварилися…»

І картка: «ПРОСТО НАГАДУВАННЯ».

Та ні, це Бастер, зрозуміло. У цьому він ні на грам не сумнівався. Просто це його стиль.

– Сучий ти потрох, – простогнав Норріс.

Від холодної води пальці коцюбли, гасячи те хворе пульсування, але Норріс знав, що воно повернеться ще до того, як він прибуде додому. Аспірин, можливо, трохи приглушить біль, але все одно про справжній сон сьогодні, мабуть, можна забути. Та й про завтрашню риболовлю, як на те пішло.

«О так, я поїду – поїду рибалити, навіть якщо в мене довбані руки відпадуть нафіг. Я все запланував. Я чекав цього, і Денфорт Блядь Бастер Кітон мене не зупинить».

Він вимкнув воду та обережно обтер долоні насухо паперовим рушником. Пальці, що потрапили в мишоловницю, не зламалися – принаймні він так думав, – але почали пухнути, хоч скільки він лив на них холодної води. Штанга пастки залишила темний фіолетовий рубець, що проходив пальцями між першою і другою кісточкою. Відкрита плоть під утраченим нігтем вказівного пальця росилася дрібними перлинками крові, і те хворе пульсування почалося знову.

Норріс повернувся в порожній зал і подивився на захряснуту пастку, що лежала на боці біля Джонового стола. Підняв її й підійшов до свого. Він сховав мишоловницю в коробку й запхав у верхню шухлядку. З нижньої дістав аспірин і витрусив собі три пігулки в рот. Тоді взявся за обгортковий папір, цигарковий папір, стрічку й бант. Це все він запхав в урну для сміття, накривши зверху кульками зіжмаканого паперу.

Норріс не мав жодного наміру розповідати Аланові чи ще комусь про огидний розіграш, який йому влаштував Бастер. Вони не сміятимуться, але Норріс знав, що вони думатимуть… або вважав, що знає: «Лише Норріс Ріджвік міг купитися на щось таке – запхати руку прямісінько у зведену мишоловницю, ні, ну ви чули?»

«Мабуть, таємна шанувальниця… містер Кітон сьогодні заходив… може, то такий подарунок, щоб ви мирилися й не сварилися».

– Я сам про це подбаю, – промовив Норріс тихим невідрадним голосом. Він притискав зранену долоню до грудей. – Як мені хочеться і коли мені хочеться.

Раптом у голову поспішила нова й термінова думка: а що, як Бастер не вдовольнився лише мишоловницею, яка, врешті-решт, могла й не спрацювати? Що, як він проник до Норріса в будинок? Там вудка «Бейзен», і вона навіть не замкнена – він просто спер її в кутику сараю, біля кошика для риби.

Що, як Бастер знає про неї й вирішив поламати надвоє?

– Якщо він це зробив, я його надвоє поламаю, – промовив Норріс.

Він говорив тихим злим гаркотом, який Генрі Пейтон – як і багато інших його колег із правоохоронних органів, якщо чесно, – не впізнав би. Він зовсім забув про те, що, виходячи з управи, треба все замкнути. Тимчасово забув навіть про біль у долоні. Єдине, що важило, – це дістатися додому. Дістатися додому й упевнитися, що з вудкою «Бейзен» усе гаразд.

8

Коли Алан прослизнув у кімнату, обриси під ковдрою не рухалися, і він подумав, що Поллі спить – мабуть, завдяки перкодану. Він тихенько роздягнувся й заліз у ліжко біля неї. Тільки-но торкнувся головою подушки, побачив, що її розплющені очі спостерігають за ним. Від цього він на мить злякався й відсмикнувся.

– Що за незнайомець лізе до діви в ліжко? – м’яко запитала вона його.

– Лише я, – відповів він, слабко всміхаючись. – Перепрошую, що розбудив вас, моя діво.

– Я не спала, – промовила Поллі та обвила руками його шию.

Алан опустив долоні їй до талії. Глибоке тепло ліжка дарувало йому приємність – вона була наче сонна піч. На мить він відчув щось тверде в неї на грудях, і це майже підтвердило, що вона носить щось під бавовняною нічною сорочкою. Тоді та річ посунулася, скотилася на тонкому срібному ланцюжку їй між лівою груддю й пахвою.

– З тобою все добре? – запитав Алан.

Вона притиснулася обличчям йому до щоки, стискаючи його в обіймах. Алан відчував, що її долоні зімкнуті в нього на потилиці.

– Ні, – відповіла вона.

Слово вийшло тремтячим зітханням, після чого Поллі почала схлипувати.

Він тримав її, поки вона плакала, гладив волосся.

– Алане, чому вона не розповіла мені, що та жінка з нею робила? – нарешті запитала Поллі.

Вона трішки відсторонилася від нього. Тепер, призвичаївшись до темряви, він міг розгледіти обличчя – темні очі, темне волосся, білу шкіру.

– Не знаю, – відповів Алан.

– Якби вона розповіла, я би про це подбала! Я б сама пішла до тієї Вілми Джерзик і… і…

Зараз був не час казати їй, що Нетті, очевидно, грала в цю гру майже з таким завзяттям і лютощами, як сама Вілма. Так само не час був для того, щоб пояснити, що рано чи пізно настає момент, коли різних Нетті Кобб цього світу – як і Вілм Джерзик, припускав він, – уже не виправити. Настає момент, коли вони переступають межу, за якою їх уже не полагодити.

– Пів на четверту ночі, – промовив він. – Не найкращий час, щоб розмовляти про те, що могло б бути і як мало б бути. – Він трохи повагався, перш ніж продовжити. – Джон Лапойнт сказав, що Нетті щось говорила тобі про Вілму вранці – вчора вранці тобто. Що там було?

Поллі замислилася.

– Ну, я не знала, що це про Вілму – принаймні тоді. Нетті принесла лазанью. А руки в мене… руки дуже боліли. Вона одразу це побачила. Нетті буває – була – могла бути – я не знаю – розсіяною в деяких речах, але від неї я нічого не могла приховати.

– Вона тебе дуже любила, – похмуро сказав Алан, і це викликало новий напад ридань.

Він знав, що так буде, і знав, що деякі сльози просто треба виплакати, незважаючи на годину, доки вони не вийдуть, бо інакше просто біснуватимуться й палитимуть ізсередини.

Через деякий час Поллі змогла продовжити. Руки її знову поповзли до Аланової шиї, поки вона говорила.

– Вона дістала ті дурні терморукавиці, але того разу вони реально допомогли – криза все одно, здається, минула. А потім приготувала каву. Я запитала, чи в неї нема якихось справ удома, вона відповіла, що ні. Сказала, там Рейдер насторожі, а потім щось типу: «Думаю, вона врешті-решт дасть мені спокій. Я її ніде поблизу не бачила, тому, думаю, до неї нарешті дійшло». Не зовсім точно так, Алане, але близько до того.

– Коли вона прийшла?

– Десь п’ятнадцять по десятій. Може, трохи раніше, може, трохи пізніше, десь так. А що, Алане? Це щось означає?

Коли Алан проник під ковдру, то почувався так, що мав би заснути секунд через десять після того, як голова впаде на подушку. Тепер сон зник, і він напружено думав.

– Ні, – відповів він за мить. – Не думаю, що це щось означає, окрім того, що Нетті мала на увазі Вілму.

– Я просто не можу повірити. Мені здавалося, їй набагато краще – правду кажу. Пам’ятаєш, я розповідала, як вона зібралася зі сміливістю й сама зайшла в «Необхідні речі» минулого четверга?

– Так.

Поллі відпустила його й тривожно повернулася на спину. Алан почув тихе металеве «дзеньк!» і знову не звернув уваги. У голові він обдумував те, що Поллі щойно розповіла йому, повертав так і сяк, ніби ювелір, що оцінює підозрілий камінь.

– Мені потрібно буде організувати похорон, – сказала вона. – У Нетті є родичі в Ярмуті, принаймні кілька, але вони не хотіли мати з нею справ, поки вона жила, а ще менше захочуть тепер, коли померла. Але зранку потрібно буде їм потелефонувати. Мені можна буде сходити до Нетті додому, Алане? Думаю, в неї є якийсь телефонний записник.

– Я сам принесу. Забрати звідти нічого не можна, принаймні доки лікар Раян не опублікує результати розтину, але я не бачу якихось проблем у тому, щоб ти переписала кілька телефонних номерів.

– Дякую.

Раптово йому спало дещо на думку.

– Поллі, а о котрій Нетті звідси вийшла?

– Десь за п’ятнадцять одинадцята. Може, об одинадцятій. Цілу годину вона тут не пробула, ні. А що?

– Нічого, – відказав Алан.

Йому на секунду сяйнуло: якщо Нетті залишалася в Поллі досить довго, можливо, вона не мала часу повернутися додому, побачити свого пса мертвим, зібрати каміння, написати записки, причепити їх до каменюк, сходити до Вілми й побити тій вікна. Але якщо Нетті була в Поллі до десятої сорок п’ять, у неї було більше двох годин. Часу вдосталь.

«Агов, Алане! – Голос, той фальшиво радісний, що зазвичай обмежувався висловлюваннями на тему Енні й Тодда, заговорив. – Як так сталося, що ти намагаєшся все тут собі похерити, любий друже?»

І Алан не знав. Було ще дещо, чого він не знав: як Нетті взагалі перенесла таку купу каменюк аж до будинку Джерзиків? Водійських прав вона не мала, як і поняття про те, як керувати автомобілем.

«Та не неси фігню, друзяко, – порадив голос. – Вона написала записки вдома – мабуть, прямісінько біля тіла пса – і взяла з кухонної шухляди канцелярські гумки. Їй не треба було нести каміння, їх удосталь на городику на задньому дворі Вілми. Правильно?»

Правильно. І все одно він не міг викинути думку про те, що каміння принесли вже з причепленими записками. Не мав жодної конкретної причини так думати, але це здавалося правильним… те, що ти очікуєш від дитини або когось, хто мислить як дитина.

Когось на кшталт Нетті Кобб.

Облиш це… відпусти!

Але він не міг.

Поллі торкнулася його щоки.

– Я дуже рада, що ти прийшов, Алане. Мабуть, у тебе також був жахливий день.

– Бували й кращі, але він уже скінчився. Ти також це облиш. Поспи трохи. Тобі завтра багато чого доведеться організувати. Принести тобі таблетку?

– Ні, рукам принаймні трохи краще. Алане… – Вона замовкла, але неспокійно засовалася під ковдрою.

– Що?

– Нічого, – відповіла вона. – Це неважливо. Думаю, я зможу заснути тепер, коли ти прийшов. На добраніч.

– На добраніч, кохана.

Поллі перекотилася на інший бік, натягнула ковдру й не рухалася. Якийсь час Алан думав про те, як вона обіймала його, згадував відчуття її долонь у нього на шиї. Якщо їй вдавалося так зігнути пальці, значить, їй дійсно краще. І це добре, може, навіть найкраще, що сталося з ним, відколи Клат подзвонив під час футболу. Якби ж усе й надалі було краще.

У Поллі була трохи зміщена носова перегородка, тож вона почала тихенько хропіти, що Алан вважав радше приємним звуком. Гарно ділити ліжко з іншою людиною, справжньою людиною, що видає справжні звуки… й іноді цупить ковдру. Він усміхнувся в темряві.

Тоді розум повернувся до вбивств, і усмішка зів’яла.

«Думаю, вона врешті-решт дасть мені спокій. Я її ніде поблизу не бачила, тому, думаю, до неї нарешті дійшло».

«Я її ніде поблизу не бачила».

«Думаю, до неї нарешті дійшло».

Справи на кшталт цієї нема потреби розслідувати. Навіть Сіт Томас міг би чітко сказати, що трапилося, після одного погляду на місце вбивства крізь свої трифокальні. Столове начиння замість пістолетів для дуелі на заході сонця, але результат той самий: два тіла в моргу лікарні «Кеннебек Веллі» з Y-подібними розрізами після розтину. Єдине питання – чому це сталося? Він мав кілька запитань, кілька неясних передчуттів, але, без сумнівів, вони розвіються ще до того, як Вілма й Нетті опиняться під землею.

Тепер передчуття були нагальніші, а деякі

(Думаю, до неї нарешті дійшло.)

мали імена.

Для Алана кримінальна справа – наче сад, обнесений високою стіною. Тобі потрібно проникнути всередину, тому шукаєш ворота. Іноді їх декілька, але з його досвіду завжди є принаймні одні, звісно є. Якщо нема, як садівник узагалі заліз туди, щоб посадити насіння? Ворота можуть бути великі, з указівною стрілкою і неоновим знаком «ВХІД» або менші й заплетені таким густим плющем, що доводиться довго блукати, доки знайдеш, але вони завжди є, і якщо блукаєш уже давно, то не боїшся кількох мозолів на долонях від розчищання заростей, а завжди знаходиш їх.

Іноді ворота – це доказ, який знаходять на місці злочину. Іноді – свідок. Іноді – припущення, що міцно базується на подіях і логіці. Його припущення в цій справі: перше – що Вілма дотримувалася давно вкоріненого шаблону знущань і дойобок; друге – що цього разу вона вибрала не ту людину, з якою можна гратися в розумові ігри; третє – що Нетті знову перемкнуло, як тоді, коли вона вбила свого чоловіка. Але…

«Я її ніде поблизу не бачила».

Навіть якщо Нетті справді так сказала, що це змінює? Скільки припущень розбиває те одне речення? Алан не знав.

Він втупився в темряву спальні Поллі й міркував, чи знайшов урешті-решт ворота.

Може, Поллі неправильно почула, що сказала Нетті.

Технічно це можливо, проте Алан у це не вірив. Дії Нетті, принаймні до певного моменту, підтверджували те, що Поллі, за її словами, почула. Нетті не прийшла до Поллі на роботу в п’ятницю – мовляв, хвора. Може, й так, а може, просто лякалася Вілми. Це має сенс. Від Піта Джерзика вони знають, що Вілма, побачивши, що хтось познущався з її простирадл, як мінімум один раз дзвонила Нетті з погрозами. Можливо, наступного дня вона здійснювала й інші такі дзвінки, про які Піт не знав. Але Нетті прийшла до Поллі зі стравою в подарунок у неділю зранку. Чи вчинила б вона так, якби Вілма й далі підливала олії у вогонь? Алан сумнівався.

Далі ще питання з каменюками, якими Вілмі закидали вікна. Кожна записка повідомляла: «Я КАЗАЛА ТОБІ ВІДЧЕПИТИСЯ ВІД МЕНЕ. ЦЕ ОСТАННЄ ПОПЕРЕДЖЕННЯ». Попередження зазвичай означає, що людина, яка його отримує, має більше часу змінити свої дії, але у Вілми й Нетті час закінчився. Вони зустрілися на розі тих вулиць лише через дві години після того, як каміння уразило свої цілі.

Він припускав, що може розібратися з цим питанням, якщо доведеться. Коли Нетті знайшла свого собаку, то, мабуть, очманіла від люті. Так само й Вілма, коли повернулася додому й побачила збитки. Усе, що знадобилося для останньої іскри, – це один телефонний дзвінок. Одна з жінок його зробила… і балон вибухнув.

Алан повернувся на бік, роздумуючи, як добре було в старі часи, коли ще можна було отримати журнал місцевих дзвінків. Якби він міг зафіксувати той факт, що Вілма й Нетті розмовляли перед останньою зустріччю, він би почувався набагато краще. І все одно – варто сприймати той останній дзвінок як належне. Але це не пояснює записки.

«Мабуть, сталося так, – мислив він. – Нетті повертається додому від Поллі й бачить свого собаку мертвим на підлозі коридору. Вона читає записку на штопорі. Тоді пише одне й те ж послання на чотирнадцяти-шістнадцяти листках паперу й складає їх у кишеню пальта. І ще бере жменю канцелярських гумок. Коли дістається до Вілминого будинку, то йде на задній двір. Набирає з чотирнадцять-шістнадцять каменюк і гумками причіпляє до них записки. Вона, мабуть, зробила все це перед тим, як починати кидати каміння: якби вона зупинялася посеред веселухи, щоб до кожного каменя окремо чіпляти записку, це тривало б занадто довго. І закінчивши, вона йде додому, де ще трохи розмислює над трупом мертвого собаки».

Це пояснення здавалося йому зовсім неправильним.

По-справжньому вбогим.

Така історія передбачає хід думок і дій, зовсім не порівнянний із тим, що він знає про Нетті Кобб. Убивство її чоловіка було наслідком довгих періодів знущань, але саме вбивство було імпульсивним злочином, учиненим жінкою, глузд якої зламався. Якщо записи у старих теках Джорджа Баннермена правильні, Нетті точно не писала Албіону Коббу жодних попереджень заздалегідь.

Правильною йому здавалася набагато простіша річ: Нетті повертається додому від Поллі. Знаходить мертвого собаку в коридорі. Бере в руки сікач із кухонної шухляди й рушає вулицею, щоб урізати собі добрячий шмат польської сраки.

Але якщо це так, хто розбив вікна Вілмі Джерзик?

– До того ж із часом усе так дивно, – пробурмотів він і неспокійно перекотився на інший бік.

Джон Лапойнт пробув із загоном карного розшуку, який протягом вечора неділі відстежував пересування Нетті – з доступних джерел. Вона сходила до Поллі з лазаньєю. Сказала Поллі, що, напевно, сходить у нову крамницю «Необхідні речі» дорогою додому й побалакає з власником, Лілендом Ґонтом, якщо він там є: Поллі сказала, що Ґонт запросив її подивитися того дня на якийсь виріб, і ще Нетті збиралася повідомити Ґонту, що Поллі, мабуть, зазирне, хоча її долоні в досить кепському стані.

Якщо Нетті таки зайшла в «Необхідні речі», якщо провела там якийсь час (роздивлялася товари, розмовляла з новим продавцем, якого всі в місті вважають таким чарівним і з яким Алан досі не познайомився), це херить її вікно можливостей і знову відкриває ймовірність невідомого кидача каміння. Але ж ні. Магазин був зачинений. Ґонт сказав Поллі, яка таки зайшла пізніше, та операм, що Нетті тут і сліду не було, відколи вона заходила й купила абажур із карнавального скла. У будь-якому разі, ранок він провів у підсобці, слухаючи класичну музику й вносячи товари в каталог. Якби хтось постукав, він, певно, все одно не почув би. Тож Нетті, мабуть, пішла одразу додому, і так у неї залишився час робити те, що Аланові здається таким неправдоподібним.

Вікно можливостей Вілми Джерзик було ще вужчим. У її чоловіка якась теслярська майстерня в підвалі. Він пробув там уранці в неділю приблизно з восьмої до десятої. Побачив, що запізнюється, тому, за його словами, вимкнув машинерію й піднявся, щоб одягнутися для меси об одинадцятій. Вілма, як розповів він поліцейським, була в душі, коли він зайшов у спальню, і Алан не мав жодної причини сумніватись у свідченнях новоспеченого вдівця.

Мабуть, було так: о дев’ятій тридцять або дев’ятій сорок Вілма виходить з будинку для об’їзду кварталу Нетті. Піт у цей час у підвалі, виготовляє шпаківні абощо і гадки не має, що вона кудись пішла. Вілма прибуває до Нетті приблизно за чверть десята – щойно кілька хвилин після того, як Нетті вирушила до Поллі, – і бачить прочинені двері. Для Вілми це першокласне запрошення. Вона паркується, заходить усередину, вбиває собаку, за імпульсом пише записку й іде геть. Ніхто з сусідів не пригадує Вілмин яскраво-жовтий «юґо» – нестиковка, але навряд чи доказ, що його там не було. Більшості сусідів усе одно не було вдома – по церквах або виїхали за місто.

Вілма їде назад до свого будинку, піднімається нагору, поки Піт вимикає стругальний верстат, пилу чи що там, і роздягається. Коли Піт заходить у ванну, щоб змити тирсу з рук, перед тим як надягнути пальто й краватку, Вілма тільки-но заходить у душ, певно, намочилася лише з одного боку.

Те, що Піт Джерзик почув, що його дружина в душі, – єдина логічна річ у всьому цьому бардаку. Штопор, яким убили пса, – смертельна зброя, але коротка. Їй довелося б змити кров із рук і пальців.

Вілма заледве пропускає Нетті з одного боку, а тоді заледве пропускає свого чоловіка з іншого. Таке можливо? Так. Дуже малоймовірно, але можливо.

Тому відпусти все це, Алане. Відпусти і йди спати.

Але він не міг, бо все одно це херня. Повна херня.

Алан перевернувся на спину. Почув, як годинник унизу, у вітальні, тихенько вибиває четверту. Це його взагалі ні до чого не приводить, але він не міг просто припинити розмірковувати.

Він спробував уявити, як Нетті терпляче сидить за кухонним столом і пише «ЦЕ ОСТАННЄ ПОПЕРЕДЖЕННЯ» раз за разом, а менш ніж за двадцять футів лежить її улюблений песик, мертвий. Ну просто не міг такого уявити, хоч як намагався. Те, що спочатку виглядало як ворота в цей конкретний сад, тепер дедалі більше здавалося хитромудрою картиною з воротами на високій неприступній стіні. Таким собі trompe-l’oeil[87].

Чи дійсно Нетті пішла до будинку Вілми на Віллоу-стріт і побила вікна? Алан не знав, але знав, що Нетті Кобб – особливо цікава персона в Касл-Року… божевільна, що вбила свого чоловіка й провела стільки років у «Джуніпер Гілл». У рідкісних випадках, коли вона відступала від звичних справ, її помічали. Якби вона пішла тинятися по Віллоу-стріт у неділю зранку – мабуть, бурмочучи собі щось під ніс і точно плачучи, – її б помітили. Завтра Алан почне оббивати пороги між будинками й ставити запитання.

Урешті-решт він почав засинати. Образ, що супроводив його в дрімоту, – купа каміння з запискою, припасованою до кожного каменя. І він знову подумав: «Якщо не Нетті кидала їх, то хто?»

9

Коли передсвітанкова пора понеділка почала змінюватися сходом сонця й початком нового цікавого тижня, молодик на ім’я Рікі Біссонетт вигулькнув з-за огорожі, що оточувала пасторат баптистів. Усередині чепурного, як когутик на патичку, будинку сном праведних і доброчесних спав преподобний Вільям Роуз.

Ріккі, дев’ятнадцятирічний і не переобтяжений мізками парубок, працював у «Суноко» Сонні Джекетта. Він зачинився ще кілька годин тому, але сидів у конторі, очікував, доки стане достатньо пізно (або рано), щоб трішки розіграти преподобного Роуза. У п’ятницю вдень Ріккі зазирнув у нову крамницю й розговорився з її власником, цікавим дідусем. Слово за слово, у якусь мить Ріккі усвідомив, що переповідає містерові Ґонту свої найглибші, найпотаємніші бажання. Він назвав ім’я однієї молодої – дуже молодої – актриси-моделі й повідав містерові Ґонту, що він би що завгодно віддав за парочку фотографій цієї малої без одягу.

– Знаєте, у мене є те, що може вас зацікавити, – сказав містер Ґонт.

Він роззирнувся по магазину, ніби хотів упевнитися, що окрім них двох нікого немає, тоді підійшов до дверей і перевернув табличку з «ВІДЧИНЕНО» на «ЗАЧИНЕНО». Ґонт повернувся до свого місця біля касового апарата, понишпорив під стійкою й вигулькнув з непідписаним конвертом із манільського паперу в руках.

– Гляньте на ці, містере Біссонетт, – запропонував містер Ґонт, а тоді підморгнув, наче бувалий розпусник. – Думаю, ви будете вражені. Та що там, навіть приголомшені.

Результатом був радше шок. Це була саме та актриса-модель, яку Рікі жадав – не інакше! – і вона була не просто гола. На деяких фотографіях вона була з одним відомим актором. На деяких – із двома відомими акторами, один із яких їй у дідусі годився. А ще на інших…

Але перш ніж він устиг побачити інші (а здавалося, їх там із п’ятдесят, якщо не більше, чудових глянцевих кольорових фотографій вісім на десять), містер Ґонт вихопив пачку в нього з рук.

– Це ж..! – ковтнув хлопець, промовляючи ім’я, добре відоме читачам глянцевих таблоїдів і глядачам глянцевих токшоу.

– О ні, – відповів містер Ґонт, хоча його нефритові очі промовляли: «О так». – Цього не може бути… але схожість дійсно вражає, правда? Продаж таких світлин, звісно, заборонено (навіть якщо не брати до уваги сексуальний зміст, цій дівчині ще далеко до сімнадцяти, ким би вона не була), але мене все ж можна переконати домовитися щодо них, містере Біссонетт. Гарячка, що в мене в крові, – це не малярія, а комерція. Отже! Торгуватимемося?

Вони торгувалися. Врешті Рікі Біссонетт купив сімдесят дві порнографічні фотографії за тридцять шість доларів… і цей невеликий розіграш.

Він пробігся по газону пасторату, присів у тіні від ґанку, щоб перевірити, чи за ним не спостерігають, після чого піднявся сходами. Із задньої кишені він дістав чисту білу картку, відкрив поштову щілину й просунув картку в неї. Латунну накривку опустив пальцями, щоб уникнути клацання.

Після цього Рікі перестрибнув через поруччя ґанку й хутко побіг по газону назад. Він мав великі плани на наступні дві-три години темряви, що залишалися до ранку понеділка. Вони передбачали сімдесят дві фотографії й великий флакон лосьйону для рук «Джерґенс».

Картка, ніби білий нічний метелик, пурхнула крізь поштову щілину на побляклу підлогову доріжку в коридорі пасторату. Вона приземлилася повідомленням догори:

Як поживаєш, тупа бабтизька криса.

Ми доводимо до твого відома, що тобі краще припинити наговорувати на нашу «Нічку казино». Ми збираємося просто трішки повеселитись і нічого вам не зробимо. Але все одно, ми, вірні католики вже замахалися від вашої бабтиської хуєти. Ми й так знаємо, що ви всі просто пиздолизи. І Зверни Увагу, На ТАКЕ, Приподобний Пароплавчику Віллі. Якщо будете пхатися своїми їбобо в Наші справи, ми Тебе і твоїх Уйобищних Дружків так засеремо, що ви Навічно Засмердитеся!

Лиши нас у спокої, тупа ти бабтизька криса, АБО ПОШКОДУЄШ, ЯК СУКА ПАРШИВА. “Просто попередження” від

СВІДОМОГО КАТОЛИЦЬКОГО ЧОЛОВІКЦТВА КАСЛ-РОКА

Преподобний Роуз побачив записку, коли спустився в халаті, щоб узяти ранкову газету. Його реакцію, мабуть, краще уявити, ніж описувати.

10

Ліленд Ґонт стояв біля вікна передньої кімнати над «Необхідними речами», склавши руки за спиною й роздивляючись містечко Касл-Рок.

Чотирикімнатна квартира за спиною могла б викликати щирий подив у жителів міста, бо в ній нічого не було – узагалі нічого. Ні ліжка, ні якихось приладів, жодного стільця. Прочиненою стояла порожня шафа. Кілька клубочків пилу ліниво перекочувалися по не зіпсованій килимами підлозі через невеликий протяг, що проносився кімнатою на рівні кісточок. Єдиний предмет декору, та й той слугував лише для відводу очей, – домашні фіранки в клітинку. І це єдині предмети, які грають роль, бо єдині, які можна побачити з вулиці.

Місто зараз спало. У крамницях було темно, у будинках було темно, і єдиним рухом на Мейн-стріт був світлофор на перетині Мейн і Вотермілл, що загорявся й згасав сонним жовтим пульсом. Містер Ґонт роздивлявся місто ніжними люблячими очима. Це не його місто, поки що, але скоро буде. Він уже має право майна на нього. Вони про це не знають… але дізнаються. Дізнаються.

Грандіозне відкриття пройшло дуже-дуже добре.

Містер Ґонт вважав себе електриком людської душі. У невеличкому місті на кшталт Касл-Рока всі запобіжники гарно вистроїлися в ряд. Усе, що треба зробити, – це відкрити коробки… і почати перехрещувати проводи. Замикаєш Вілму Джерзик з Нетті Кобб за допомогою дротів із двох інших запобіжників – хлопчака, як-от Браян Раск, і п’яного дядька, як-от Г’ю Пріст, скажімо. Так само замикаєш інших людей, Бастера Кітона з Норрісом Ріджвіком, Френка Джуетта з Джорджем Нельсоном, Саллі Реткліфф із Лестером Преттом.

У певний момент перевіряєш один зі своїх чудових перемикачів, просто щоб упевнитися, що все працює правильно – як оце він зробив сьогодні, – а тоді залягаєш на дно й час від часу посилаєш струм по дротах, щоб не знудитися. Щоб нічого не захололо. Але здебільшого залягаєш на дно, доки все не буде готово… а потім вмикаєш потужність.

Усю потужність.

Усю й одразу.

Усе, що треба, – це розуміти людську природу і…

«Звісно, насправді тут питання лише в попиті й пропозиції», – роздумував Ліленд Ґонт, дивлячись на спляче місто.

А навіщо? Ну… насправді просто так. Просто так.

Люди завжди мислять через свої душі, і, звісно, він забере собі їх скільки зможе, коли зачинить крамницю. Вони для Ліленда Ґонта ніби трофеї для мисливця, як опудала риби для рибалок. У теперішні часи вони не відіграють для нього особливої ролі в практичному сенсі, але він усе одно набирає їх скільки може, поки є можливість, хоч би якими запереченнями відмахувався. Не працювати тут на повну означало б не грати в гру.

Проте рухала ним здебільшого потіха, а не душі. Просто потіха. З часом це стає єдиною вагомою причиною, бо роки довгі, шукаєш різноманіття там, де можеш.

Містер Ґонт відвів руки з-за спини – руки, яких сахалися всі, хто мав нещастя відчути їхній тріскучий дотик, – і міцно зімкнув їх, так що кісточки правиці втискалися в ліву долоню, а кісточки лівиці – у праву. Нігті були довгі, грубі й жовті. Також вони були гострі й ураз порізали шкіру на пальцях, від чого потекла темно-червона густа кров.

Крізь сон закричав Браян Раск.

Майра Еванс занурила руку в розвилку промежини й почала нестямно мастурбувати – уві сні з нею кохався Король.

Денфортові Кітону снилося, що він лежить посеред фінішної прямої льюїстонського іподрому й прикриває обличчя долонями, а коні біжать на нього.

Саллі Реткліфф снилося, що вона відчинила дверцята «мустанга» Лестера Претта, а звідти виринуло кодло змій.

Г’ю Пріст прокинувся від власного крику зі сну, в якому Генрі Бофорт, бармен «Захмеленого тигра», пролив рідину для запальнички на його лисячий хвіст і підпалив.

Еверетт Френкель, помічник лікаря Рея Ван Еллена, снив, як запхав собі в рот нову люльку, але виявилося, що мундштук перетворився на лезо, і він відрізав собі ним язик.

Поллі Чалмерз почала м’яко стогнати, а всередині маленького срібного амулета щось завовтузилося й почало рухатися, шелестячи, ніби то було дзумтіння дрібних пилюжних крилець. І з амулета полинув слабкий пилюжний аромат… ніби трепет фіалок.

Ліленд Ґонт повільно послабив хватку. Великі криві зуби світилися усмішкою, що була водночас радісна і надзвичайно гидка. По всьому Касл-Року сни понесло геть, а стривожені люди вві сні заспокоїлися.

Поки що.

Скоро зійде сонце. Невдовзі почнеться новий день, з усіма його сюрпризами й дивами. Ґонт вирішив, що настав час найняти асистента… і це не означає, що асистент отримає імунітет від процесу, який уже почав діяти. Боже збав, ні. Це зіпсує всі веселощі.

Ліленд Ґонт стояв біля вікна й дивився на місто внизу, що розпростерлося, беззахисне, у тій чудовій темряві.

Частина друга. Розпродаж століття

Розділ дванадцятий

1

Понеділок, 14 жовтня, Колумбів день, почався в Касл-Року гарно й спекотно. Мешканці бурчали на спеку, а коли зустрічалися групами – на міській толоці, у Нен, на лавках біля муніципалітету, – то розповідали одне одному, що це неприродно. Мабуть, якось пов’язано зі сраними нафтовими пожежами в Кувейті, розводилися вони, або все через ту діру в озоновому шарі, про яку постійно жвиндять по телевізору. Кілька старожилів заявляли, що ще ніколи о сьомій ранку в другий тиждень жовтня, навіть коли вони були молоді, не було на вулиці сімдесят градусів[88].

Це, звісно, неправда, і більшість (якщо не всі) з них про це знали: кожні два-три роки можна чекати, що бабине літо трохи вийде з-під контролю й буде чотири-п’ять днів, схожих на середину липня. Тоді одного ранку прокинешся з відчуттям нібито літньої прохолоди, а побачиш, що насправді передній газон узявся памороззю і надворі снігопад, що носиться прохолодним повітрям. Усе це вони знали, але як тема розмови погода просто надто гарна, щоб руйнувати її, визнаючи істину. Люди не хочуть сваритися. Сварки, коли погода стає необґрунтовано спекотною, – ідея не з найкращих. Люди в таких випадках стають задиристими, а якщо жителям Касл-Рока потрібен приклад того, що може статись із задиристими людьми, досить лише глянути на перехрестя вулиць Віллоу і Форд.

– З тими двома бабами так сі й мало стати, – висловлювався Ленні Партрідж, найстарший житель і головний пліткар міста, стоячи на сходах кімнатки суду округу, що займала західне крило будівлі муніципалітету. – Обидвоє здурілі, як пара щурів у забитому виходку. Та Коббчиха свого чоловіка заколола, ви чули? – Ленні поправив нагрижник під мішкуватими штанами. – Як свиню зарізала, так-так. Пизнєс! Ну ті баби страшне дурні, нє? – Він повернув погляд у небо й додав: – Коли так жарко, як теперка, то мусе бути яка суперечка. Я вже таке якось бачив. Перве, що шериф Пенґборн мусе зробити, то заставити Генрі Бофорта закрити «Тигр», поки погода сі не зміне.

– Мені таке підходить, діду, – сказав на це Чарлі Фортін. – Я собі можу взяти пива в Гемпгілла на день чи два і дудлити вдома.

Цим він заслужив схвальний сміх із нещільної групки людей навколо Ленні й лютий вискал від самого містера Партріджа. Група розпалася. Більшість цих чоловіків мали роботу, хоч і свято. Уже кілька розхитаних лісовозів, припаркованих перед харчевнею Нен, вирушили на заготівлю лісу у Свідені, Ноддз-Ріджі чи біля Касл-Лейка.

2

Денфорт «Бастер» Кітон сидів у своєму домашньому кабінеті в самих трусах. Труси були вологі. Він не виходив з кімнати від вечора неділі, коли ненадовго відвідав муніципалітет. Там він узяв теку Податкової служби й приніс її додому. Перший виборний Касл-Рока втретє натирав мастилом свій «кольт». Рано чи пізно сьогодні зранку він збирається його зарядити. Після цього вбити свою дружину. Тоді податися в муніципалітет, знайти сучого потроха Ріджвіка (він гадки не мав, що сьогодні в Ріджвіка вихідний) і вбити його. Урешті-решт Кітон планував замкнутися в кабінеті й застрелитися. Кітон вирішив, що єдиний спосіб назавжди втекти від Переслідувачів – це вчинити саме так. Було б по-дурному мислити інакше. Навіть настільна гра, яка магічним чином вибирає переможців на іподромі, не здатна зупинити Їх. О ні. Він зарубав це собі на носі вчора, коли повернувся додому й побачив ті жахливі рожеві листочки, розклеєні по всьому будинку.

Задзвонив телефон на столі. Перелякавшись, Кітон натиснув на гачок «кольта». Сухо клацнуло. Якби пістолет був заряджений, Денфорт пустив би кулю у двері кабінету. Він ухопився за телефон.

– Люди, ви можете хоч на трохи дати мені спокій? – люто гаркнув він.

Спокійний голос, що відповів, одразу змусив його замовкнути. То був голос містера Ґонта, і він полився на порепану душу Кітона, ніби заспокійливий бальзам.

– Вам усміхнулася фортуна з іграшкою, яку я вам продав, містере Кітон?

– Воно спрацювало! – вигукнув Кітон радісним голосом. Він принаймні на мить забув, що планував ретельний ранок убивств і самогубства. – Я зняв на кожному забігу, Богом клянуся!

– Це чудово, – тепло промовив містер Ґонт.

Кітонове обличчя знову спохмурніло. Голос затих до ледь не шепоту.

– Тоді… вчора… коли я повернувся додому…

Він зрозумів, що не може договорити. А за мить, на власний превеликий подив і ще більшу радість, – що йому й не потрібно.

– Ви виявили, що в домі побували Вони? – закінчив за нього містер Ґонт.

– Так! Так! Звідки ви знаєте?

– Вони в цьому місті всюди, – відповів містер Ґонт. – Я вам говорив, коли ми востаннє бачилися, хіба ні?

– Так! І… – Кітон раптом затнувся. Обличчя скривилося в тривозі. – Вони можуть прослуховувати цю лінію, ви ж розумієте, містере Ґонт? Вони можуть просто зараз підслуховувати нашу розмову!

Містер Ґонт залишався незворушним.

– Вони могли б, але ні. Не треба вважати мене наївним, містере Кітон. Я вже стикався з Ними раніше. Не раз і не два.

– Не сумніваюся, – сказав Кітон.

Він помалу усвідомлював, що дика радість, яку він відчував через «Виграшний квиток», – ніщо порівняно з цим, розумінням, що після нібито століть зусиль і темряви він знайшов споріднену душу.

– До мого телефона підключено невеликий електронний пристрій, – продовжив містер Ґонт спокійним, лагідним голосом. – Якщо лінію прослуховують, загоряється маленька лампочка. Я дивлюся на цей пристрій просто зараз, містере Кітон, і він не горить. Він темний, як серця деяких мешканців цього міста.

– Ви ж знаєте, правда? – заговорив Денфорт Кітон палким тремтячим голосом. Він почувався так, наче ось-ось розплачеться.

– Так. І телефоную вам сказати, щоб ви нічого не робили в поспіху, містере Кітон. – Голос був м’який, заколисливий. Слухаючи його, Кітон відчував, що думки несуться кудись геть, ніби гелієва кулька в дитини. – Так Їм буде дуже легко діяти. А ви як думаєте, що станеться, якщо ви раптом помрете?

– Не знаю, – пробурмотів Кітон. Він визирав у вікно порожніми й замріяними очима.

– Та вони собі вечірку влаштують! – неголосно вигукнув містер Ґонт. – Вони всі повпиваються просто в кабінеті шерифа Пенґборна! А після цього сходять на цвинтар «Гоумленд» і помочаться вам на могилу!

– Шерифа Пенґборна? – непевно перепитав Кітон.

– Ви ж не думаєте, що трутневі штибу заступника Ріджвіка дозволять діяти в таких справах без наказу згори, правда?

– Ні, звичайно ж.

Картина почала прояснюватися. Вони, це весь час були Вони, болісна чорна хмара навколо нього, і коли намагаєшся вхопити її, пальці проходять крізь порожнечу. Тепер він принаймні почав розуміти, що в Них є обличчя й імена. Можливо, вони навіть уразливі. Це дуже полегшило його стан.

– Пенґборн, Фуллертон, Семюелс, місіс Вільямс, ваша ж дружина. Усі вони в цьому замішані, містере Кітон, але я підозрюю – так, і маю на це вагомі причини, – що шериф Пенґборн у них призвідник. Якщо так, він би нетямився з радості, якби ви вбили одного чи парочку його підлеглих, а тоді й себе прибрали з дороги. А що, я думаю, саме на це він і націлювався від самого початку. Але ви його обведете навкруг пальця, містере Кітон, чи не так?

– Таааак! – люто прошепотів Кітон. – Що потрібно зробити?

– Сьогодні нічого. Працюйте як звично. Сходіть сьогодні на перегони, якщо хочете, і насолодіться новою покупкою. Якщо Вони побачать, що ви й вухом не повели, це виб’є їх із сідла. Це посіє в рядах ворога збентеження й непевність.

– Збентеження й непевність, – повільно повторив Кітон, ніби смакуючи ці слова.

– Так. Я сам планую дещо, і коли настане час, я вас повідомлю.

– Обіцяєте?

– Так, безумовно, містере Кітон. Ви для мене дуже важлива людина. Узагалі не побоюся навіть сказати, що я без вас нічого не зможу.

Містер Ґонт поклав слухавку. Кітон відклав пістолет і набір для чищення зброї. Тоді піднявся нагору, скинув брудний одяг у кошик для білизни, прийняв душ і вдягнувся. Коли він спустився, Міртл спершу зіщулилася від нього, але чоловік ласкаво заговорив до неї й цмокнув у щоку. Міртл потроху розслабилася. Яка б там криза не була, тепер вона, здається, минула.

3

Еверетт Френкель – кремезний рудий чоловік, схожий на ірландця, як саме графство Корк… що й не дивно, позаяк саме з Корка походили предки його матері. Він пропрацював асистентом Рея Ван Еллена протягом чотирьох років, відколи покинув військовий флот. Він прибув у сімейну лікарню Касл-Рока о сьомій сорок п’ять того ранку понеділка, і Ненсі Ремедж, старша медсестра, запитала, чи може він вирушити одразу на ферму Бурґмаєрів. У Гелен Бурґмаєр, здається, вночі трапився епілептичний напад, пояснила вона. Якщо Евереттів діагноз це підтвердить, її потрібно привезти в місто автомобілем, щоб лікар – який невдовзі прибуде – міг оглянути її й вирішити, чи потрібно їй в лікарню для якихось перевірок.

Зазвичай Еверетта зовсім не тішила перспектива одразу ж виїжджати на виклик, особливо так далеко за місто, але в такий незрозуміло спекотний ранок поїздка за місто здавалася як ніколи доречною.

Крім того, була ж іще люлька.

Сівши в «плімут», він одразу відкрив бардачок і дістав її. То була пінкова люлька з глибокою й широкою чашею. Було видно, що її вирізьбив вправний майстер. Пташки, квіти й лоза огортали чашу, яка ніби мінялася залежно від того, під яким кутом дивитися. Еверетт залишив люльку в бардачку не просто тому, що в кабінеті лікаря палити заборонено, але й тому, що йому не подобалася сама думка, що інші на неї дивитимуться (особливо нишпорки, як Ненсі Ремедж). Спочатку їм захочеться дізнатися, де він її дістав. Тоді – скільки заплатив за неї.

А ще багато хто, можливо, дуже хотів би нею заволодіти.

Він закусив мундштук зубами, вкотре захоплюючись, як чудово він там відчувається, як ідеально, на своєму місці. На секунду опустив дзеркало заднього огляду, щоб подивитися на себе, і цілком схвалив побачене. Еверетт подумав, що з люлькою має старший, мудріший, красивіший вигляд. І, затиснувши люльку зубами, трішки припіднявши чашу під правильним, вишуканим кутом, він почувався старшим, мудрішим, красивішим.

Еверетт вирушив по Мейн-стріт, збираючись перетнути Олов’яний міст між містом та околицями, але сповільнився, наблизившись до «Необхідних речей». Зелений навіс притягнув його, ніби рибальський гачок. Раптом здалося дуже важливим – навіть необхідним – зупинитися.

Він припаркувався, почав був вилазити з автомобіля, а тоді згадав, що люлька досі в зубах. Еверетт витягнув її з рота (від чого в серці легенько кольнув смуток) і знову замкнув у бардачку. Цього разу він навіть дістався тротуару, коли повернувся до «плімута» й замкнув усі четверо дверцят. З такою чудовою люлькою краще не ризикувати. Хто завгодно може захотіти таку чарівну люльку. Будь-хто.

Він підійшов до крамниці й розчаровано зупинився. На вітрині висіла табличка.

ЗАЧИНЕНО У ЗВ’ЯЗКУ ЗІ СВЯТКУВАННЯМ ДНЯ КОЛУМБА

– повідомляла вона.

Еверетт уже збирався був повернутися, коли двері відчинилися. На порозі стояв містер Ґонт, бездоганний і сам трохи вишуканий у пісочному піджаку з накладками на ліктях і у вугільно-сірих штанах.

– Заходьте, містере Френкель, – запросив він. – Радий вас бачити.

– Ну, я саме їду за місто по роботі й подумав, що зайду ще раз скажу, наскільки мені подобається люлька. Я завжди саме таку хотів.

Світячись усмішкою, містер Ґонт сказав:

– Я знаю.

– Але я бачу, що у вас зачинено, тому не буду турбувати…

– Для улюблених клієнтів у мене завжди відчинено, містере Френкель, і ви належите до них. На чільному місці, я б сказав. Заходьте.

Ґонт простягнув руку. Еверетт ухилився від жесту. Ліленд Ґонт добродушно засміявся на це й відступив, щоб молодий асистент лікаря міг увійти.

– Мені справді треба поспішати… – почав був Еверетт, але відчув, як ноги самі несуть його вперед, у пітьму крамниці, ніби краще знають, що йому треба.

– Звісно ж треба, – погодився містер Ґонт. – Цілитель має обходити своїх хворих, знімати кайдани слаботи, що зв’язують тіло і… – його усмішка, що піднімала брови й зціплювала тісні зуби, виступила на передній план, – …виганяти демонів, що сковують дух. Я правильно кажу?

– Думаю, так, – сказав на це Еверетт.

Коли містер Ґонт зачинив двері, його вколола якась тривога. Він сподівався, що люлька буде на місці. Вдираються ж люди в чужі автомобілі. Іноді навіть серед білого дня.

– З люлькою все буде гаразд, – заспокоїв містер Ґонт. З кишені він дістав чистий конверт лише з одним словом: «Пупсику». – Пане лікарю, ви ж пам’ятаєте, що обіцяли мені організувати невеликий розіграш?

– Я не лік…

Брови містера Ґонта збилися докупи, від чого Еверетт умить став ані руш. Він на пів кроку відійшов назад.

– Ви пам’ятаєте чи ні? – різко запитав містер Ґонт. – Краще дайте мені відповідь швидко, молодий чоловіче: я вже не такий упевнений стосовно тієї люльки, як мить тому.

– Я пам’ятаю! – вигукнув Еверетт. Голос його був поспішний і стривожений. – Саллі Реткліфф! Логопедка!

Зібганий центр більш-менш єдиної брови містера Ґонта розслабився. Разом із ним розслабився й Еверетт Френкель.

– Саме так. І настав час влаштувати цей невеличкий розіграш. Ось.

Він простягнув конверт. Еверетт узяв його, обережно, щоб не торкатися пальцями містера Ґонта.

– Сьогодні в школі вихідний, але молода міс Реткліфф у себе в кабінеті, оновлює картотеку, – промовив містер Ґонт. – Знаю, вам на ферму Бурґмаєрів не по дорозі…

– Звідки ви стільки знаєте? – зачудованим голосом спитав Еверетт.

Містер Ґонт нетерпляче махнув рукою.

– …але ви можете встигнути, якщо заїдете дорогою назад, правда?

– Напевно…

– А оскільки до чужинців у школі, навіть якщо там немає учнів, ставляться з певною підозрою, можете пояснити свою присутність, забігши в кабінет шкільної медсестри, чи не так?

– Якщо вона там є, думаю, я можу так зробити, – припустив Еверетт. – А взагалі так, варто туди зайти, бо…

– …ви досі не забрали записів про вакцинацію, – закінчив за нього містер Ґонт. – Усе гаразд. Як на те пішло, її там не буде, але ви ж цього не знаєте, правда? Просто застроміть носа до неї в кабінет і вийдіть. Але як будете заходити чи виходити, потрібно, щоб ви поклали цей конверт у машину, яку міс Реткліфф позичила у свого парубка. Я хочу, щоб ви сховали його під водійське сидіння… але не повністю під нього. Залиште так, щоб стирчав лише один кутик.

Еверетт чудово знав, хто такий «парубок міс Реткліфф» – шкільний учитель фізкультури. Якби йому дали можливість вибирати, Еверетт радше розіграв би Лестера Претта, ніж його наречену. Претт – жилавий молодий баптист, що завжди носить блакитну футболку й блакитні спортивні штани, збоку кожної штанини яких тягнеться по білій смужці. Він із тих чуваків, з пор яких піт та Ісус виділяються в приблизно однаковій (і значній) кількості. Еверетт не особливо ним переймався. Він іноді задумувався, чи Лестер уже спав із Саллі – вона така нічогенька. Подумав, що відповідь, найпевніше, заперечна. Потім подумав, що коли Лестер піднімає ставку після задовгого облизування на гойдалці на ґанку, Саллі, мабуть, змушує його присідати на задньому дворі чи зробити кілька десятків ривків навколо будинку.

– Саллі знову на Преттмобілі?

– Саме так, – відповів містер Ґонт злегка роздратовано. – Лікарю Френкель, ви вже вдосталь намудрувалися?

– Так, – відповів він.

Правду кажучи, він відчував несподівано глибоке полегшення. Спершу його трохи хвилював «розіграш», який Ґонт від нього вимагав. Але він же не просить запхати феєрверк у туфлю якоїсь пані, чи насипати їй у шоколадне молоко «екс-лаксу»[89], чи щось таке. Що страшного може статися через якийсь конверт?

Усмішка, сонячна й дивовижна, знову розквітла в містера Ґонта на обличчі.

– Дуже добре, – сказав він. Підійшов до Еверетта, який із жахом дивився на те, що містер Ґонт начебто збирається покласти йому руку на плече.

Еверетт поспіхом позадкував. Таким робом містер Ґонт перевів його на двері й відчинив їх.

– Насолоджуйтеся люлькою, – сказав він. – Я вже казав вам, що вона якось належала серові Артуру Конан Дойлеві, творцю великого Шерлока Голмса?

– Ні! – вигукнув Еверетт Френкель.

– Звісно, не казав, – шкірячись, мовив містер Ґонт. – Це було б брехнею… а я ніколи не брешу в питаннях бізнесу, лікарю Френкель. І не забудьте про своє маленьке завдання.

– Не забуду.

– Тоді бажаю вам гарного дня.

– І вам та…

Але Еверет говорив уже в порожнечу. Двері з опущеними жалюзі зачинилися йому перед носом.

Він трохи потупився на них, тоді повільно повернувся до свого «плімута». Якби його попросили чітко переповісти, що він казав містерові Ґонту і що містер Ґонт сказав йому, Евереттові би це вдалося не дуже добре, бо він погано пригадував. Еверетт почувався, ніби йому дали нюхнути слабкого анестетика.

Тільки-но всівшись за кермо, Еверетт першим ділом відчинив бардачок, сховав усередину конверт із написом «Пупсику» і дістав люльку. Що він пам’ятав, то це те, що містер Ґонт його дражнив, казав, що якось ця люлька належала Артурові Конан Дойлу. І він майже повірив йому. Ну й дурниця! Потрібно лише запхати її собі в рот і закусити зубами мундштук, щоб це зрозуміти. Першим власником цієї люльки був Герман Герінґ.

Еверетт Френкель завів автомобіль і повільно покотив за місто. Дорогою на ферму Бурґмаєрів йому довелося лише двічі з’їхати на узбіччя, щоб насолодитися тим, наскільки люлька його красить.

4

Альберт Джендрон мав свою стоматологічну клініку в Касл-білдинг, незугарній цегляній будівлі через дорогу від муніципалітету й присадкуватої цементної коробочки-прихистку для водоканалу округу Касл. Касл-білдинг кидала тінь на потік Касл і Олов’яний міст ще з 1924 року, і в ній засідали троє з п’яти окружних адвокатів, один оптик, один аудіолог, кілька незалежних ріелторів, кредитний консультант, служба підтримки, що складалася з однієї жінки, та рамарня. Кілька інших кабінетів у будівлі наразі були вільні.

Альберт, поборник справи церкви Богоматері Тихих Вод ще з часів старого отця О’Ніла, уже добряче постарів, колись чорне волосся пошпакувалося, широкі плечі похилилися, як ніколи не хилилися в молодшому віці. Але він досі чоловік значних розмірів – шість футів сім дюймів зросту й двісті вісімдесят фунтів ваги, найкремезніший у місті, якщо не в цілому окрузі.

Він піднявся вузькими сходами на останній, четвертий поверх, повільно, зупиняючись на сходових майданчиках, щоб перевести подих, перш ніж продовжити, не забуваючи про сердечні шуми, про які йому повідомив лікар Ван Еллен. На півдорозі до останнього майданчика побачив аркуш, приклеєний до панелі з матового скла на дверях його кабінету, через яке ледь вдалося прочитати «АЛЬБЕРТ ДЖЕНДРОН, СТОМАТОЛОГ».

Він зміг прочитати привітання на записці ще з п’ятої сходинки зверху, і серце забилося швидше, хоч і з шумами. Але серцебиття прискорилося не від напруження. А через лють.

«СЛУХАЙ СЮДИ, ЛАТИННИК СРАНИЙ!» – було написано вгорі аркуша яскраво-червоним маркером.

Альберт відірвав записку від дверей і швидко прочитав її. Читаючи, він дихав носом – жорсткими шморгами-видихами, від чого він звучав ніби бик, що от-от кинеться в бій.

СЛУХАЙ СЮДИ, ЛАТИННИК СРАНИЙ!

Ми намагалися поговорити з тобою розважливо – «Хто має вухо, нехай розуміє», – але ніякого толку це не дало. ТИ ВПЕРТО ЙДЕШ ДОРОГОЮ ПРОКЛЯТИХ, А ПО ЇХНІХ ПЛОДАХ ВИ ПІЗНАЄТЕ ЇХ. Ми мирилися з твоїм папістським ідолопоклонством і навіть із розпусним поклонінням Вавилонській блудниці. Але тепер ти зайшов задалеко. НЕ БУДЕ В КАСЛ-РОКУ НІЯКОЇ ГРИ В КОСТІ З ДИЯВОЛОМ!

Чесні християни чують цієї осені в Касл-Року дух ОГНЮ з СІРКОЮ. А якщо ти не відчуваєш, то це тому, що ніс тобі забили гріх і виродження. ПОЧУЙ НАШЕ ЗАСТЕРЕЖЕННЯ І ЗАВВАЖ: ВІДМОВСЯ ВІД ПЛАНІВ СВОЇХ ОБЕРНУТИ ЦЕ МІСТО НА ЛІГВО ГРАБІЖНИКІВ І ДУРИЛЮДІВ, ІНАКШЕ Й САМ ПОЧУЄШ СІРКУ! І ТИ ПОЧУЄШ ЇЇ!

«Попрямують безбожні в шеол, всі народи, що Бога забули». Псалми 9:17.

ПОЧУЙ І ЗАВВАЖ, ІНАКШЕ ЛЕМЕНТИ ТВОЇ СКОРБОТНІ БУДЕ ДОБРЕ ЧУТИ.

СВІДОМЕ БАПТИСТСЬКЕ ЧОЛОВІЦТВО КАСЛ-РОКА

– Гівно на лопаті, – нарешті видушив із себе Альберт і зіжмакав записку в кулаку завбільшки зі свинячу шинку. – Той придуркуватий баптистський продавець взуття вже зовсім клепки погубив.

Перше, що він зробив після того, як відчинив кабінет, – це подзвонив отцеві Джону й розповів, що гра може стати жорсткішою від сьогодні й до «Нічки казино».

– Не переймайся, Альберте, – спокійно промовив отець Бріґгем. – Якщо той ідіот вирішить натиснути, то дізнається, наскільки сильно срані латинники можуть натиснути у відповідь… правда?

– Без сумніву, отче, – відповів Альберт. Він ще тримав зіжмакану записку в руці. Тепер поглянув на неї, і під моржовими вусами виникла маленька гиденька усмішка. – Без сумніву.

5

О десятій п’ятнадцять того ранку цифрове табло перед банком показало, що температура в Касл-Року – сімдесят сім градусів[90]. На дальньому боці Олов’яного моста незвично гаряче сонце створило яскраве мерехтіння, в місці, де шосе 117 з’являлося із-за горизонту й тягнулося до міста. Алан Пенґборн перебував у своєму кабінеті, переглядав звіти у справі вбивств Кобб-Джерзик і не бачив відображення сонця на металі й склі. Та навіть якби й бачив, це б його не надто зацікавило – врешті-решт, то просто над’їхав автомобіль. І все одно, брутально яскраве мерехтіння хрому й скла, що наближалося до моста на швидкості більш ніж сімдесят миль за годину, провіщало прибуття значної частини долі Алана Пенґборна… і цілого міста також.

На вітрині «Необхідних речей» табличку

ЗАЧИНЕНО У ЗВ’ЯЗКУ ЗІ СВЯТКУВАННЯМ ДНЯ КОЛУМБА

зняла рука з довгими пальцями, що з’явилася з рукава бежевого спортивного піджака. Натомість з’явилася нова табличка. Зі словами

ПОТРІБЕН ПОМІЧНИК.

6

Перетинаючи міст, авто рухалося ще зі швидкістю п’ятдесят у зоні, де передбачалося лише двадцять п’ять. Таку автівку школярі б відзначили зачудованими й заздрісними поглядами – лаймово-зелений «додж челленджер», припіднятий ззаду так, що ніс був націлений на дорожнє полотно. Через затінені вікна можна було ледве розгледіти захисну дугу, що тягнулася під стелею між передніми і задніми сидіннями. Задній бампер укривали наліпки «ГЕРСТ», «Ф’ЮЛЛІ», «ФРЕМ», «КВЕЙКЕР СТЕЙТ», «ҐУД’– ЄР ВАЙД ОВАЛЗ», «РЕМ ЧАРДЖЕР»[91]. Глушники вдоволено буркали, жирні від дев’яносто шостого бензину, який можна купити лише на автодромі «Оксфорд Плейнз», якщо поїхати на північ від Портленда.

Авто трішки сповільнилося на перетині Мейн і Лорел, після чого повернуло на похилий паркінг перед «Голярнею», тихо порипуючи шинами. У ту мить у закладі не підстригалися. Білл Фуллертон і Генрі Джендрон, перукар номер два, сиділи в кріслах для клієнтів під старими рекламними вивісками «Брілкрему» й олії «Вайлдрут». Вони поділили між собою й читали ранкову газету. Коли водій на секунду розігнав двигун, від чого з труб долинув тріск і простріли, обоє обернулися в той бік.

– Я такої в житті ще не бачив, чиста машина смерті, – сказав Генрі.

Білл кивнув і смикнув себе за нижню губу великим і вказівним пальцями правиці.

– Ая.

Обоє з очікуванням спостерігали, як затихає двигун і відчиняються водійські дверцята. З темних нутрощів «челленджера» виникла ступня в потертому чорному чоботі. Вона була припасована до ноги в тісному вицвілому денімі. За мить вийшов і сам водій, став під невчасно гарячим сонячним промінням, зняв сонцезахисні окуляри й повісив на V-подібний виріз футболки, ліниво й зарозуміло роззираючись навколо.

– Овва, – промовив Генрі. – Здається, перед нами поганий хлопець.

Білл Фуллертон витріщався на таку прояву, тримаючи рубрику спортивних новин у себе на колінах, а нижня щелепа в нього трішки відвисла.

– Туз Меррілл, – видихнув він. – Бодай би я крізь землю пішов.

– Що він тут, бляха, забув? – обурено запитав Генрі. – Я думав, він давно в Мекенік-Фоллз, їм усе скосопизджує.

– Не знаю, – відповів Білл і знову смикнув себе за нижню губу. – Але ти гля’! Сивий, як щуряка, а злий, певно, як собака! А то йому скільки, Генрі?

Той стенув плечима.

– Більше ніж сорок, але менше ніж пядесять, наскіки я знаю. Та й яка різниця взагалі? Він мені все одно проблемним здається.

Наче почувши ці слова, Туз обернувся в бік вітрини з листового скла і підняв руку, щоб повільно саркастично помахати. Чоловіки смикнулися та обурено завовтузилися, ніби парочка старих дів, які щойно усвідомили, що нахабний вовчий свист із дверей більярдної призначено їм.

Туз сховав руки в кишені низьких джинсів і подибав собі геть – портрет чоловіка, у якого достолиха часу й усі круті рухи в дослідженому всесвіті.

– Думаєш, варто повідомити шерифа Пенґборна? – запитав Генрі.

Білл Фуллертон ще трохи посмикав губу. Зрештою похитав головою.

– Скоро він сам дізнається, що Туз повернувся, – сказав він. – Нема потреби мені його повідомляти. Та й тобі також.

Вони сиділи в тиші й спостерігали за тим, як Туз піднімається по Мейн-стріт, доки той не щез із виду.

7

Нікому б і на думку не спало, дивлячись на те, як Туз Меррілл мляво гуляє по Мейн-стріт, що в цього чоловіка є якась безнадійна проблема. Певним чином з цією проблемою міг себе ототожнити і Бастер Кітон. Туз винен певним хлопцям добрячу суму грошей. Більше вісімдесяти тисяч доларів, якщо точніше. Але найгірше, що могли б зробити Бастерові кредитори, – це запроторити його в тюрму. Якщо ж Туз не дістане гроші найближчим часом, скажімо, до першого листопада, його кредитори найпевніше запроторять під землю.

Хлопці, яких Меррілл раніше тероризував, – як-от Тедді Дучемп, Кріс Чемберз і Верн Тессіо – одразу впізнали б його, незважаючи на сивину. Протягом років, коли Туз працював на місцевій текстильній фабриці (яка закрилася п’ять років тому), так би не сталося. У ті дні його пороками були пиво й дрібні крадіжки. Унаслідок першого він значно набрав ваги, а внаслідок другого привертав значну увагу небіжчика шерифа Джорджа Баннермена. А потім Туз відкрив для себе кокаїн.

Він покинув роботу на фабриці, втратив п’ятдесят фунтів внаслідок високих – дуже високих – польотів і перейшов на крадіжку першого рівня через прийом цієї чудової речовини. Фінансове становище почало стрибати вгору й униз, наче йойо, з тією надмірністю, про яку знають лише високоприбуткові трейдери на фондовому ринку та дилери кокаїну. Місяць він міг почати без гроша за душею, а під його кінець мати п’ятдесят-шістдесят тисяч, схованих під корінням мертвої яблуні за його домом на Кренберрі-Боґ-роуд. В один день він мав французьку вечерю з семи страв у «Морісі», а в інший – макарони з сиром «Крафт» на кухні трейлера. Усе залежало від ринку й пропозиції, бо Туз, як і більшість кокаїнових бариг, був сам собі найкращим клієнтом.

Десь за рік після того, як новий Туз – високий, худий, посивілий і обколотий аж до мошонки – виліз із жирового костюма, яким обростав, відколи пішов різними дорогами з державною освітою, він зустрів компанію хлопців із Коннектикуту. Хлопці, крім порошку, торгували зброєю. Як і він, брати Корсони були самі собі найкращими клієнтами. Вони запропонували Тузові свого роду великокаліберну франшизу на території центрального Мейну, і Туз із радістю на це пристав. Це було настільки суто бізнесове рішення, наскільки й ідея почати торгувати кокаїном. Якщо що-небудь у світі Туз і любив більше, ніж тачки й кокс, то це стволи.

Одного разу, коли йому було незручно від відсутності грошей, Туз з’їздив до свого дядька, який позичав гроші половині міста і мав репутацію людини, яка в грошві купається. Туз не бачив жодної причини, чому він сам не може отримати таку позику. Він молодий (ну… сорок вісім… відносно молодий), має перспективи і кровно споріднений.

Дядько, проте, мав радикально протилежні погляди.

– Нє, – відповів йому Реджинальд Маріон «Батя» Меррілл. – Знаю я, звідки твої гроші – коли вони в тебе є, звісно. Все від того білого гівна.

– Ой, дядьку Реджинальде…

– Не дядькуреджинальдай мені, – відказав Батя. – У тебе навіть зараз у носярі сліди від тієї фігні. Неуважний. Люди, які бавляться тим білим і штовхають його, завжди стають неуважні. А неуважні люди закінчують у Шенку. Це якщо пощастить. Якщо ні, вгноюють ділянку болота шість футів завдовжки й три завглибшки. Я не можу збирати гроші, якщо люди, які мені їх винні, мертві або термін мотають. Я б тобі й краплі поту в себе з очка не позичив, ось що я маю на увазі.

Особливо незручно стало невдовзі після того, як обов’язки шерифа округу Касл взяв на себе Алан Пенґборн. І його перша ж облава випала на те, як здивований Туз із двома дружками намагалися зламати сейф у кабінеті Генрі Бофорта в «Захмеленому тигрі». Дуже гарна облава була, як із підручника, тож Туз незчувся, як опинився в Шоушенку, менш ніж через чотири місяці після того, як дядько попередив його про те місце. Звинувачення в спробі пограбування зняли через угоду про визнання провини, проте Туз усе одно отримав непоганий шмат сутужних часів за звинуваченнями в нічному проникненні зі зломом.

Він вийшов навесні 1989-го й переїхав у Мекенік-Фоллз. Там отримав роботу: автодром «Оксфорд Плейнз» брав участь у програмі взяття під варту перед звільненням і Джон «Туз» Меррілл отримав посаду ремонтника й техніка на пів ставки.

Значна частина його старих друзів були ще на місці, не кажучи вже про старих клієнтів, тож невдовзі в Туза знову почався бізнес і кровотечі з носа.

Він утримував роботу на автодромі, доки не вичерпався його офіційний термін, і в той же день звільнився. Туз отримав телефонний дзвінок від Летючих братів Корсонів із Денбері, штат Коннектикут, і тому небавом уже продавав не лише болівійську понюшку, а й різноманітні пукалки.

Здавалося, поки він сидів у холодній, ставки неабияк зросли. Замість пістолетів, рушниць та магазинних дробовиків, він раптом побачив, як жваво йде автоматична й напівавтоматична зброя. Апогей прийшов у червні цього року, коли Туз продав ракету земля-повітря «Тандерболт» мореплавцеві з південноамериканським акцентом. Мореплавець сховав «Тандерболт», після чого заплатив Тузові сімнадцять тисяч доларів свіжими сотнями з непослідовними серійними номерами.

– Для чого вам така штукенція? – з часткою захоплення запитав Туз.

– Та для чого завгодно, сеньйоре, – не усміхаючись відповів мореплавець.

А тоді в липні все зламалося. Туз і досі до кінця не розумів, як так сталося, окрім того, що, мабуть, краще було б і коксом, і стволами торгувати лише з Летючими братами Корсонами. Він отримав доставку двох фунтів колумбійського порошку від хлопця з Портленда, фінансуючи цю оборудку з допомогою Майка і Дейва Корсонів. Вони підкинули приблизно вісімдесят п’ять тисяч. Ця конкретна гірка понюшки вартувала б і вдвічі більше – тест показав високий синій результат. Туз знав, що вісімдесят п’ять штук – дещо більша партія, ніж він звик, але почувався впевнено й готовим рухатися вгору. В ті дні «Без проблем!» було головним вказівним знаком у житті Туза Меррілла. Відтоді ситуація змінилася. Багато чого змінилося.

Зміни почалися, коли Дейв Корсон подзвонив із Денбері, штат Коннектикут, щоб запитати Туза, що це він собі надумав, видаючи столову соду за кокаїн. Той чувак із Портленда, очевидно, якось намахав Туза, хоч і з високим синім, і коли Дейв Корсон це усвідомив, його голос уже був не таким приязним. Навпаки, він почав звучати досить агресивно.

Туз міг злиняти. Натомість він зібрав усю свою сміливість – якої було досить багато, навіть у його середньому віці – і пішов на зустріч із Летючими братами Корсонами. Він запропонував їм свій погляд на те, що сталося. Пояснив на задньому сидінні фургона «додж» із килимом від стіни до стіни, теплою підлогою і дзеркалом на стелі. Він був дуже переконливим. Мусив бути переконливим, бо фургон було припарковано на краю проїждженої ґрунтової дороги за кілька миль на захід від Денбері, за кермом був темношкірий хлопець на ім’я Зависокий Тіммі, а Летючі брати Корсони, Майк і Дейв, сиділи обабіч Туза з безвідкатними гвинтівками «ейч-енд-кей».

Говорячи, Туз раптом пригадав, що казав йому дядько перед тим, як його схопили в «Захмеленому тигрі»: «Неуважні люди закінчують у Шенку. Це якщо пощастить. Якщо ні, вгноюють ділянку болота шість футів завдовжки й три завглибшки». Що ж, Батя мав рацію в першій частині, Туз збирався застосувати весь свій талант переконання, щоб уникнути другої. У болоті немає програм дочасного звільнення.

Він був дуже переконливий. А тоді в якусь мить промовив два чарівних слова: Дакі Морін.

– Ти ту хуйню в Дакі купив? – перепитав Майк Корсон, округливши червоні очі. – Упевнений, що то він?

– Так, упевнений, так, – відповів Туз. – А що?

Летючі брати Корсони перезирнулися й розсміялися. Туз не знав, чому вони сміються, але все одно був радий. Це здавалося гарним знаком.

– Як він виглядав? – запитав Дейв Корсон.

– Високий – але не такий високий, як він, – Туз показав великим пальцем на водія, що надів пару навушників «Вокмен» і хилитався в ритмі лише йому чутної музики, – але високий. Він канадець. Отак-о гхворить. Сережка у вусі маленька.

– Точно, наш старий Даффі Дак, – підтвердив Майк Корсон.

– От правда, дивно, що його ще ніхто не кокнув, – додав Дейв Корсон. Він глянув на брата, Майка, і обоє похитали головами в щирому спільному подиві.

– Я думав, він нормальний, – сказав Туз. – Дакі завжди був нормальний.

– Але ти собі взяв невеликий відгул, нє? – запитав Майк Корсон.

– Зробив собі невелику відпустку в готелі «Шконка», – додав Дейв Корсон.

– Мабуть, ти був там, коли Дакмен відкрив для себе очищений кокаїн, – сказав Майк. – Саме тоді його справи швидко покотилися вниз.

– Останнім часом Дакі любить показувати один маленький фокус, – сказав Дейв. – Знаєш, що таке замануха, Туз?

Туз подумав. Тоді похитав головою.

– Та знаєш ти, не гони, – сказав Дейв. – Саме через це ти по вуха в гімні. Дакі показав тобі гору пакетиків з білим порошком. В одному був справді хороший кокс. А в решті – хуйня. Як і ти, Туз.

– Ми перевірили! – вигукнув Туз. – Я витягнув випадковий пакет, і ми його перевірили.

Майк і Дейв перезирнулися з похмурою глузливістю.

– Вони перевірили, – промовив Дейв Корсон.

– Він витягнув випадковий пакет, – додав Майк Корсон.

Обоє закотили очі й поглянули одне на одного в дзеркалі на стелі.

– І? – запитав Туз, переводячи погляд то на одного, то на іншого.

Він був радий, що вони знають, хто такий Дакі, а також радий, що вони вірять, що він не мав наміру їх обманювати, проте все одно переживав. Вони з ним поводяться наче з тупаком, а Туз Меррілл зовсім не тупак.

– І що? – запитав Майк Корсон. – Якби ти не був певний, що сам вибрав пакет, справа б не вигоріла, правда? Дакі – він наче чарівник, раз за разом влаштовує свої старі як срака картярські трюки. «Вибери карту, будь-яку». Чув таке, Туз-у-жопі-загруз?

Хоч зброя була в їхніх руках, Туз закипів.

– Не називай мене так.

– Ми будемо називати тебе так, як нам вдобно, – відказав Дейв. – Ти нам висиш вісімдесят п’ять кусків, і поки що єдине, що ми отримали як заставу за ті гроші, – це дохуя й трішки соди «Арм енд Гаммер», яка коштує десь півтора бакса. Ми тебе будемо Г’юбертом Джей Наєбаловим називати, якщо захочемо.

Вони з братом перезирнулися. Між ними відбулася безслівна комунікація. Дейв підвівся й постукав Зависокого Тіммі по плечу. Віддав йому свою гвинтівку. Тоді Дейв із Майком вийшли з фургона і стали біля купки сумаху на краю поля якогось фермера і гаряче про щось розмовляли. Туз не знав про що, але чітко розумів, що відбувається. Вони вирішують, що з ним робити.

Він сів на краю теплої підлоги, пітніючи як свинюка, в очікуванні, коли вони повернуться. Зависокий Тіммі розлігся в м’якому «капітанському» кріслі, яке звільнив Майк Корсон. Він тримав у руках націлену на Туза «ейч-енд-кей» і кивав головою. Ледь чутно з навушників до Туза долинали голоси Марвіна Ґея й Теммі Террелл. Марвін і Теммі, уже давно померлі, співали «Моя помилка».

Майк із Дейвом повернулися.

– Ми даємо тобі три місяці, щоб зі всім розібратися, – сказав Майк. Туз обім’як від полегшення. – Зараз нам гроші потрібніші, ніж здерти з тебе шкіру. І ще дещо.

– Нам треба йобнути Дакі Моріна, – сказав Дейв. – Його херня вже трохи затягнулася.

– Він нам усім псує репутацію, – сказав Майк.

– Ми думаємо, ти його знайдеш, – сказав Дейв. – Думаємо, він вирішить: якщо ти одного разу загруз, то завжди будеш Туз-у-жопі-загруз.

– Хочеш це якось прокоментувати, Загрузлий? – уточнив Майк.

Туз ніяк не хотів це прокоментувати. Він просто був радий від того, що побачить наступні вихідні.

– Перше листопада – крайній термін, – сказав Дейв. – Ти нам приносиш гроші до першого листопада, і тоді ми всі йдемо по голову Дакі. Якщо ні, ми перевіримо, скільки шматочків можна від тебе відрізати, перш ніж ти здасися й помреш.

8

Коли все стало серйозно, в Туза на руках було з десяток відібраних одиниць зброї крупного калібру, автоматичної та напівавтоматичної. Більшу частину випробного періоду він намагався перетворити цю зброю на готівку. Як тільки він це зробить, готівку можна перетворити на кокаїн. Нема кращого активу, ніж кокаїн, якщо треба зібрати велику суму швидко.

Але ринок зброї був тимчасово на кінських широтах. Він продав половину товару – жодного крупного ствола – і все. Протягом другого тижня вересня він знайшов потенційного клієнта в льюїстонському пабі «Солодка штучка». Клієнт усіма можливими способами натякав на те, що не проти купити принаймні шість або й десять одиниць автоматичної зброї, якщо зі стволами отримає також ім’я надійного постачальника амуніції. Тузові це було під силу, Летючі брати Корсони – найнадійніші постачальники амуніції, яких він знав.

Туз зайшов у мерзотну вбиральню, щоб занюхнути кілька доріжок перед тим, як домовитися про кінцеву угоду. Його переповнювала радість, те сяйво полегшення, яке терзало багатьох американських президентів. Він повірив, що бачить світло в кінці тунелю.

Туз поклав маленьке дзеркальце, яке носив у кишені сорочки, на бачок і саме насипав на нього кокаїн, коли з боку найближчого до кабінки пісуара почувся голос. Туз так і не дізнався, кому він належав, а знав лише, що його власник урятував його від п’ятнадцяти років у федеральній в’язниці.

– У мужика, з яким ти говориш, під сорочкою прослушка, – промовив голос, і коли Туз вийшов з туалету, то покинув будівлю через чорний хід.

9

Після такого майже промаху (йому не спадало на думку, що невидимий інформатор міг просто сказати це для жарту) Туза охопив химерний параліч. Він почав боятися робити будь-що, окрім як купувати собі трішки кокаїну час від часу для особистого вжитку. Він ще ніколи не був у такому тупиковому стані. Це йому не подобалося, проте він і не знав, що з цим діяти. Перше, що він щодня робив, – дивився на календар. Листопад ніби щосили наближався до нього.

А тоді одного ранку він прокинувся до світанку, а в голові дивним блакитним світлом сяяла одна думка: він мусить поїхати додому. Повернутися в Касл-Рок. Відповідь – там. Поїхати додому здавалося правильним рішенням… та й навіть якщо воно виявиться неправильним, зміна декорацій може вибити дивний газовий корок у голові.

У Мекенік-Фоллз він був просто Джоном Мерріллом, зеком, що живе в халупі з пластиком на вікнах і картоном на дверях. А в Касл-Року він завжди Туз Меррілл, людожер, персонаж кошмарів цілого покоління маленьких дітей. У Мекенік-Фоллз він бідна біла шваль з путівця, чоловік із тюнінгованим «доджем», але без гаража, в якому його можна було б тримати. У Касл-Року ж він, принаймні якийсь час, був ніби король.

Тож він повернувся, от він на місці, і що далі?

Туз не знав. Місто стало меншим, ницішим і безлюднішим, ніж він пригадував. Він припускав, що Пенґборн десь недалеко і невдовзі старий Білл Фуллертон подзвонить йому на трубу й розповість, хто повернувся. Тоді Пенґборн знайде Туза й запитає, що він тут робить. Запитає, чи є в Туза робота. Немає, і він навіть не може заявити, що повернувся, щоб відвідати свого дядька, бо Батя був у своїй лахмітні, коли та згоріла. Ну добре, Туз, скаже Пенґборн, тоді, може, заскочиш у свого воїна доріг і покотиш собі геть звідси?

І що він на це?

Туз не знав. Він знав лише, що те похмуро-блакитне сяйво, з яким він прокинувся, досі мерехтить десь усередині.

Він побачив, що місце, де раніше стояв «Емпоріум Ґалоріум», порожнє. Нічого, самі будяки, кілька обпалених цурпалків дощок і трохи придорожнього сміття. Бите скло відбивало сонячне проміння осколками такого разючого світла, що очі сльозилися. Там не було на що дивитися, проте Туз усе одно хотів подивитися. Він почав переходити дорогу. Майже дійшов до протилежного боку, коли краєм ока помітив десь здалеку, через два магазини, зелений навіс.

НЕОБХІДНІ РЕЧІ

було написано збоку навісу. Що ж це за назва для крамниці? Туз підійшов подивитися. Пізніше зможе обгледіти колишнє місце дядькової пастки для туристів. Не думав, що хтось його пересуне.

Перше, що привернуло його увагу, була табличка

ПОТРІБЕН ПОМІЧНИК.

Він не звернув на неї особливої уваги. Туз не знав, за чим повернувся в Касл-Рок, але точно не за роботою хлопчика на побігеньках.

На вітрині було кілька досить шикарних предметів – із тих, які б він загріб із собою, якби мав нічну оборудку в оселі якогось багатія. Шахова дошка з різьбленими фігурами у вигляді тварин джунглів. Намисто з чорних перлин – виглядало дорого, проте Туз подумав, що перлини насправді штучні. Ніхто в цьому засранську, звісно, не може дозволити собі низку справжніх чорних перлин. Але робота гарна. Виглядають досить справжніми. І…

Туз, звузивши очі, поглянув на книжку позаду намиста. Вона стояла на корінці так, що з вітрини було чудово видно обкладинку, на якій силуети двох чоловіків стояли вночі на гірському кряжі. Один у руках тримав кирку, а інший лопату. Вони копали яму. Книжка називалася «Втрачені й заховані скарби Нової Англії». Ім’я автора було надруковано під зображенням дрібними білими літерами.

Його звали Реджинальд Меррілл.

Туз підійшов до дверей і натиснув ручку. Вона легко повернулася. Над головою теленькнув дзвінок. Туз Меррілл увійшов у «Необхідні речі».

10

– Ні, – сказав Туз, дивлячись на книжку, яку містер Ґонт узяв із вітрини й подав йому. – Мені не ця потрібна. Ви, мабуть, узяли не ту.

– Це єдина книжка на вітрині, запевняю вас, – відповів містер Ґонт дещо стурбованим голосом. – Можете самі глянути, якщо не вірите мені.

Якусь мить здавалося, що Туз так і зробить, але тоді він роздратовано зітхнув.

– Ні, не треба, – сказав він.

Книжкою, яку продавець подав йому, виявився «Острів скарбів» Роберта Льюїса Стівенсона. Що сталося, цілком зрозуміло – він був думав про Батю і помилився. Хоча насправді він помилився, коли вирішив повернутися в Касл-Рок. Якого хера він тут забув?

– Слухайте, дуже цікаве місце тут у вас, але мені треба йти. Побачимося іншим разом, містере…

– Ґонт, – сказав продавець, простягаючи руку. – Ліленд Ґонт.

Туз простягнув свою долоню, і її проковтнуло. Грандіозна потужна сила ніби пронизала його в момент контакту. Розум знову наповнило те похмуро-блакитне світло – цього разу величезним суцільним спалахом.

Він забрав руку. Був приголомшений, і в нього трусилися коліна.

– Це що було? – прошепотів він.

– Здається, це називають «приковуванням уваги», – відповів містер Ґонт. Він говорив тихо й холоднокровно. – І вам варто бути уважним, коли я говорю, містере Меррілл.

– Звідки ви знаєте, як мене звати? Я не представлявся.

– О, я знаю, хто ви такий, – сказав містер Ґонт, коротко засміявшись. – Я на вас чекав.

– Як ви могли мене чекати? Я, бля, навіть не знав, що приїду, доки не заліз в машину.

– Секунду, перепрошую.

Ґонт ступив до вікна, зігнувся й підняв табличку, що була сперта на стіну. Тоді нахилився до вітрини, зняв табличку

ПОТРІБЕН ПОМІЧНИК

і повісив натомість

ЗАЧИНЕНО У ЗВ’ЯЗКУ ЗІ СВЯТКУВАННЯМ ДНЯ КОЛУМБА.

– Навіщо ви це зробили? – Туз почувався, ніби наштовхнувся на дротяну огорожу, через яку проходить невеликий струм.

– Для продавців звична справа – знімати оголошення про пошук помічників, коли з’являється людина на вільну посаду, – відповів містер Ґонт досить грубо. – Мій бізнес у Касл-Року росте в дуже приємному темпі, і тепер мені потрібна чиясь міцна спина й додаткова пара рук. Я останнім часом дуже легко втомлююся.

– Слухайте, я не…

– Також мені потрібен водій, – сказав містер Ґонт. – Водіння, наскільки я розумію, ваш головний талант. Вашим першим завданням, Туз, буде з’їздити в Бостон. У мене там у гаражі припарковано машину. Вона вам сподобається. Це «такер».

– «Такер»[92]? – На мить Туз забув, що він сюди не по роботу шниря прийшов… чи шофера, як на те пішло. – Тобто як у кіно[93]?

– Не зовсім, – сказав містер Ґонт. Він пішов за стійку, на якій стояв старомодний касовий апарат, дістав ключ і відімкнув шухляду внизу. Витягнув два маленькі конверти. Один поклав на стійку. Інший простягнув Тузові. – Його певним чином модернізували. Ось. Ключі.

– Стоп, хвилину! Я ж сказав вам…

Очі містера Ґонта були якогось дивного кольору, який Туз не міг до кінця розпізнати, але коли вони спочатку потемніли, а тоді спалахнули, Туз відчув, як коліна знову стають желеподібними.

– Ви в пастці, Туз, але якщо не припините поводитися наче страус, ховаючи голову в пісок, думаю, мені перестане бути цікаво вам допомагати. Помічників продавців зараз хоч греблю гати. Я знаю, не сумнівайтеся. Я впродовж років наймав таких сотні. А може, й тисячі. Тож досить їблувати і візьміть ключі.

Туз узяв конвертик. Коли кінчики пальців торкнулися Ґонта, той темний суцільний вогонь знову наповнив йому голову. Він простогнав.

– Ви поїдете своїм автомобілем за адресою, яку я вам дам, – пояснив містер Ґонт, – і запаркуєтеся на місці, де зараз стоїть моє авто. Я очікую його повернення до півночі, не пізніше. Думаю, вам вдасться впоратися значно раніше. Моє авто набагато швидше, ніж здається.

Він вишкірився, демонструючи всі зуби.

Туз знову спробував.

– Послухайте, містере…

– Ґонт.

Туз кивнув, голова погойдувалася туди-сюди, ніби у маріонетки в руках ляльковода-аматора.

– За інших обставин я би прийняв вашу пропозицію. Ви… цікавий. – Він хотів ужити не це слово, але це найкраще, на що він спромігся в дану мить. – Але ви маєте рацію – я дійсно в сраці, і якщо не знайду добрячий шмат готівки протягом наступних двох тижнів…

– Так а що з тією книжкою? – запитав містер Ґонт тоном одночасно веселим та докірливим. – Хіба ви не по неї прийшли?

– Це не та, яку…

Він усвідомив, що досі тримає її в руці, й опустив погляд. Зображення було те саме, але назва змінилася на ту, яку він бачив на вітрині: «Втрачені й загублені скарби Нової Англії» Реджинальда Меррілла.

– Що це таке? – ледь перебираючи язиком, запитав він. Проте раптом зрозумів. Він узагалі не в Касл-Року, а вдома в Мекенік-Фоллз, лежить на брудному ліжку, і йому все це сниться.

– Мені здається, книжка, – сказав містер Ґонт. – А хіба вашого померлого дядька не Реджинальд Меррілл звуть? Оце так збіг.

– Мій дядько за все життя не писав нічого, окрім чеків та боргових розписок, – відказав Туз тим же нерозбірливим сонним голосом.

Він знову глянув на Ґонта і зрозумів, що не здатен відірвати очей. Ґонтові ж очі постійно змінювали колір. Блакитні… сірі… бурштинові… карі… чорні.

– Що ж, – визнав містер Ґонт, – можливо, ім’я на обкладинці – це псевдонім. Можливо, цей фоліант я написав самотужки.

– Ви…

Містер Ґонт склав пальці пірамідкою під підборіддям.

– Можливо, це зовсім і не книжка. Можливо, всі ті дуже особливі речі, які я продаю, і не речі насправді. Можливо, це просто сірість з однією визначальною рисою – можливістю набувати форми того, що переслідує жінок та чоловіків у снах. – Він замовк, а тоді задумливо додав: – Можливо, це і є самі сни.

– Я нічого не розумію.

Містер Ґонт усміхнувся.

– Знаю. Це не має значення. Туз, якби ваш дядько дійсно написав книжку, чи могла б вона бути про схований скарб? Ви б могли сказати, що скарб – чи то захований під землею, чи в кишенях інших людей – це тема, яка його дуже цікавила?

– Він любив гроші, звичайно, – похмуро відзначив Туз.

– І що ж із ним сталося? – скрикнув містер Ґонт. – Він вам хоч щось залишив? Звісно ж залишив, чи ж ви не єдиний його живий родич?

– Він мені, блядь, і ламаного цента не залишив! – люто крикнув Туз у відповідь. – Усі в місті казали, що той старий хрич дотепер тримає перший десятицентовик, що він заробив, але коли він вмер, на рахунку в банку виявилося менше ніж чотири тисячі. Які пішли на похорон і прибирання того руйновища на вулиці. А коли відкрили його клієнтський сейф, знаєте, що знайшли?

– Так, – відповів містер Ґонт, і хоча рот мав серйозний вираз – навіть співчутливий, – очі в нього сміялися. – Товарні купони. Шість книжок купонів «Плейд» і чотирнадцять «Ґолд Бонд»[94].

– Саме так! – вигукнув Туз. Він із ненавистю дивився на «Втрачені й заховані скарби Нової Англії». Тривога й відчуття маревної дезорієнтації щезли, принаймні тимчасово, перед почуттям люті. – І знаєте що? «Ґолд Бонд» уже навіть не можна обміняти. Компанія закрилася. Усі в Касл-Року його боялися – навіть я трохи боявся, – і всі думали, що він багатий, як Скрудж Мак-Хуяк, але вмер банкрутом.

– Можливо, він не довіряв банкам, – сказав Ґонт. – Можливо, заховав свої скарби. Ви про таке не думали, Туз?

Туз розкрив рота. Закрив. Знову розкрив. Знову закрив.

– Припиніть, – наказав містер Ґонт. – Ви так схожі на рибу в акваріумі.

Туз поглянув на книжку в руці. Він поклав її на стійку й погортав сторінки, наповнені тісним дрібним шрифтом. І тут із книги щось вилетіло. То був грубий пошарпаний кусень коричневого паперу, нерівно зігнутий, і Туз одразу розпізнав, що його видерто з пакета для покупок «Маркету Гемпгіллів». Скільки разів маленьким хлопчиком він спостерігав, як дядько відриває шматок брунатного паперу, як оцей, від пакета, які він тримав під давнім касовим апаратом «Тоукгайм»? Скільки разів він бачив, як дядько додає цифри на такому папері… або пише на ньому боргові розписки?

Тремтячими руками він розгорнув його.

То була карта, принаймні це стало зрозуміло, проте спершу він не міг ніяк зрозуміти, що то – просто купка ліній, хрестиків і нерівних кругів.

– Що за херня?

– Вам просто потрібно щось, щоб зосередитися, оце й усе, – порадив містер Ґонт. – Оце може допомогти.

Туз підняв голову. Містер Ґонт уже поклав на скляну шафку біля касового апарата маленьке дзеркальце в орнаментованій срібній рамці. Тоді розкрив інший конверт, який дістав із замкненої шухлядки, і щедро сипонув із нього кокаїну на дзеркальну поверхню. На Тузове досвідчене око, порошок здавався казково високої якості, прожектор над шафкою розсипав тисячі іскорок на чисті піщинки.

– Боже, містере! – Ніс у Туза защипало від очікування. – Це колумбійський?

– Ні, особлива суміш, – сказав містер Ґонт. – Із рівнин Ленґ[95].

З внутрішньої кишені бежевого піджака він дістав золотий ніж для конвертів і почав формувати понюшку в довгі м’ясисті доріжки.

– А де це?

– За горами, за долами[96], – відповів містер Ґонт, не піднімаючи очей. – Не ставте зайвих питань, Туз. Боржники мають просто жити й насолоджуватися тим, що їм дається.

Він відклав ніж і з тієї ж кишені дістав коротку скляну соломинку. Подав її Тузові.

– Пригощайтеся.

Соломинка була неймовірно важка – напевно, не зі скла, а з якогось каменю-кристала, подумав Туз. Він схилився над дзеркалом, тоді завагався. А що, як у старого СНІД чи щось таке?

«Не ставте зайвих питань, Туз. Боржники мають просто жити й насолоджуватися тим, що їм дається».

– Амінь, – вголос промовив Туз і втягнув.

Голову наповнив слабкий бананово-лимонний смак, який, здається, завжди притаманний справді хорошому кокаїну. Цей був м’який, але одночасно й потужний. Він відчув, як прискорюється серцебиття. Разом із тим думки стали разюче зосередженими й набрали полірованих, хромованих обрисів. Він пригадав, як один хлопець йому сказав дещо, невдовзі після того, як Туз закохався в цю штуку. «Речі мають більше назв, коли ти вмазаний. Набагато більше назв».

Тоді він не зрозумів, але тепер – так. Він передав соломинку Ґонтові, але той похитав головою.

– Раніше п’ятої – ні-ні, – пояснив він. – Але ви насолоджуйтеся, Туз.

– Дякую, – відповів Туз.

Він знову поглянув на мапу й зрозумів, що він тепер цілком здатний її читати. Дві паралельні лінії з літерою Х між ними – це, очевидно, Олов’яний міст, і як тільки це стає зрозуміло, усе інше гарненько стає на свої місця. Хвиляста лінія між паралельними, що перетинає Х і тягнеться до самого верху паперу, – це шосе 117. Маленьке коло з більшим колом позаду нього, напевно, відображає молочну ферму Ґевіно: велике коло – стайня. Усе стало зрозуміло. Усе чисто, ясно й іскристо, як та хрумка купка наркоти, що її цей немислимо гіповий чувак насипав із маленького конверта.

Туз знову нахилився над дзеркалом.

– Вогонь за готовністю, – бурмотнув він і знюхав ще дві доріжки. Бах! Трах! – Боже, ну й потужна штука, – видихнув він.

– Канєшн, – цілком серйозно погодився містер Ґонт.

Туз підняв голову, раптом упевнений, що цей чоловік із нього сміється, але обличчя містера Ґонта було спокійне та ясне. Туз знову придивився до мапи.

Тепер його увагу привернули хрестики. Їх було сім – ні, вісім насправді. Один на мертвій болотистій місцевості біля старого Треблгорна… от тільки старий Треблгорн помер, уже багато років тому, і хіба якось не говорили, що дядько Реджинальд отримав більшу частину тієї землі як відшкодування за борг?

Ось іще один, на краю території «Нейчер Консервансі»[97] з іншого боку Касл-В’ю, якщо географія в нього в голові правильна. Два хрестики на міській дорозі № 3, біля кола, що, мабуть, означає дім старого Джо Кембера, ферму «Сім дубів». Іще два – на землі, що нібито належить «Даймонд Метч»[98] на західному боці озера Касл.

Туз витріщився на Ґонта несамовитими червоними очима.

– Він заховав гроші? Це означають хрестики? Це ті місця, де він сховав гроші?

Містер Ґонт елегантно стенув плечима.

– Точно не знаю. Здається, логічно, але логіка рідко має щось спільне з людською поведінкою.

– Але це ж можливо, – відказав Туз. Його кри´ло від захоплення й перенасичення кокаїном. У крупних м’язах рук і живота наче міцні в’язки мідного дроту іскрилися. Жовтувате обличчя, подзьобане шрамами підліткового акне, набрало темного рум’янцю. – Це ж можливо! Усі місця з хрестиками… усе це може бути власністю Баті! Бачите? Можливо, він перевів усю ту землю в сліпий траст, чи як там, блядь, те називається… щоб ніхто не міг купити… щоб не могли знайти, що там…

Він винюхав решту кокаїну з дзеркальця й схилився над стійкою. Вирячені запалені очі збуджено смикалися в очницях.

– Може, я навіть не просто зі сраки вилізу, – промовив він тихим тремтячим шепотом. – Я можу стати, блядь, багатим.

– Так, – підтвердив містер Ґонт. – Я б сказав, на це є непогана ймовірність. Але ось що собі запам’ятайте, Туз. – Він показав великим пальцем на стіну, на якій висіла табличка

Я НЕ ВІДШКОДОВУЮ КОШТІВ І НЕ ОБМІНЮЮ ТОВАРІВ CAVEAT EMPTOR!

Туз глянув на напис.

– І що це значить?

– Це означає, що ви не перша особа, яка думала, що знайшла ключ до небачених багатств у старій книжці, – сказав містер Ґонт. – А ще це означає, що мені все одно потрібен носильник і водій.

Туз поглянув на нього, майже шокований. Тоді розсміявся.

– Гоните? – Він показав на мапу. – Я мушу йти копати.

Містер Ґонт скрушно зітхнув, склав аркуш, поклав його назад у книжку, а книжку – в шухляду під касою. Усе це він зробив з небаченою швидкістю.

– Гей! – скрикнув Туз. – Ви що робите?

– Щойно пригадав, що цю книжку я вже пообіцяв іншому клієнтові, містере Меррілл. Мені шкода. І в мене насправді зачинено – День Колумба, самі знаєте.

– Секунду!

– Звичайно, якби ви розглянули пропозицію роботи, упевнений, ми б могли якось домовитися. Але, як я бачу, ви дуже зайняті. Не сумніваюся, ви хочете переконатися, що ваші справи в порядку, до того, як брати Корсони поріжуть вас на асорті.

Рот у Туза почав розтулятися й стулятися. Він намагався пригадати, де стояли маленькі хрестики, і зрозумів, що не може. Усі вони ніби змішались у його розпаленому віддаленому розумі в один величезний хрест… хрест, який можна побачити на цвинтарях.

– Добре! – крикнув він. – Добре, я візьмуся за вашу довбану роботу!

– У такому разі, думаю, ця книжка все ж продається, – промовив містер Ґонт. Він дістав її з шухляди й глянув на форзац. – Її ціна – півтора долара. – Тісні зуби оприявнилися в широкій акулячій усмішці. – Долар тридцять п’ять зі знижкою для працівника.

Туз дістав із задньої кишені гаманець, впустив його й ледь не лупнувся головою об край скляної шафки, коли нахилявся, щоб підняти.

– Але мені потрібно трохи вільного часу, – сказав він містерові Ґонту.

– Безперечно.

– Бо мені справді треба трохи копати.

– Звісно.

– Часу мало.

– Дуже мудро, що ви про це думаєте.

– Наприклад, після того як повернуся з Бостона?

– А ви не будете втомленим?

– Містере Ґонт, я собі не можу дозволити втому.

– Можливо, мені вдасться вам із цим допомогти, – відповів містер Ґонт. Посмішка поширшала, і зуби випнулися з неї, ніби в усмішці черепа. – Можливо, матиму для вас невеличку «зарядку», я про це.

– Що? – Очі в Туза поширшали. – Що ви сказали?

– Перепрошую?

– Нічого, – відповів Туз. – Нічого.

– Гаразд. Ключі, які я вам дав, іще при вас?

Туз із подивом усвідомив, що поклав конверт із ключами собі в задню кишеню.

– Добре. – Містер Ґонт порахував 1,35 на старому касовому апараті, узяв п’ятидоларову купюру, яку Туз поклав на стійку, і віддав три долари шістдесят п’ять центів решти.

Туз узяв гроші ніби вві сні.

– А тепер, – продовжив містер Ґонт, – я дам вам певні вказівки, Туз. І запам’ятайте, що я кажу: ви мені потрібні до півночі. Якщо до того часу не повернетеся, я буду незадоволеним. А коли я незадоволений, то іноді втрачаю самовладання. Вам краще не бути десь неподалік, коли таке трапляється.

– На Халка перетворюєтеся? – жартівливо запитав Туз.

Містер Ґонт глянув на нього з лютим вищиром, від якого Туз на крок позадкував.

– Так, – сказав Ґонт. – Саме це я й роблю, Туз. Перетворююся на Халка. Не жартую. А тепер уважно.

Туз був уважний.

11

Була за чверть одинадцята, і Алан саме збирався сходити до Нен, швиденько випити кави, як йому дзенькнула Шила Бріґгем. Сонні Джекетт на лінії, повідомила вона. Наполягає, що хоче поговорити з Аланом і лише з ним.

Алан підняв слухавку.

– Алло, Сонні. Чим можу допомогти?

– Ну, – затягнув Сонні своїм нижньосхідним акцентом. – Не хочеться кидати тобі добавку на таріль після вчорашньої подвійної порції, шерифе, але, здається, в місто повернувся твій старий приятель.

– Ти про кого?

– Туз Меррілл. Бачив його машину, припарковану недалеко звідси.

«Ой бля, і що ж буде далі?» – подумав Алан, а вголос запитав:

– Ти його бачив?

– Нє, але машину важко пропустити. Риготно-зелений «додж челленджер» – їх діти «фаршированими» називають. Бачив на Рівнинах.

– Ну, дякую, Сонні.

– Та нема за що. Як думаєш, що те шмаркло робить знову в Касл-Року, Алане?

– Не знаю, – сказав Алан і повісив слухавку з думкою: «Але, мабуть, краще дізнатися».

12

Біля зеленого «челленджера» було вільне місце. Алан припаркувався поруч із робочим автомобілем і вийшов. Він побачив, як Білл Фуллертон і Генрі Джендрон дивляться на нього крізь вітрину перукарні зі жвавим інтересом, і помахав їм рукою. Генрі жестом показав на протилежний бік вулиці. Алан кивнув і перетнув її. «В один день Вілма Джерзик і Нетті Кобб убивають одна одну на розі вулиць, а наступного дня в місті вигулькує Туз Меррілл, – подумав він. – Місто перетворюється на цирк Барнума й Бейлі».

Дійшовши до тротуару на дальньому боці, він побачив, як Туз неквапно виходить із тіні зеленого навісу «Необхідних речей». Він тримав щось у руці. Спочатку Алан не міг розібрати що, але коли Туз наблизився, то зрозумів, що насправді міг розібрати, просто не в змозі повірити. Туз Меррілл не з тих хлопців, яких очікуєш побачити з книжкою в руці.

Вони зійшлися біля порожньої ділянки, де раніше стояв «Емпоріум Ґалоріум».

– Ну привіт, Туз, – поздоровкався Алан.

Туз був аніскілечки не здивований побачити його. Він дістав окуляри з вирізу футболки, однією рукою струснув їх і начепив на носа.

– Ну-ну-ну, і шо ти, дядя?

– Що ти робиш в Касл-Року, Туз? – рівним голосом запитав Алан.

Туз із перебільшеним зацікавленням подивився на небо. Дрібні проблиски світла відбивалися від його «рей-бенів».

– Та гарна днина, щоб проїхатися, – відповів він. – Літня така.

– Дуже гарна, – погодився Алан. – А водійське посвідчення в тебе є?

Туз із докором глянув на нього.

– Думаєш, я їздив би, якби не мав? Це було б незаконно, правда?

– Мені здається, це не відповідь.

– Я пересклав, як тільки мені дали попередження, – сказав Туз. – Їжджу законно. Як тобі таке, начальнику? Нормальна відповідь?

– Напевно, я краще сам перевірю. – Алан простягнув руку.

– Здається, ти мені не довіряєш! – сказав на це Туз. Він говорив тим самим насмішкуватим глузливими голосом, проте Алан вчував під ним нотки люті.

– Що вдієш, просто я з Міссурі[99].

Туз переклав книжку в ліву руку, щоб мати змогу правою витягнути з кишені гаманець, тож Алан зміг краще роздивитися обкладинку. «Острів скарбів» Роберта Луїса Стівенсона. Він глянув на посвідчення. Підписане й дійсне.

– Реєстрація машини в бардачку, якщо хочеш пройтися та її також перевірити, – сказав Туз. Тепер Алан чіткіше чув гнів у нього в голосі. І стару пиху.

– Думаю, тут я тобі повірю. Може, розповіси, для чого ти насправді повернувся в місто?

– Приїхав подивитися на оце, – промовив Туз і показав на вільну ділянку. – Не знаю чому, але приїхав. Сумніваюся, що ти мені повіриш, але так уже сталося, що це правда.

Дивним чином, проте Алан йому вірив.

– Бачу, ти і книжку купив.

– Читати я вмію, – відрубав Туз. – Сумніваюся, що ти і в це віриш.

– Ну-ну. – Алан заклав великий палець собі за пояс. – На місце подивився і трохи прибарахлився.

– Ну ви подивіться на нього, вірші складає і сам про це не знає.

– Ну виходить, складаю. Добре, що ти це відзначив. Тепер, я так розумію, ти собі покотиш геть із міста, правда?

– А якщо ні? Мабуть, шукатимеш щось, за що мене можна закрити, так? У тебе в словнику хоч є слово «реабілітація», шерифе Пенґборн?

– Так, – сказав Алан, – але в його визначенні Туз Меррілл не фігурує.

– Ти на мене не тисни, мужик.

– А я й не тисну. Якщо почну, ти відчуєш.

Туз зняв окуляри.

– Такі, як ти, ніколи не відчепляться, правда? Ви ніколи… блядь… не… відчепитеся.

Алан промовчав.

За мить Туз, здавалось, узяв себе в руки. Він знову вдягнув окуляри.

– Знаєш, – сказав він. – Думаю, я таки поїду. Маю відвідати певні місця, закінчити певні справи.

– Це добре. У зайнятих руках робота горить.

– Але якщо захочу повернутися, то повернуся. Почув?

– Чудово тебе чую й хочу попередити, що не вважаю це мудрим рішенням. Мене ти почув?

– Я тебе не боюся.

– Якщо ні, – сказав Алан, – ти навіть тупіший, ніж я думав.

Туз дивився на Алана крізь темні окуляри, а тоді розсміявся. Алан не зважав на звук – сміх був моторошний, дивний і недоречний. Він стояв і дивився, як Туз перетинає вулицю своєю ходою підстаркуватого бандюка, відчиняє автомобіль і сідає всередину. За мить двигун ожив. Вихлоп перднув із глушників, люди на вулиці зупинилися, щоб глянути, що там.

«Цей глушник незаконний, – подумав Алан. – Склопакет[100]. Я можу його за це притягнути».

Але який сенс? У нього є серйозніші справи, ніж Туз Меррілл, який усе одно їде з міста. Цього разу назавжди, сподівався Алан.

Він дивився, як зелений «челленджер» розвернувся в недозволеному місці на Мейн-стріт і подався в бік потоку Касл на краю міста. Тоді обернувся й замислено глянув на зелений навіс неподалік. Туз повернувся в рідне місто й купив книжку – «Острів скарбів». Купив її в «Необхідних речах».

«Думав, те місце сьогодні зачинене, – спало на думку Аланові. – Хіба не так було написано на табличці?»

Він пішов угору вулицею до «Необхідних речей». Він не помилився, табличка повідомляла, що

ЗАЧИНЕНО У ЗВ’ЯЗКУ ЗІ СВЯТКУВАННЯМ ДНЯ КОЛУМБА.

«Якщо Тузові відчинив, може, й мені відчинить», – подумав Алан і підняв кулак, щоб постукати. Перш ніж він опустив його, запікав причеплений до паска пейджер. Алан натиснув кнопку, що вимикала ненависний пристрій, і нерішуче постояв перед дверима крамниці… але насправді в нього не було вагань, що робити далі. Якщо ти адвокат чи власник бізнесу, то, може, й маєш можливість якийсь час ігнорувати підлеглих, але коли ти шериф округу – вибраний, а не призначений, – питань про пріоритети не має виникати.

Алан перетнув тротуар, тоді спинився і швидко обернувся. Він відчув себе ведучим у грі «світлофор», чиє завдання – спіймати інших гравців у русі, щоб їх можна було відправити на самий початок. Відчуття, що за ним спостерігають, повернулося, і цього разу дуже сильне. Він був переконаний, що побачить по той бік дверей здивований трепет опущених жалюзі.

Але ні. Крамниця й далі дрімала собі під незвично гарячим жовтневим сонцем, і якби він на власні очі не побачив, як Туз звідти виходить, Алан поклявся б, що там порожньо, хоч би як йому здавалося, що за ним слідкують.

Він підійшов до автомобіля, схилився, щоб узяти мікрофон, зв’язався з управою.

– Телефонував Генрі Пейтон, – сказала йому Шила. – Він уже має попередні звіти щодо Нетті Кобб і Вілмі Джерзик від Генрі Раяна. Прийом?

– Зрозумів. Прийом.

– Генрі сказав, якщо хочеш отримати найцікавіші деталі, він буде в себе десь до полудня. Прийом.

– Гаразд. Я саме на Мейн-стріт. Зараз буду. Прийом.

– Е, Алане?

– Так.

– Генрі ще питав, чи в нас хоч до кінця століття з’явиться факс, щоб він міг надіслати нам копії, замість того щоб постійно дзвонити й зачитувати тобі. Прийом.

– Скажи, нехай напише листа голові ради виборних, – похмуро порадив Алан. – Бюджет розробляю не я, і він це знає.

– Ну, я просто передаю те, що він сказав. Не треба зразу так шпичасто сприймати. Прийом.

Алан, проте, подумав, що Шила й сама звучить трішки шпичакувато.

– Кінець зв’язку, – сказав він.

Він сів в автомобіль і повісив мікрофон. Поглянув на будівлю банку, над дверима якого величезне табло показувало час – десяту п’ятдесят і температуру – вісімдесят два градуси[101]. «Господи, ще цього нам не вистачає», – подумав він. У всіх у місті якась ніби тропічна пітниця почалася.

Алан повільно рушив назад до муніципалітету, занурившись у думки. Не міг відігнати відчуття, що в Касл-Року діється щось, що от-от вийде з-під контролю. Божевілля, звісно, суцільне божевілля, але він просто не міг відкинути ці думки.

Розділ тринадцятий

1

Школи в місті було зачинено у зв’язку зі святом, проте Браян Раск усе одно не пішов би на уроки, навіть якби було відчинено.

Браян захворів.

Це була не якась фізична хвороба, не кір і не вітрянка, та навіть не бігунка, найпринизливіша та найжорстокіша з них. І це було не зовсім психічне захворювання – так, його психіку воно зачіпало, але здавалося, ніби це лише побічні ефекти. Та частина його, яка захворіла, була глибша, ніж розум. Посіріла й захворіла якась невіднятна частина його єства, яку ні лікарська голка не проколе, ні мікроскоп не розгледить. Він завжди був із сонячних хлопчиків, але тепер те сонце щезло, сховалося за важкими кручами хмар, які й досі згущуються.

Хмари почали збиратись у той день, коли він накидав болота на простирадла Вілми Джерзик. Погустішали, коли містер Ґонт прийшов до нього вві сні, одягнутий у форму «Доджерз», і пояснив, що Браян ще не повністю заплатив за картку з Сенді Коуфексом… але будь-які просвіти вони перекрили сьогодні, коли він спустився на сніданок.

Батько, одягнений у сіру уніформу, яку брав на роботу в компанію «Сайдинг і двері від Діка Перрі» в Саут-Перісі, сидів за кухонним столом, розкривши перед собою «Портленд Пресс-Геральд».

– Срані «Петріотс», – промовив він із-за газетної барикади. – Коли вже в них нарешті буде квотербек, який може нормально, блядь, кидати м’яч?

– Не матюкайся перед хлопцями, – докорила Кора біля плити, проте без звичної роздратованої настирливості – голос звучав віддалено, ніби думала вона собі про щось зовсім інше.

Браян сів на крісло й налив собі молока до пластівців.

– Здоров, Брай! – радісно промовив Шон. – Хочеш сьогодні в центр з’їздити? У відеоігри пограємо?

– Може, – відповів Браян. – Напевно…

А тоді побачив заголовок на першій шпальті газети й замовк.

У КРИВАВІЙ СУТИЧЦІ В КАСЛ-РОКУ ЗАГИНУЛО ДВОЄ ЖІНОК «Це була дуель», – заявляє наше джерело в поліції штату.

Там були фотографії двох жінок, одна біля одної. Браян упізнав обох. Одна – Нетті Кобб, яка жила за рогом на Форд-стріт. Мама говорила, що вона помішана, але Браянові вона завжди здавалася нормальною. Він кілька разів зупинявся, щоб погладити її песика, коли вона його вигулювала, і в ті моменти вона особливо не відрізнялася від усіх. Іншою була Вілма Джерзик.

Він побабрався в пластівцях, але так і не поїв. Коли тато пішов на роботу, Браян викинув промоклу кукурудзяну юшку у відро для сміття й піднявся у свою кімнату. Він очікував, що мама каркатиме на нього, докорятиме, як він так викидає добру їжу, поки в Африці голодують діти (вона, здається, була переконана, що думка про голодних дітей якось покращує апетит), але ні. Здається, цього ранку вона загубилась у власному світі.

Шон, проте, був на місці і, як завжди, продовжував його діймати.

– То що скажеш, Брай? Хочеш у центр? Ну? – Від збудження він ледь не пританцьовував з однієї ноги на іншу. – Могли б трохи пограти у відеоігри, може, зайдемо в ту нову крамницю з усілякими приколами на вітрині…

– Не наближайся до неї! – скрикнув Браян, і молодший брат відсахнувся від нього, а на обличчі в малого розквіт вираз шоку й розгубленості.

– Слухай, – продовжив Браян. – Вибач. Але тобі краще не ходити туди, Шоні. Те місце – повний жах.

У Шона тремтіла нижня губа.

– Кевін Пелкі каже…

– Кому ти будеш вірити? Тому пісюнові чи своєму братові? Ніяке то не класне місце, Шоне. Воно… – Він облизав губи, а тоді промовив те, що вважав самою суттю істини: – Воно погане.

– Що з тобою? – запитав Шон. Голос був лютий і на межі плачу. – Ти всі вихідні як той ханига! І мама теж!

– Я просто погано почуваюся, це все.

– Ну… – замислився Шон. Тоді прояснів. – Може, від відеоігор тобі стане краще? Брай, ходімо пограємо в «Ейр Рейд»[102]! У них є «Ейр Рейд»! Там можна сидіти всередині, крутитися в різні боки! Просто клас!

Якусь мить Браян зважував пропозицію. Ні. Він не міг собі навіть уявити похід в ігровий клуб, точно не сьогодні, а може, й узагалі ніколи. Там будуть усі інші діти – треба в черзі вистояти, щоб побавитися в дійсно класні ігри на кшталт «Ейр Рейду», – а він тепер не такий, як вони, а може, й на все життя змінився.

Врешті-решт, у нього ж є картка Сенді Коуфекса 1956 року.

І все одно, йому хотілося зробити щось хороше для Шона, для будь-кого – щось, що компенсує ту жахливу річ, яку він учинив Вілмі Джерзик. Тож він сказав Шонові, що, може, й захоче пограти у відеоігри по обіді, але до того часу нехай той візьме собі трохи четвертаків. Браян витрусив їх із великої пластикової пляшки з-під коли.

– Йомайо! – вигукнув Шон, округливши очі. – Тут аж вісім… дев’ять… десять четвертаків! Ти реально по ходу хворий!

– Так, мабуть, так і є. Повеселися, Шоні. І мамі не кажи, бо інакше вона скаже тобі їх усі назад покласти.

– Вона в себе в кімнаті, вилежується в тих своїх темних окулярах, – сказав Шон. – Навіть не знає, чи ми живі. – Він замовк, а тоді продовжив: – Ненавиджу ті окуляри. Вони реально страшні. – Він уважніше подивився на брата. – Ти справді якось хижо виглядаєш, Брай.

– Мені недобре, – зізнався Браян. – Мабуть, краще ляжу.

– Ну… я тебе почекаю. Може, тобі покращає. Я собі дивитимусь мультики на п’ятдесят шостому. Як тобі стане краще, спускайся. – Шон потрусив четвертаками між складених долонь.

– Так і зроблю, – запевнив його Браян і м’яко зачинив за собою двері. Молодший брат відійшов.

Але йому й близько не стало краще. Минав час, а він почувався дедалі

(хмарніше)

гірше. Він думав про містера Ґонта. Думав про Сенді Коуфекса. Думав про той крикливий заголовок новини: «У КРИВАВІЙ СУТИЧЦІ В КАСЛ-РОКУ ЗАГИНУЛО ДВОЄ ЖІНОК». Думав про ті фотографії, знайомі обличчя, що виринають із грудок чорних крапок.

Він майже заснув, аж раптом зі спальні батьків долинув звук маленького програвача. Мама знову слухає подряпані 45-ки[103] Елвіса. Вона майже всі вихідні тільки це й робить.

Думки крутилися й носилися в Браяновій голові, ніби клаптики сміття в циклоні.

КРИВАВА СУТИЧКА.

«Вони казали, що ти елітний… але це брехня…»

Це була дуель.

КРИВАВА: Нетті Кобб, жінка з собакою.

«Ти і кролика не зловиш…»

Коли ведеш справу зі мною, потрібно пам’ятати дві речі.

СУТИЧКА: Вілма Джерзик, жінка з простирадлами.

Містер Ґонт краще знає…

«…і ти не друг мені»[104].

…і з дуеллю не покінчено, доки містер Ґонт не СКАЗАВ, що з нею покінчено.

Знову й знову ці думки крутилися в голові клубком жаху, провини й страждань, у ритмі золотих хітів Елвіса Преслі. Опівдні шлунок Браяна почало крутити й звивати. Він босоніж поквапився в туалет у кінці коридору, якомога тихіше. Мама не почула. Вона була в себе в кімнаті, де Елвіс тепер говорив їй, що хоче бути її м’яким ведмедиком.

Повільно крадучись назад у кімнату, Браян, ще більше засмучений, ніж до того, усвідомив з абсолютно страшною й непереборною певністю: картка Сенді Коуфекса зникла. Її вкрали вчора вночі, поки він спав. Він заради неї взяв участь у вбивстві, а тепер картки нема.

Браян побіг, ледь не перечепився на килимі посеред спальні й дістав свій альбом бейсбольних карток із комода. Погортав сторінки з такою переляканою швидкістю, що кілька навіть видер із кілець корінця. Але картка – та сама картка – була на місці: вузьке обличчя дивилося на нього з-під пластикового покриття на останній сторінці. На своєму місці, і Браян відчув, як його пройняло величезною хвилею нещасного полегшення.

Браян витягнув картку з конвертика, підійшов до ліжка й ліг, тримаючи її в руках. Він не розумів, чи взагалі може її відпустити. Це все, що він отримав від цього жахіття. Єдина річ. Вона йому більше не подобається, але вона належить йому. Якби він міг повернути Нетті Кобб і Вілму Джерзик до життя, спаливши картку, то одразу дістав би сірники (чи принаймні думав, що так вчинив би), але він не може повернути їх, і тому думка про те, щоб утратити картку й не отримати нічого натомість, ніяк не допомагала.

Тож він тримав її в руках, дивився на стелю й слухав приглушені звуки Елвіса, що саме починав «Дерев’яне серце». Не дивно, що Шон сказав, як погано він виглядає. Обличчя бліде, очі великі, темні й апатичні. Та і його серце здавалося дерев’яним, як на те пішло.

Раптом нова, справді страшна думка прорізала темряву в голові з лячно проворною яскравістю комети: його бачили!

Браян різко виструнчився на ліжку, з жахом дивлячись на себе в дзеркало на дверях шафи. Яскраво-зелений пеньюар! Яскраво-червона хустка на бігуді! Місіс Міслабурскі!

«Хлопче, що там діється?»

«Точно не знаю. Здається, містер і місіс Джерзики сваряться».

Браян підвівся з ліжка й підійшов до вікна, частково очікуючи, що в цю ж хвилину на під’їзну доріжку своїм поліцейським авто заїде шериф Пенґборн. Не заїхав, проте скоро він буде тут. Бо коли двоє жінок вбивають одна одну в кривавій сутичці, проводиться слідство. Місіс Міслабурскі допитають. І вона скаже, що бачила хлопця біля будинку Джерзиків. І тим хлопцем, скаже вона шерифові, був Браян Раск.

Унизу почав дзвонити телефон. Мама не підняла слухавку, хоча мала свій апарат у спальні. Вона й далі підспівувала під музику. Нарешті він почув, як відповідає Шон.

– Хто говорить?

Браян спокійно мислив: «Він витягне з мене все. Я не вмію брехати, ще й поліцейському. Я не зміг навіть збрехати місіс Лерý про те, хто розбив вазу в неї на столі, коли їй тоді довелося піти в учительську. Він усе витягне з мене, і я потраплю у в’язницю за вбивство».

Саме тоді Браян Раск уперше замислився про самогубство. Ці думки були не якісь моторошні, не романтичні. Навпаки, вони були спокійні, дуже раціональні. Батько в гаражі тримає дробовик, і зараз дробовик здається цілком логічним варіантом. Відповіддю на всі запитання.

– Бра-а-яне-е-е! Телефон!

– Я не хочу говорити зі Стеном! – крикнув він у відповідь. – Скажи йому, нехай подзвонить завтра!

– Це не Стен, – відповів Шон. – Якийсь інший дядько. Дорослий.

Браянове серце вхопила величезна крижана долоня й стиснула. Ось воно – телефонує шериф Пенґборн.

«Браян? Маю до тебе кілька запитань. Запитання дуже серйозні. Боюся, якщо ти негайно не підійдеш сюди, щоб відповісти на них, доведеться заїхати й тебе забрати. Доведеться приїхати на своїй поліцейській машині. Скоро твоє ім’я буде в газетах, Браяне, а фотографія – по телебаченні, і всі твої друзі це побачать. Побачать і мама з татом, і твій молодший братик. А коли показуватимуть фотографію, ведучий новин казатиме: “Це Браян Раск, співучасник у вбивстві Вілми Джерзик та Нетті Кобб”».

– Х-хт-хто це? – тихим пискливим голосом запитав він.

– Не знаю! – Шон відірвався від перегляду «Трансформерів», тому голос звучав роздратовано. – Здається, якийсь Кроуфікс. Щось таке.

Кроуфікс?

Браян стояв у дверному прорізі, у грудях гупало серце. На блідому обличчі палали дві великі клоунячі плями рожевого кольору. Не Кроуфікс.

Коуфекс.

Йому потелефонував Сенді Коуфекс. От тільки Браян чудово розумів, хто це насправді.

На свинцевих ногах він спустився сходами. Слухавка, здавалося, важить сотень п’ять фунтів.

– Привіт, Браяне, – м’яко привітався містер Ґонт.

– Д-до-добрий день, – відповів Браян тим же тихим писклявим голосом.

– Не хвилюйся, – сказав містер Ґонт. – Якби місіс Міслабурскі бачила, як ти кидаєш те каміння, вона б не запитувала, що там діється, так?

– Звідки ви знаєте? – Браян знову почувався так, ніби от-от виблює.

– Це не має значення. Важливо те, що ти все зробив правильно, Браяне. Усе саме так, як треба. Ти сказав, що в містера й місіс Джерзиків нібито сварка. Якщо поліція дістанеться до тебе, вони думатимуть, що ти чув, як якась людина кидала каміння. Думатимуть, що ти не побачив її, бо вона була за будинком.

Браян зазирнув через арку в кімнату з телевізором, щоб упевнитися, що Шон не підслуховує. Ні, він сидить схрестивши ноги перед телевізором і тримає пачку розігрітого в мікрохвильовці попкорну.

– Я не вмію брехати! – зашепотів він у телефон. – Мене завжди ловлять на брехні!

– Не цього разу, – заспокоїв його містер Ґонт. – Цього разу ти брехатимеш, як справжній чемпіон.

І найстрашніше те, що Браян подумав: містер Ґонт і це краще знає.

2

Поки її старший син розмірковував про самогубство, а тоді безнадійним тихим шепотом сперечався з містером Ґонтом, Кора Раск тихенько танцювала в халаті у себе в спальні.

От тільки це не була її спальня.

Коли вона вдягнула окуляри, які їй продав містер Ґонт, то опинилася в Ґрейсленді[105].

Вона танцювала в розкішних кімнатах, що пахли «пайн-солом»[106] і різною смажениною, кімнатах, де єдиними звуками були тихий гул кондиціонерів (у Ґрейсленді відчинялися лише декілька вікон, решта були закриті намертво, й усі затемнені), шелест її ніг на килимах із високим ворсом і нав’язливий прохальний голос Елвіса, що співав «Моє бажання здійснилося». Вона танцювала під величезним канделябром із французького кришталю в їдальні й проходила повз легендарних фазанів із вітражного скла. Вона проводила долонями по дорогих блакитних гардинах із оксамиту. Меблі були провінційного французького стилю. Стіни – криваво-червоні.

Оточення змінювалося ніби в повільному напливі, як у кіно, і Кора опинилася в підвальному лігві. На одній стіні висіли роги якоїсь тварини, а на іншій – колони записів у золотих рамках. З третьої стіни витріщалися порожні телеекрани. За довгою вигнутою барною стійкою ховалися полиці, заставлені пляшками «ґаторейду»: помаранчевого, лаймового, лимонного.

Клацнув автозмінювач її старого портативного грамофона з фотографією Короля на вініловій накривці. Опустилася ще одна 45-ка. Елвіс почав «Блакитні Гаваї», і Кора погулагулила[107] в джунглеву кімнату з похмурими богами Тікі[108], диваном із бильцями-ґарґульями, дзеркалом, мереживну раму якого всіювали пір’їни з вола живих фазанів.

Вона танцювала. В окулярах, які купила в «Необхідних речах», що маскували її очі, вона танцювала. Танцювала в Ґрейсленді, поки син подався нагору, знову приліг на ліжку, дивився на вузьке обличчя Сенді Коуфекса й роздумував про алібі й дробовики.

3

Середня школа Касл-Рока – гнітюча купа червоної цегли між поштою та бібліотекою, пережиток часів, коли місцеві старійшини вважали, що то не школа, якщо вона не скидається на виправну колонію. Цю побудували в 1926 році, і вона чудово задовольняла таку вимогу. Щороку місто дедалі ближче підбиралося до рішення про побудову нової, зі справжніми вікнами замість амбразур, ігровим майданчиком, не схожим на тюремний двір, та класними кімнатами, у яких взимку справді тепло.

Кімната логопедичних занять Саллі Реткліфф була облаштована в підвалі вже після побудови, затиснута між котельнею та комірчиною, де зберігалися колони паперових рушників, крейда, підручники «Джинн енд Компані» та барильця духмяної червоної тирси. В кімнаті був учительський стіл та шість менших учнівських, тож місця не вистачало навіть на те, щоб банально розвернутися, проте Саллі все одно намагалася зробити її якомога веселішою. Вона знала, що більшості дітей, яких привели на логопедичні заняття – заїкам, шепелявим, дислексикам, із закладеним носом, – ці заняття здаються страшними, невеселими. Їх дражнять однолітки й ретельно допитують батьки. Нема потреби, щоб на додачу ще й середовище було суворе.

Тож із запилених труб на стелі звисало два мобілі, на стінах були фотографії теле- та рок-зірок, а на дверях – великий плакат із Ґарфілдом. На бульбашці, що виринала в Ґарфілда з рота, були слова: «Якщо такий крутий кіт, як я, може так усіх клясти, то й ти зможеш!»

Саллі страшно запізнювалась із заповненням картотеки, хоча навчальний рік почався лише п’ять тижнів тому. Вона планувала сьогодні цілий день її оновлювати, але чверть по першій Саллі зібрала всі картки в оберемок, запхала назад у шафу, захряснула її й замкнула. Вона сказала собі, що здається так швидко, бо день надто погожий, щоб проводити його, горбатячись у підвалі, навіть коли котельня не гуде під вухом, щадячи їй нерви. Проте це було не зовсім правдою. Вона мала дуже чіткі плани на день.

Саллі хотіла поїхати додому, сісти в кріслі біля вікна, щоб сонце світило на груди, і помедитувати з магічною дерев’яною скалкою, яку купила в «Необхідних речах».

Вона дедалі більше переконувалася, що та скалка – справжнє диво, один із маленьких священних скарбів, які Господь розкидав по всій землі для вірних Своїх. Коли її тримаєш у руках, відчуття таке, наче тебе омиває джерельною водою з ковша в спекотний день. Коли її тримаєш, то ніби їси після голодування. Коли її тримаєш…

Ну, коли її тримаєш, відчуваєш екстаз.

І ще Саллі дещо гризло. Вона сховала скалку в нижню шухляду комода в спальні, під білизною, і точно замкнула будинок, коли виходила, але її гризло страшне відчуття, ніби хтось проник усередину й викрав

(реліквію святу реліквію)

скалку. Саллі знала, що це нелогічно – якому крадієві знадобився б старий сірий шмат дерева, навіть якби вдалося його знайти? Але якби крадій раптом торкнувся його… якби ті звуки та образи наповнили його голову так, як наповнювали її завжди, коли Саллі стискала скалку у своєму кулачку… тоді…

Тож вона поїде додому. Перевдягнеться в шорти й маєчку та проведе близько години в тихій

(екзальтації)

медитації, відчуваючи, як підлога під нею перетворюється на палубу, що повільно носиться туди-сюди, слухатиме, як тварини мукають, ревуть і бекають, підставлятиме шкіру під промені іншого сонця, чекатиме магічного моменту – Саллі певна, що він настане, якщо досить довго тримати скалку, якщо бути дуже-дуже тихою й дуже-дуже добре молитися, – коли ніс величезного незграбного човна з глухим скреготом опиниться на верхівці гори. Вона не знала, чому Бог з усіх вірних світу вирішив благословити саме її цим яскравим блискучим дивом, але якщо Він уже так учинив, Саллі має на меті перейнятися цим повністю й безповоротно, наскільки це можливо.

Вона вийшла з бічних дверей і перетнула ігровий майданчик до стоянки для працівників школи, висока приваблива юнка з темно-білявим волоссям і довгими ногами. Коли Саллі проходила повз перукарню на розважливо низьких підборах, зазвичай із сумочкою в одній руці й Біблією – наповненою релігійними брошурками – в іншій, то там починалося збіса багато розмов про ті ноги.

«Господи, в тієї жінки ноги аж до підборіддя», – сказав якось Боббі Дуґас.

«Ти за них не переживай, – відповів Чарлі Фортін. – Твою дупу вони ніколи не обгорнуть. Вона належить Ісусові й Лестерові Претту. У такому порядку».

Перукарня вибухнула щирим чоловічим сміхом у день, коли Чарлі видав цей жарт – просто порвав присутніх. А зовні тим часом ішла собі своєю дорогою Саллі Реткліфф на щочетвергове вечірнє вивчення Біблії з преподобним Роузом, не відаючи, не переймаючись, цілком занурившись у свою радісну невинність і чесноту.

Жодних жартів про ноги Саллі чи будь-що інше Саллі не лунало, коли у «Голярні» перебував Лестер Претт (а ходив він туди як мінімум кожні три тижні, щоб підгострювати стерню свого «бобрика»). Для більшості в місті, які таким переймалися, було очевидно, що він вважає, ніби Саллі пердить парфумами й сере петуніями, а про такі речі з чоловіками штибу Лестера не сперечаються. Загалом він досить приємний чолов’яга, проте в питаннях Бога й Саллі Реткліфф завжди дотримується цілковитої серйозності. І ще чоловік на кшталт Лестера, якщо забажає, може висмикнути тобі руки й ноги, а потім запхати їх у нові, неочікувані місця.

У них із Саллі було кілька палких побачень, але вони ще ніколи не йшли До Самого Кінця. Лестер зазвичай повертався додому після цих сеансів у повному замішанні, його мозок розривався від радості, а яйця – від роздратованої сперми, і він мріяв про ніч, зовсім недалеку, коли йому не доведеться зупинитися. Він іноді загадувався, чи не втопить її, коли вони вперше Зроблять Це.

Саллі також очікувала шлюбу й закінчення сексуального невдоволення… хоча останні кілька днів Лестерові обійми здавалися їй не настільки важливими. Вона сама з собою сперечалася, чи розповідати йому про ту дерев’яну скалку зі Святої Землі, яку купила в «Необхідних речах», скалку з дивом усередині, і зрештою не розповіла. Звісно, вона ще розповість, дивами потрібно ділитися. Без сумніву, не ділитися ними – гріх. Але її здивувало (і трохи стривожило) відчуття ревнивого власництва, що давало про себе знати щоразу, як вона думала, чи не показати Лестерові скалку й не запропонувати потримати її.

«Ні! – викрикнув злий дитячий голос, коли вона вперше про це замислилася. – Ні, вона моя! Вона не буде для нього настільки важливою, як для мене! Це неможливо!»

Прийде день, коли вона поділиться цією річчю з ним, так само як розділить із ним своє тіло, але ще не час для обох цих подій.

Цей гарячий жовтневий день належить тільки їй.

На стоянці для працівників було лише кілька автівок, і Лестерів «мустанг» виділявся як найновіша й найгарніша. У Саллі багато проблем з її машиною останнім часом – щось постійно ламається в трансмісії, – але це насправді не проблема. Коли вона сьогодні зранку подзвонила Лесові й запитала, чи може він знову позичити авто (щойно вчора вдень вона повернула його після того, як була позичила на шість днів), він одразу ж погодився її підвезти. Сказав, що назад пробіжиться, а пізніше збирається пограти тачбол із кількома Своїми Пацанами. Саллі думала, він би наполягав, щоб вона взяла авто, навіть якби «мустанг» був потрібен йому, і це здавалося Саллі цілком правильним. Вона усвідомлювала – невиразно, незосереджено, радше інтуїтивно, ніж із досвіду, – що Лес крізь вогняні кільця стрибатиме, якщо вона попросить, і це створювало ланцюг захоплення, який вона приймала з наївним удоволенням. Лес їй поклоняється, вони обоє поклоняються Богові, усе так, як і має бути, на віки вічні, амінь.

Вона сіла в «мустанг», і коли потягнулася, щоб покласти сумочку на приладову панель, око натрапило на щось, що стирчало з-під пасажирського сидіння. Здається, конверт.

Вона нахилилася, дістала його, роздумуючи, наскільки дивно надибати таку річ у «мустангу». Лес зазвичай ставиться до свого авто з такою скрупульозною охайністю, як до самого себе. На конверті було одне-єдине слово, але від нього Саллі Реткліфф пройняло огидою. «Пупсику», – було написано трішки скошеним почерком.

Жіночим почерком.

Саллі перевернула конверт. З іншого боку порожньо, і його запечатано.

– Пупсику? – з сумнівом запитала Саллі, й раптом усвідомила, що сидить в Лестеровій машині, в якій усі вікна піднято, і пітніє як скажена. Вона завела двигун, опустила водійське вікно, а тоді перехилилася через панель, щоб опустити пасажирське вікно. У цю мить, здалося, вона відчула ледь помітний душок парфуму. Якщо так, це був не її, вона не користується парфумами чи косметикою. Релігія навчила її, що це інструменти блудниць. (Та й, крім того, вона їх не потребує.)

«Це все одно не парфум. Просто останні кущі жимолості, що ростуть уздовж огорожі майданчика, – ось що ти почула».

– Пупсику? – промовила вона знову, дивлячись на конверт.

Конверт не відповів. Він просто лежав собі самовтішно в неї в руках. Саллі пробігла по ньому пальцями, тоді спробувала позгинати. «Усередині аркуш, – подумала вона, – принаймні один, і ще дещо». Те інше, здавалося, могло бути фотографією.

Вона піднесла конверт до лобового скла, але це нічого не дало. Сонце з іншого боку. Після коротких роздумів Саллі вийшла з машини й підняла конверт проти сонця. Розгледіти вдалося лише світлий прямокутник листа, як їй здалося, і темніший квадратний обрис, напевно, прикріпленої фотографії від

(Пупсику)

людини, яка надіслала Лесові цей лист.

Тільки, звісно, його не надіслали – принаймні не поштою. Жодної марки, жодної адреси. Лише те одне тривожне слово. Його не відкрили, що означає… що? Що людина підкинула лист у Лестерів «мустанг», поки Саллі працювала над теками?

Можливо. А ще можливо, що лист підкинули вночі або навіть учора і Лестер його ще не побачив. Урешті-решт, стирчав лише один куточок, може, він трішки висунувся вперед зі свого місця під сидінням, коли вона зранку їхала з дому до школи.

– Добрий день, міс Реткліфф! – почувся вигук.

Саллі смикнула конверт униз і сховала його в складках спідниці. Серце винувато застукало.

То був малий Біллі Марчант, що крокував через ігровий майданчик зі скейтбордом під рукою. Саллі помахала йому, після чого хутко залізла назад у машину. Обличчя пашіло. Вона розчервонілася. Дурниця – ні, божевілля, – проте вона поводилася так, наче Біллі спіймав її на чомусь, що їй не можна робити.

«Ну а хіба ж ні? Хіба ти не намагалася зазирнути в конверт, адресований не тобі?»

Тоді вона відчула перші поколювання ревності. Може, лист і є для неї, багато людей у Касл-Року знають, що протягом цих останніх кількох тижнів вона користується Лестеровою машиною так само, як і своєю. І навіть якщо лист і не для неї, для неї є Лестер Претт. Хіба вона щойно не думала, з твердим приємним удоволенням, притаманним виключно молодим і гарним християнкам, що він заради неї крізь вогняні обручі стрибатиме?

(Пупсику).

Цей конверт залишили точно не для неї, у цьому вона була переконана. У неї немає подруг, які б називали її Золотцем, Сонечком чи Пупсиком. Його залишили Лестерові. І…

Раптом їй сяйнуло рішення, і вона опустилася на небесно-блакитне ківшеподібне сидіння, полегшено зітхнувши. Лестер веде уроки фізкультури в старшій школі Касл-Рока. У нього, звісно, лише хлопці, але також його щодня бачать і багато дівчат – молодих, чуттєвих. А Лес – привабливий молодик.

«Якась дівчинка зі школи втюрилася в нього й підкинула записку в машину. Оце й усе. Вона навіть не насмілилася залишити лист на панелі приладів, де його одразу було б видно».

– Він не буде проти, якщо я відкрию, – вголос сказала Саллі й відірвала один край листа рівною стрічкою, яку відправила в попільничку, де ніколи ще не опинялося жодної цигарки. – Увечері гарно з цього посміємося.

Вона перевернула конверт, і в долоню випало роздруковане фото «Кодак». Саллі побачила, що на ньому, і серце на мить стрепенулося. Тоді хапнула ротом повітря. Яскрава червінь наповнила щоки, долоня припала до рота, який зморщився в маленьку перелякану літеру «о».

Саллі ніколи не була в «Захмеленому тигрі», тому не знала, що саме він слугує тлом, проте вона була не зовсім невинна. Вона надивилася вдосталь телевізора й побувала на достатній кількості фільмів, щоб розпізнати якийсь бар. На фотографії чоловік і жінка сиділи за столиком, здається, в кутку (зручному кутку, наполягав розум) великої кімнати. На столі стояли глечик пива й два «пілзнерівські» бокали. Навколо й позаду них сиділи інші люди за іншими столами. Позаду виднівся танцмайданчик.

Чоловік із жінкою цілувалися.

На ній був блискучий светр, що відкривав животик, і спідниця, здається, з білого льону. Дуже коротка спідниця. Чоловік фамільярно тримав одну руку в неї на талії. Інша перебувала насправді під її спідницею й піднімалася дедалі вище. Саллі бачила обриси трусиків.

«От лярва мала», – подумала Саллі з лютим переляком.

Чоловік сидів до фотографа спиною, Саллі бачила лише його підборіддя й вухо. Але було видно, що він дуже мускулистий і що його чорняве волосся підстрижене під строгий і короткий «бобрик». На ньому була блакитна майка – із тих, які вдягають для того, щоб похизуватися м’язами, – і блакитні спортивні штани з білою смужкою збоку.

Лестер.

Лестер, досліджує ландшафт під спідницею тієї лярви.

«Ні! – проголосив її розум із панічним запереченням. – Це неможливо! Лестер не ходить по барах! Він навіть не п’є! І він нізащо не поцілував би іншу жінку, бо любить мене! Я це знаю, бо…»

– Бо він так каже.

Власний голос, очамрілий і млявий, шокував її ж вуха. Саллі хотілося зіжмакати фотографію й викинути з автомобіля, але цього не можна робити – хтось може знайти її, і що ж тоді будуть думати?

Вона знову схилилася над фотографією, роздивляючись її уважними ревнивими очима.

Голова чоловіка прикривала жіноче обличчя майже повністю, проте Саллі бачила її брови, кутик одного ока, ліву щоку й лінію щелепи. Що важливіше, вона бачила, що темне волосся в жінки спадає короткими космами «шеґ», а лоб устеляє рівна гривка.

У Джуді Ліббі темне волосся. А ще в Джуді Ліббі короткі косма і лоб устеляє гривка.

Ти помиляєшся. Ні, навіть гірше – ти божевільна. Лес розійшовся з Джуді, коли вона покинула церкву. А тоді вона поїхала. У Портленд, чи Бостон, чи ще куди. Це в когось таке збочене й лихе розуміння жартів. Ти ж знаєш, що Лес нізащо би…

Та чи знає вона? Справді?

Усе її колишнє вдоволення тепер почало насміхатися, і голос, який Саллі ніколи раніше не чула, раптом заговорив із найглибшої камери серця: «Довіра невинного – найкорисніший інструмент у руках брехуна».

Але це не обов’язково Джуді. Це не обов’язково й Лестер. Урешті-решт, неможливо насправді сказати, хто ці люди, коли вони цілуються, правда? Неможливо навіть у кіно визначити, якщо приходиш пізніше, навіть якщо там двоє знаменитостей. Потрібно чекати, щоб вони закінчили й знову подивилися в камеру.

«Це не кіно, – запевнив її голос. – Це справжнє життя. І якщо це не вони, то що цей конверт робить у цій машині?»

Тепер її очі втупилися жінці в праву руку, яка легенько тримала шию

(Лестера)

її хлопця. У неї були довгі доглянуті нігті, нафарбовані якимсь темним лаком. У Джуді Ліббі такі нігті. Саллі пригадала, що зовсім не здивувалася, коли Джуді припинила ходити до церкви. Дівчина з такими нігтями, пригадала вона свої міркування, має на умі набагато більше всілякого різного, окрім Господа Саваота.

Гаразд, отже це, мабуть, таки Джуді Ліббі. Але це не означає, що з нею Лестер. Можливо, це такий у неї гиденький спосіб нам помститися, бо Лестер кинув її, коли зрозумів нарешті, що з неї така ж християнка, як із Юди Іскаріота. Зрештою, багато чоловіків стрижуться під «бобрик», та й будь-хто може вдягнути синю майку і штани з білими спортивними смужками з боків.

А тоді очі натрапили на дещо інше, і серце раптом ніби прошило свинцевим дробом. У чоловіка на зап’ястку був годинник – цифровий. Саллі впізнала його, дарма що він не в ідеальному фокусі. Вона не могла не впізнати – хіба ж не вона сама подарувала його Лестерові на день народження минулого місяця?

Це може бути збіг, слабко наполягав розум. Це лише «сейко», усе, що я могла собі дозволити. У будь-кого може бути такий годинник. Але новий голос пронизливо й безнадійно засміявся. Новий голос хотів знати, кого це вона дурити зібралася. І це не все. Вона не бачила долоню в дівчини під спідницею (дякувати Богові за малі блага!), але могла розгледіти передпліччя, до якого та долоня кріпилася. На ньому були дві великі родимки, одразу нижче ліктя. Вони були так близько, що ледь не торкалися, формуючи щось схоже на вісімку.

Скільки разів вона з любов’ю пробігала пальцями по тих родимках, коли вони з Лестером сиділи на гойданці на веранді? Скільки разів вона з любов’ю цілувала їх, поки він гладив її груди (сковані у важкий ліфчик із «Джей Сі Пенні», ретельно відібраний для саме таких любовних конфліктів на задньому ґанку) і дихав їй у вухо мовою ніжності та обіцянками незгасимої вірності?

Це Лестер, безумовно. Годинник можна одягнути чи зняти, але родимки – ні… Їй згадався уривок зі старої пісні диско: «Погані дівчата… фа-фа… пі-пі…»[109]

– Лярва, лярва, лярва! – засичала вона на фотографію раптовим злобним півтоном.

Як він міг повернутися до неї? Як?

«Можливо, – промовив голос, – це тому, що вона дозволяє йому робити речі, яких ти не дозволяєш».

Груди різко здійнялися, шиплячий короткий вдих тривоги прорвався їй крізь зуби й полинув у горло.

Але вони в барі! Лестер не…

А тоді Саллі зрозуміла, що це вже другорядна річ. Якщо Лестер бачиться з Джуді, якщо бреше про це, брехня про те, п’є він пиво чи ні, стає не такою важливою, правда?

Саллі відклала фотографію вбік і тремтячою рукою дістала з конверта складену записку, що йшла в комплекті. То був один аркуш звичайного персикового паперу зі слідами від різака. Від нього долинав якийсь ледь помітний запах, порохняво-солодкий. Саллі піднесла аркуш до носа і глибоко вдихнула.

– Лярва! – скрикнула вона хрипким стражденним півтоном.

Якби Джуді Ліббі з’явилася перед нею в ту мить, Саллі накинулася б на неї з нігтями, якими б розважливо короткими вони не були. Їй хотілося, щоб Джуді була тут. Хотілося, щоб і Лестер також. Нескоро він знову пограє в тачбол після того, як вона з ним розбереться. Дуже нескоро.

Саллі розгорнула записку. Та була коротка, слова написані почерком школярки, що катає долоню по папері, пишучи методом Палмера.

Коханий Лесе!

Це Феліція сфоткала, коли ми вчора ввечері були в «Тигрі». Сказала, що може цим нас шантажувати! Але то вона просто дражниться. Вона віддала фото мені, а я віддаю тобі як сувенір з нашої ВЕЛИКОЇ НОЧІ. Так СТРАШНО НЕСЛУХНЯНО з твого боку було запхати долоню мені під спідницю отак «прямо на людях», але я від цього ТАК ПОТЕКЛА. І ще ти ж ТАКИЙ СИЛЬНИЙ. Чим більше дивлюся на це, тим більше «течу». Якщо уважно придивишся, побачиш, що там видно мої труси! Добре, що Феліції не було поруч тоді, коли я їх не носила!!! Скоро зустрінемось. А тим часом фотографію цю візьми «на спомин про мене». Я думатиму про тебе і твою ВЕЛИКУ ШТУКЕНЦІЮ. Краще мені зараз припинити, поки я настільки не розігрілася, бо доведеться робити ще щось нечемне. І будь ласка, досить хвилюватися через САМ ЗНАЄШ КОГО. Вона й так надто занята любовними стосунками з Ісусом, щоб іще за нас перейматися.

Твоя

Джуді

Саллі просиділа за кермом Лестерового «мустанга» майже пів години, знову й знову перечитуючи ту записку, киплячи в голові сумішшю люті, ревності й болю. Також у думках і почуттях був відголосок сексуального збудження – але в цьому вона б ніколи не призналася жодній людині, і найперше собі.

«Тупа блядь навіть не знає, як пишеться “зайнята”», – подумала вона.

Очі вишукували інші фрази, за які зачіпалися. Більшість із них – ті, що великими літерами.

Наша ВЕЛИКА НІЧ. СТРАШНО НЕСЛУХНЯНО. ТАК ПОТЕКЛА. ТАКИЙ СИЛЬНИЙ. Твою ВЕЛИКУ ШТУКЕНЦІЮ.

Але фраза, до якої вона постійно поверталася, та, що найбільше підживлювала її лють, – це богохульне перекручення ритуалу причастя:

…фотографію цю візьми «на спомин про мене».

У Саллі в голові виринали непрошені непристойні картини. Лестерів рот обхоплює соски Джуді Ліббі, поки вона стогне: «Це робіть, коли тільки будете пити, на спомин про мене». Лестер на колінах перед розведеними ногами Джуді Ліббі, а вона каже: «Прийміть, споживайте, на спомин про мене».

Саллі зім’яла аркуш персикового паперу в кульку й викинула на підлогу машини. Вона виструнчилася за кермом, важко віддихуючись, волосся збилося в мокрі від поту вузли (читаючи записку, вона несвідомо проводила крізь нього долонею). Тоді зігнулася, підняла папір, розгладила його й запхала лист і фотографію назад у конверт. Руки трусилися так сильно, що їй довелося тричі пробувати запхати їх туди, і коли нарешті вдалося, Саллі наполовину роздерла конверт.

– Лярва! – знову закричала вона, розридавшись. Гарячі сльози пекли, наче кислота. – Сука! І ти! Ти! Брехливий мудак!

Саллі встромила ключ у запалювання. «Мустанг» прокинувся з ревом злісним, як вона сама. Перемкнула передачу і чкурнула зі стоянки в куряві блакитного диму та під пронизливий писк паленої гуми.

Біллі Марчант, що саме практикував трюки на скейтборді з іншого боку майданчика, здивовано підняв голову.

4

Через п’ятнадцять хвилин Саллі була вже в себе в спальні, копалася в білизні, шукала скалку й не могла знайти. Лють на Джуді й того брехливого виродка сховалася за всеохопним жахом – а що, як скалка зникла? Що, як її таки вкрали?

Саллі принесла розірваний конверт із собою і тепер усвідомила, що досі стискає його в лівиці. Це заважало пошуку. Саллі шпурнула конверт геть і почала викидати помірковану бавовняну білизну з шухляди великими подвійними жменями, розкидаючи її навколо. Уже будучи на межі крику від поєднання паніки, люті й розчарування, дівчина побачила скалку. Вона так рвучко смикнула шухляду, що та відсунулася аж у дальній лівий куток.

Саллі вихопила скалку й одразу відчула, як тілом розливається спокій і вмиротворення. Вона взяла іншою рукою конверт, а тоді випростала обидві руки перед собою, добро й зло, святість і нечестивість, альфа й омега. Після цього поклала конверт у шухляду й засипала зверху безладними купами білизни.

Вона сіла, схрестила ноги й опустила голову над скалкою. Заплющила очі, очікуючи того, як підлога під нею почне злегка колисатися, як спокій прилине до неї разом із голосами тварин, бідних дурних тварин, Божою ласкою врятованих у часи гріховності.

Натомість Саллі почула голос чоловіка, що продав їй скалку. «Вам дійсно варто про це подбати, знаєте, – промовляв містер Ґонт із глибин реліквії. – Вам дійсно варто подбати про цю… про цю неприємну справу».

– Так, – промовила Саллі Реткліфф. – Так, знаю.

Вона просиділа так цілий день у гарячій спальні, роздумуючи й мріючи в темному колі, яке навколо неї розпускала скалка, у темряві, що була наче каптур кобри.

5

– Глянь, от мій король, весь в зеленому… айко-айко удень… він не чоловік, він машина кохання…

Поки Саллі Реткліфф медитувала у своїй новій темряві, Поллі Чалмерз сиділа під променями яскравого сонячного світла біля вікна, яке прочинила, щоби впустити зовсім трішечки того химерно теплого жовтневого дня. Вона працювала над своєю швейною машинкою «Зінґер Дресс-О-Матік» і приспівувала «Айко-Айко» чистим приємним альтом.

Розалі Дрейк підійшла й сказала:

– Здається, хтось сьогодні краще почувається. Набагато краще, судячи зі звуків.

Поллі підняла голову й подала Розалі усмішку, що виглядала дивним чином досить складною.

– І так, і ні, – сказала вона.

– Ти маєш на увазі, що тобі краще, але не можеш нічого з цим подіяти.

Поллі трішки над цим подумала, тоді кивнула. Не зовсім правильно, але загалом пояснення підходило. Двоє жінок, які разом померли вчора, сьогодні знову разом, у поминальному домі Семюелса. Їх поховають, винісши з різних церков завтра зранку, але завтра вдень Нетті й Вілма знову стануть сусідками… цього разу на цвинтарі «Гоумленд». Поллі вважала себе частково відповідальною за їхні смерті – врешті-решт, Нетті нізащо б не повернулася в Касл-Рок, якби не вона. Поллі сама написала всі необхідні листи, відвідала всі необхідні слухання, навіть знайшла для Нетиції Кобб житло. І для чого? Найпекельніше те, що Поллі не могла тепер пригадати для чого, окрім того, що це здавалося актом християнського милосердя й останньою відповідальністю перед старою родинною дружбою.

Поллі не уникатиме цієї винуватості, так само як і не дозволятиме комусь переконати її в протилежному (Алан мудро чинив, що навіть не намагався), але вона не певна, що нічого не змінила б. Ядро божевілля Нетті, очевидно, лежало далеко за межами можливостей Поллі щось контролювати чи змінити, проте вона все одно провела три веселих і продуктивних роки в Касл-Року. Можливо, три такі роки – краще, ніж довгий сірий час, який їй світив у тому закладі, доки її не забрали б роки й звичайна нудота. І якщо Поллі своїми діями вписала своє ім’я в смертний вирок Вілми Джерзик, хіба сама жінка не розписала подробиці того документа? Урешті-решт, саме Вілма, а не Поллі, вбила радісного й незлого собаку Нетті Кобб коркотягом.

Інша її частина, простіша, яка побивалася через втрату подруги, була ошелешена від самого факту, що Нетті була на таке здатна, коли здавалося, що їй стає дедалі краще.

Більшу частину ранку Поллі займалась організацією похорону та обдзвонювала нечисленних родичів Нетті (усі сказали, що на похорон не прийдуть, і цього Поллі й очікувала), і ця робота, клерикальні процеси смерті, допомогла їй зосередити свою скорботу… що, без сумніву, і мають робити ритуали поховання мертвих.

Було, однак, кілька речей, що ніяк не йшли їй з голови.

Наприклад, лазанья – яка досі лежала в холодильнику, з накривкою з фольги, щоб не обвітрилась. Поллі прикидала, що повечеряє нею разом з Аланом сьогодні – якщо він, звісно, зайде. Самотужки вона її їсти не буде. Не зможе.

Поллі постійно згадувала, як швидко Нетті побачила, що їй боляче, як точно виміряла той біль, як принесла їй терморукавички, наполягаючи, що цього разу вони точно допоможуть. І, звісно, останні слова, які Нетті сказала їй: «Я люблю тебе, Поллі».

– Земля викликає Поллі, Земля викликає Поллі, прийом, Поллі, як мене чути? – заторохтіла Розалі.

Вони з Поллі пом’янули Нетті сьогодні зранку, обмінявшись тими й сими спогадами, разом поплакавши в комірчині, обіймаючись серед рулонів тканини. Тепер Розалі теж, здається, повеселіла – можливо, тому що почула спів Поллі.

«Чи, можливо, тому що вона ніколи не була насправді реальною для нас обох, – загадувалася Поллі. – Над нею завжди була тінь – але зверніть увагу, не зовсім чорна, а просто досить густа, щоб її було важче розгледіти. Саме тому наша скорбота така крихка».

– Так, чую тебе, – відповіла Поллі. – Мені дійсно краще, нічого з цим не вдію і дуже вдячна за це. Це досить ретельна відповідь?

– Достоту, – погодилася Розалі. – Навіть не знаю, що мене більше здивувало після того, як повернулася: звук твого співу чи звук швейної машинки в тебе. Ану підніми руки.

Поллі так і вчинила. Її долоні нізащо не сплутаєш із долонями королеви краси, погнуті пальці й вузлики Гебердена, що гротескно роздували її кісточки, проте Розалі помітила, що набряк значно зменшився порівняно з п’ятницею, коли через невпинний біль Поллі мусила піти раніше.

– Ого! – вигукнула Розалі. – А болить взагалі?

– Звісно. Але все одно набагато легше, ніж за цілий місяць. Глянь.

Вона повільно склала пальці в неміцні кулаки. Тоді розкрила долоні з тією ж обережністю.

– Я вже як мінімум місяць не була на таке здатна.

Поллі знала, що насправді все дещо серйозніше: вона не могла стиснути долоні в кулаки без болю ще десь із квітня чи травня.

– Ого!

– Отже, мені краще, – сказала Поллі. – Якби Нетті була тут і я могла цим із нею поділитися, було б усе взагалі ідеально.

Передні двері крамниці відчинилися.

– Подивишся, хто там? – запитала Поллі. – Хочу закінчити з цим рукавом.

– Та звісно. – Розалі рушила, тоді на секунду спинилася та обернулася. – Нетті була б рада, що ти добре почуваєшся, знаєш.

Поллі кивнула.

– Знаю, – серйозно промовила вона.

Розалі вийшла в крамницю, щоб обслужити клієнтку. Тільки-но вона зникла за дверима, лівиця Поллі стрибнула до грудей і торкнулася маленького випину, не набагато більшого за жолудь, що лежав під рожевим светром, між грудьми.

«Азка – яке чарівне слово», – подумала вона й продовжила працювати на швейній машинці, обертаючи туди-сюди тканину сукні – її першого задуму починаючи з минулого літа – під стрибучим сріблястим миготінням голки.

Вона ліниво замислилася, скільки містер Ґонт захоче за амулет. «Чого б він не зажадав, – сказала вона собі, – все одно не буде вдосталь. Я не буду – я не можу – так думати, коли прийде час торгуватися, але така вже проста істина. Чого б він за це не захотів, я погоджуся».

Розділ чотирнадцятий

1

Члени (і одна членкиня) ради виборних Касл-Рока мали одну спільну секретарку на повну ставку, молоду жінку з екзотичним іменем Аріадна Сент-Клер. Це була радісна молодиця, не переобтяжена інтелектом, проте невтомна й мила на око. Вона мала великі груди, що здіймалися крутими схилами під начебто нескінченним запасом ангорових светрів, і приємну шкіру. Також у неї був дуже поганий зір. Карі збільшені очі розмивалися за товстими лінзами рогових окулярів. Бастерові вона подобалася. Він вважав її надто тупою, щоб бути однією з Них.

Аріадна встромила голову в його кабінет за чверть четверта.

– Заходив Дік Бредфорд, містере Кітон. Йому потрібен підпис на формі для виділення коштів. Можете?

– Ну, подивимося, що там, – сказав Бастер, майстерно ховаючи в шухляду стола спортивну рубрику льюїстонської «Дейлі Сан», зігнуту на списку забігів.

Сьогодні він почувався краще, цілеспрямованим і сторожким. Ті трикляті рожеві папірці згоріли в духовці на кухні, Міртл припинила сахатися від нього, ніби ошпарена кішка, коли Бастер наближався (він більше не звертав особливої уваги на Міртл, але все одно діймало жити з жінкою, яка вважає тебе за Бостонського душія[110]), і ще він збирався зняти чергову велику касу сьогодні ввечері на іподромі. Зважаючи на свято, натовп (уже не кажучи про суми) буде набагато більшим.

Крім того, він почав розмірковувати над кінельями[111] і трайфектами[112].

А що стосується заступника Хуєсоса, шерифа Гівноїда та решти їхнього веселого загону… що ж, вони з містером Ґонтом знають про Них, і Бастер вважає, що вдвох вони складуть неабияку команду.

Зважаючи на всі ці причини, він зміг цілком незворушно запросити Аріадну до себе в кабінет – навіть частково відчути колишнє задоволення від спостереження тієї ніжності, з якою її перса рухаються в межах, безумовно, міцного кріплення.

Вона поклала форму на виділення коштів йому на стіл. Бастер узяв листок і відкинувся назад у кріслі, щоб роздивитися її. Необхідну суму було вказано в полі вгорі – дев’ятсот сорок доларів. Одержувач платежу – «Будівництво і матеріали Кейз» у Льюїстоні. У полі «Продукти та/або сервіси для постачання» Дік указав «16 ЯЩИКІВ ДИНАМІТУ». Нижче в полі «Коментарі/Пояснення» написав:

Нарешті ми наштовхнулися на той гранітний кряж у гравійному кар’єрі на міській дорозі № 5, про який головний геолог штату попереджав нас ще в 87-му (деталі перегляньте у моєму звіті). Отже, під ним є ще багато гравію, але, щоб крізь нього пробитися, треба підірвати камінь. Це треба зробити до морозів і снігопадів. Якщо доведеться всю зиму купувати граніт у Норвеї, платники податків нас із потрохами зжеруть. Двох-трьох вибухів має бути достатньо, а в «Кейзі» є в наявності велика партія високопотужного «Таґґарту» – я перевірив. Можна отримати завтра до полудня, якщо треба, і почати підривати вже в середу. Якщо хтось із виборних хоче прийти подивитися, точки я вже відзначив.

Нижче Дік накарлюкав підпис.

Бастер прочитав записку Діка двічі, вдумливо постукуючи по передніх зубах, поки Аріадна стояла, очікуючи. Нарешті він хитнувся вперед, вніс зміну, додав речення, поставив ініціали і під зміною, і під додатком, розмашисто підписався під ініціалами Діка. Подаючи рожевий аркуш назад Аріадні, він усміхався.

– Ось! – вигукнув він. – А всі думають, що я такий скнара!

Аріадна глянула на форму. Бастер змінив суму з дев’ятисот сорока доларів на тисячу чотириста. Під поясненням Діка, навіщо йому динаміт, Бастер додав: «Краще візьміть ящиків двадцять як мінімум, поки є хороша партія».

– Ви плануєте сходити подивитися на кар’єр, містере Кітон?

– Ні-ні, це зайве. – Бастер знову нахилився вперед у кріслі й зімкнув долоні за потилицею. – Але передай Діку, нехай подзвонить мені, коли партія прибуде. Вибухівки там достобіса. Не хотілося б, щоб вона потрапила не в ті руки, правда?

– Звісно, – погодилася Аріадна й вийшла. Зробила це з радістю. Було щось в усмішці містера Кітона, що їй здавалося… ну, трохи моторошним.

Бастер тим часом повернувся в кріслі, щоб подивитися на Мейн-стріт, яка зараз була набагато жвавішою, ніж тоді, коли він із таким розпачем оглядав місто вранці в суботу. Відтоді багато чого трапилося, і він підозрював, що протягом наступних кількох днів станеться ще більше. І що, коли в сараї Громадських робіт – до якого він, звичайно, має ключ – зберігається двадцять ящиків високопотужного динаміту «Таґґарт», статися може будь-що. Що завгодно.

2

Туз Меррілл проїхав міст Тобіна й заїхав у Бостон о четвертій того дня. Але доки він нарешті дістався начебто місця призначення, було вже по п’ятій. То була дивна, майже зовсім безлюдна місцина в нетрях Кембриджа, поблизу центру клубка звивистих вулиць. Половина з них здавалися перекритими на середині, інша – глухими кутами. Зруйновані будівлі цієї занепалої місцевості кидали довгі тіні на вулиці, коли Туз зупинився на Віппл-стріт перед голим одноповерховим будинком зі шлакоблоків. Той стояв по центру зарослої бур’янами вільної ділянки.

Ділянку було обнесено рабицевою огорожею, але це не створювало жодних проблем, оскільки ворота огорожі вкрали. Залишилися самі завіси. Туз побачив на них, очевидно, шрами від болторіза. Він проїхав «челленджером» через проріху на місці воріт і повільно підкотив до будівлі.

Стіни були голі й без вікон. Порізана колесами стежка, по якій їхав Туз, вела до зачинених дверей гаража збоку будівлі, що виходила на річку Чарльз. На дверях гаража віконечок також не було. «Челленджер» теліпався на пружинах і сумовито підстрибував на ямах колишнього асфальту. Туз проїхав повз покинуту дитячу коляску, що лежала на гурмі битого скла. Усередині лежала прогнила дитяча лялька з половиною обличчя й зиркала на нього єдиним запліснявілим оком блакитного кольору. Туз зупинився біля дверей гаража. І що йому тепер робити? Будинок має такий вигляд, ніби стоїть покинутий року десь так із 1945-го.

Туз вийшов із машини. Дістав із нагрудної кишені аркуш. На ньому була адреса місця, де мало б стояти авто Ґонта. Туз із сумнівом знову глянув на аркуш. Останні кілька номерів будинків натякали, що це, найімовірніше, Віппл-стріт, 85, але як тут, блядь, знати точно? У таких місцях ніколи не буває номерів будинків, і навколо, здається, нікого, щоб можна було запитати. Узагалі вся ця частина міста дарувала якесь моторошне відчуття безлюддя, яке Тузові не особливо подобалося. Порожні ділянки. Обдерті автомобілі, з яких, напевне, познімали кожну корисну деталь і кожний сантиметр мідного дроту. Порожні будівлі, що тільки й чекають, доки політики отримають свої відкатики, після чого впадуть під ударами кулі-маятника. Звивисті провулки, що приводять на брудні дворики й засрані тупики. Йому знадобилася година на те, щоб знайти Віппл-стріт, і тепер він ледь не шкодує, що не загубився. У таких частинах міста в іржавих баках для сміття й викинутих холодильниках копи іноді знаходять тіла немовлят.

Туз підійшов до дверей гаража і пошукав кнопку дзвінка. Її не було. Притулився вухом до іржавого металу й прислухався, чи не чути когось усередині. Це може бути й авторозбірка крадених тачок. Людина з таким запасом висококласного кокаїну, як у Ґонта, може чудово знати людей, які, коли заходить сонце, продають «порше» й «ламборґіні» за готівку.

Він почув саму тишу.

«Я, напевно, не туди заїхав», – подумав він, але ж був об’їздив ту вулицю вздовж і впоперек, і це єдине місце, достатньо велике – і міцне – для класичної машини. Хіба що він проїбався просто по-царськи й заїхав не в ту частину міста. Від цієї думки він нервував. «Повернутися потрібно до півночі, – сказав був містер Ґонт. – Якщо до того часу не повернетеся, я буду незадоволений. А коли я незадоволений, то іноді втрачаю голову».

«Попустися», – нервово стрепенув себе Туз. Це просто якийсь старий із не найкращим набором штучних зубів. Ще й підар напевно.

Але він не міг попуститись і насправді не думав, що містер Ліленд Ґонт – просто якийсь старий із не найкращим набором штучних зубів. Також він думав, що не бажає доконечно з цим розбиратися, тим чи іншим способом. Але наразі ситуація була така: невдовзі стемніє, а Туз не бажає залишатися в цій частині міста поночі. З нею щось не так. Щось поза межами лячних будинків з порожніми зівущими вікнами і машинами в канавах на голих ободах. Відколи наблизився до Віппл-стріт, Туз не бачив жодної людини на тротуарі, чи на ґанку, чи у вікнах… але все одно відчував, що за ним стежать. І те відчуття в нього досі: жаске повзання між короткого волосся на потилиці.

Так, наче він уже не в Бостоні. Це місце скидається радше на довбану Сутінкову зону.

«Якщо не повернетеся до півночі, мені це не сподобається».

Туз стиснув долоню в кулак і вгатив по іржавій невиразній поверхні дверей гаража.

– Агов! Там є хтось, кому потрібен «таппервер»?

Без відповіді.

Унизу дверей була ручка. Він потягнув за неї. Нуль шансів. Двері навіть у рамці своїй не грюкають, не кажучи вже про те, щоб проїхатися по рейках.

Туз просичав повітрям між зубів і нервово роззирнувся. «Челленджер» стояв неподалік, і йому ще ніколи в житті так не хотілося залізти всередину і рушити. Але він стримався.

Він обійшов будівлю і нічого не знайшов. Узагалі нічого. Просто обшир шлакоблоку, помальованого неприємним сопливо-зеленим кольором. Позаду гаража було намальовано дивне графіті, і Туз якийсь час розглядав його, не розуміючи, чому від цього мурашки по шкірі пробігають.

ЙОҐ-СОТОТ РУЛИТЬ

було написано там побляклими червоними літерами.

Він повернувся назад до дверей гаража й подумав: «І що тепер?»

Оскільки нічого іншого на думку не спадало, він заліз у «челленджер» і просто сидів там, дивлячись на двері гаража. Урешті Туз обома долонями натиснув на клаксон і довго роздратовано загудів.

Двері гаража одразу ж почали тихо підніматися.

Туз, роззявившись, спостерігав за дійством, і першим його інстинктом було просто завести «челленджер» і вирушити геть якомога швидше та якомога далі. Мехіко згодиться для початку. Тоді він знову згадав про Ґонта й повільно вийшов з авто. Коли двері зупинилися під стелею, він підійшов до гаража.

Усередині яскраво світилися кілька двохсотватних лампочок, що звисали на грубих кабелях. Кожна мала абажур із конічної бляшанки, тож світло падало на підлогу круглими яскравими озерцями. У дальньому кінці цементної підлоги стояло вкрите брезентом авто. Під стіною був стіл, усіяний різноманітними інструментами. Поруч з іншою стіною один на одному стояли три ящики. Зверху розмістився старомодний бобінний магнітофон.

Окрім цього в гаражі більше нічого не було.

– Хто відчинив двері? – сухим голосом тихо запитав Туз. – Хто, блядь, відчинив двері?

Але йому не відповіли.

3

Туз завіз «челленджер» усередину й припаркувався біля бічної стіни – місця було вдосталь. Тоді повернувся до виходу. На стіні поруч висів пульт керування. Туз натиснув кнопку «ВНИЗ». Пустир, на якому стояла ця зловісна споруда, наповнювали тіні, і від цього він нервував. Тузові постійно здавалося, ніби там щось рухається.

Двері опустилися без жодного скреготу чи гуркоту. Чекаючи, доки вони зачиняться повністю, Туз роззирнувся в пошуках звукового датчика, який і зреагував на звук клаксона. Але він його не бачив. Датчик мусив бути десь поруч – двері гаража ж не відчинилися самотужки.

«Проте, – міркував він, – якщо така хрінь і відбувається десь у цьому місці, то, мабуть, саме на Віппл-стріт».

Туз підійшов до колони ящиків, увінчаної магнітофоном. Підошви взуття шурхотіли по цементу. «Йоґ-Сотот рулить», – несподівано згадав він і здригнувся. Туз не знав, що за хер цей Йоґ-Сотот, напевно, якийсь растафаріанський співак реґі, у якого на голові дев’яносто фунтів дредів, що ростуть із брудної шкіри, проте Тузові не подобався звук, яким це ім’я відлунює в голові. Сама думка про це ім’я здавалася поганою. Небезпечною.

До однієї з бобін магнітофона було приклеєно листочок паперу. На ньому великими літерами писалося два слова:

ПОСЛУХАЙ МЕНЕ.

Туз зірвав записку й натиснув кнопку «ВІДТВОРИТИ». Бобіни закрутились, і коли він почув голос, то аж підскочив. Та з іншого боку, кого він очікував? Річарда Ніксона?

– Привіт, Туз, – озвався записаний голос містера Ґонта. – Ласкаво просимо в Бостон. Зніміть, будь ласка, брезент з мого авто й завантажте ящики. Вони містять досить незвичний товар, який мені знадобиться досить скоро. Боюся, як мінімум один ящик доведеться поставити на заднє сидіння, багажник у «такера» не такий місткий, як хотілося б. З вашим автомобілем тут усе буде гаразд, а дорогою назад з вами нічого не станеться. І прошу запам’ятати ось що: чим швидше ви повернетеся, тим швидше почнете досліджувати місцини на мапі. Гарної поїздки.

Після цього послання зазвучало порожнє шипіння плівки й тихе скигління рушія тонвала.

Проте Туз дав бобінам крутитися майже хвилину. Уся ця ситуація була дивна… і ставала дедалі дивнішою. Містер Ґонт був тут удень – мусив бути, бо згадав про мапу, а до сьогодні Туз у житті не бачив ні мапи, ні містера Ліленда Ґонта. Старий пердун, напевно, літаком сюди прибув, поки сам Туз їхав. Але навіщо? Якого хера все це означає?

«Його тут не було, – подумав він. – Плювати, можливо це чи ні – його тут не було. От цей блядський магнітофон, наприклад. Ніхто зараз уже не користується такими магнітофонами. І пилюка на бобінах. І записка також укрита пилом. Ця підстава давно на тебе чекала. Можливо, тут усе лежало, пилюжилося в очікуванні, ще відколи Пенґборн запроторив тебе в Шоушенк».

Блін, але ж це божевіля.

Це просто хуєта.

Та десь у глибині він вірив, що це правда. Містер Ґонт і близько не був біля Бостона сьогодні. Містер Ґонт провів день у Касл-Року, Туз був упевнений, – стоячи біля вітрини, спостерігаючи за пішоходами, можливо, навіть знімаючи табличку

ЗАЧИНЕНО У ЗВ’ЯЗКУ ЗІ СВЯТКУВАННЯМ ДНЯ КОЛУМБА

час від часу і вішаючи натомість

ВІДЧИНЕНО

у тих випадках, коли бачив наближення правильної людини – людини, з якою особа штибу містера Ґонта може провернути якісь справи.

Тільки що це за справи?

Туз не був упевнений, що хоче знати. Але хотів знати, що в тих ящиках. Якщо він транспортуватиме їх звідси й аж до самого Касл-Рока, він, блядь, має право знати.

Він натиснув на магнітофоні кнопку «СТОП» і відставив його вбік. Серед інструментів на робочому столі знайшов молоток і лом, що стояв поруч, спертий до стіни. Туз повернувся до ящиків і просунув лапки лома під дерев’яну кришку коробки зверху. Підважив її. Цвяхи з тонким скрипом піддалися. Уміст ящика вкривав важкий квадрат із промасленої тканини. Туз прибрав його і вирячився на те, що побачив.

Підривні капсулі.

Десятки підривних капсулів.

Може, навіть сотні підривних капсулів, кожен у своєму зручному місці зі стружки.

«Господи Ісусе, він що збирається з цим робити? Влаштувати Третю світову?»

Серце важко гупало в грудях, Туз забив цвяхи назад і відставив ящик із підривними капсулями вбік. Він відкрив наступний, очікуючи побачити рівні рядочки грубих червоних паличок, схожих на фальшфаєри.

Але всередині був не динаміт. Там була стрілецька зброя.

Загалом одиниць близько двадцяти – усе потужні самозарядні пістолети. До носа долинув запах глибоко промащеної упаковки. Туз не знав, що це за стволи – німецькі, напевно, – але знав, що це означає: від двадцяти до довічного, якщо його спіймають із цим у Массачусетсі. У Співдружності[113] дуже негативне сприйняття зброї, особливо якщо йдеться про самозарядну.

Цей ящик Туз відставив, не накриваючи кришкою. Відкрив третій. Той був наповнений патронами для пістолетів. Туз відступив, нервово потираючи рот долонею лівої руки.

Підривні капсулі.

Самозарядні пістолети.

Набої.

Це все на продаж?

– Не для мене таке, – тихо промовив Туз, хитаючи головою. – Таке – ні. Ні-ні, в жодному разі.

Мехіко здавалося дедалі кращим варіантом. Або навіть Ріо. Він не знав, чи Ґонт збирається створити кращу мишоловницю, чи кращий електричний стілець[114], проте знав, що не хоче брати в цьому участь, що б воно не було. Він іде геть, і то негайно.

Очі зупинилися на ящику з пістолетами.

«І одну з тих малишок я беру з собою», – зметикував він. Винагорода за клопоти. Сувенір, скажімо так.

Туз рушив до ящика, і в ту ж мить бобіни магнітофона знову закрутилися, хоча жодна кнопка не була натиснута.

– Навіть не думай про це, Туз, – холодно порадив голос містера Ґонта, від чого Туз скрикнув. – Не варто пробувати мене наїбати. Якщо бодай спробуєш, я зроблю з тобою таке, що плани братів Корсонів здаватимуться поїздкою на природу. Тепер ти мій шнирьок. Тримайся за мене, і нам буде весело. Тримайся за мене, і помстишся всім у Касл-Року, хто хоч раз тобі щось зробив… а закінчиш багатієм. Підеш проти мене – і кричатимеш повік-віку.

Магнітофон зупинився.

Вирячені очі Туза прослідкували за кабелем живлення до вилки. Та лежала на підлозі, вкрита добрячим шаром пилу.

Крім того, ніде навколо не було видно розетки.

4

Туз раптом поспокійнішав, і це було не настільки дивно, як могло б здаватися. Було дві причини вирівнювання його емоційного барометра.

По-перше, Туз – свого роду відсталий. Йому було б цілком комфортно жити в печері й тягати свою жінку за волосся поміж киданням каміння у ворогів. Він – із тих чоловіків, чия реакція лише тоді цілком передбачувана, коли проти нього з’являється хтось із більшою силою і владою. Такі зіткнення ставалися нечасто, але коли траплялися, він майже одразу ж схилявся перед більшою силою. Хоча він про це й не здогадувався, саме ця риса не дала йому просто втекти від Летючих братів Корсонів. У людей штибу Туза Меррілла єдиним потягом, сильнішим за потяг до домінації, є глибока потреба перекотитися на спину й скромно підставити незахищене горло, коли з’являється справжній лідер зграї.

Друга причина була навіть простіша: він вирішив вважати, що це все йому сниться. Частково Туз знав, що це неправда, але в цю думку все одно повірити було легше, ніж довіряти чуттям. Він не хотів навіть припускати існування світу, в якому перебуває містер Ґонт. Тому легше – безпечніше – просто на якийсь час зупинити процеси мислення й рухатися далі, доки ця справа не завершиться. Якщо він так чинитиме, то врешті-решт прокинеться у світі, з яким давно знайомий. Бачить Бог, той світ має свої небезпеки, але він принаймні зрозумілий.

Туз прибив кришки назад до ящиків з пістолетами й амуніцією. Тоді підійшов до автомобіля й узявся за полотняний брезент, також укритий шаром пилу. Він стягнув його… і на мить від захоплення й щастя забув про все на світі.

Так, це був «такер», і він приголомшував.

Колір – канарково-жовтий. Обтічний корпус блищав хромом по боках і під V-подібним переднім бампером. Третя фара зиркала з центру капота під срібним орнаментом, схожим на двигун футуристичного експреса.

Туз повільно обійшов його, пожираючи очима.

Обабіч заднього кузова була пара хромованих решіток. Він поняття не мав, для чого вони там. Білобокі покришки «Ґуд’єар» були настільки чисті, що майже світилися під світлом зі стелі. Каліграфічним хромованим почерком на кришці багажника світився напис «Такер Талісман». Туз ніколи не чув про таку модель. Він думав, що «торпедо» – єдине авто, яке випустив Престон Такер[115].

У тебе інша проблема, друзяко: на ній нема номерів. Ти що, поїдеш до самого Мейну в машині, яку за версту видно, як того білого грака, ще й без номерів і навантаженій стволами з вибухівкою?

Так. Поїде. Погана ідея, звісно, дуже погана… але альтернатива – спробувати наїбати містера Ліленда Ґонта – набагато гірша. Крім того, все це – сон.

Туз витрусив ключі з конверта, підійшов до багажника, марно спробував знайти замок. Згодом згадав фільм із Джеффом Бриджесом і зрозумів. Як у німецькому «жуку» та «шеві корвейр», у «такера» тут, позаду, двигун. А багажник – спереду.

Звісно, він знайшов замок прямо під тією дивною фарою. Відчинив багажник. Той був справді досить зручний і порожній, за винятком єдиного об’єкта. Там стояла маленька пляшечка білого порошку з ложкою, ланцюжком прикріпленою до затички. До ланцюжка також було приклеєно маленький шматочок паперу. Туз відірвав його і прочитав повідомлення, написане дрібними друкованими літерами:

Туз дотримався наказу.

5

Почуваючись набагато краще від дрібки незрівнянного Ґонтового коксу, від якого мозок засвітився, наче фасад «рок-оли» Генрі Бофорта, Туз завантажив пістолети й патрони в багажник. Ящик із підривними капсулями поклав на заднє сидіння, зупинившись лише на мить, щоб глибоко занюхнути. Седан пахтів тим винятковим запахом нового авто, до якого нічого не дорівняється (ну, крім бабської поцьки хіба), і, сівши за кермо, Туз побачив, що воно зовсім нове: одометр «такера талісмана» містера Ґонта показував 00000,0.

Туз запхав ключ запалювання в гніздо й повернув.

«Талісман» завівся тихим гортанним рокотом удоволення. Скільки конячок під капотом? Туз не знав, але за відчуттями там цілий табун. У тюрмі було багато книжок з автомобілістики, і більшість Туз прочитав. У «такера торпедо» рядний шестициліндровий двигун і п’ятдесят кубічних дюймів, що дуже схоже на автомобілі, які містер Форд виробляв між 1948-м і 1952-м. У нього близько ста п’ятдесяти коней під капотом.

Ця машина здавалася потужнішою. Набагато потужнішою.

Тузові захотілося вийти, обійти авто й глянути, чи вдасться відкрити капот… але це скидалося на надмірне обдумування того шаленого імені – Йоґ чи як там. Чомусь це здавалося поганою ідеєю. Гарною ідеєю здавалося повернути цю штуку в Касл-Рок якомога швидше.

Він уже зібрався виходити з машини, взявся за пристрій керування дверима, а тоді натомість натиснув клаксон, просто щоб перевірити, чи щось станеться. Дещо сталося. Двері тихо посунулися на рейках.

«Десь там точно є якийсь датчик звуку», – сказав він собі, хоча вже й не вірив у це. І не переймався. Туз перемкнув на першу, і «талісман» тріпнувся з гаража. Туз бібікнув удруге, виїхавши на побатований шлях до діри в огорожі, і в дзеркальце заднього огляду побачив, як у гаражі згасло світло, а двері почали опускатися. Також устиг побачити свій «челленджер», що стояв передом до стіни, і зім’ятий брезент поруч. У нього було дивне відчуття, що більше він його не побачить. Туз зрозумів, що цим він також не переймається.

6

«Талісман» не лише їхав як машина мрії, а ніби сам знав дорогу назад на Сторроу-драйв і платну північну магістраль. Іноді сигнали повороту загорялися ніби самотужки. У таких випадках Туз просто повертав. Зовсім скоро маленькі страшні нетрі Кембриджа, де він знайшов «такер», лишилися позаду, а обриси моста Тобіна, більш відомого як «міст містичної ріки», замаячіли попереду, чорним козловим краном на тлі сутінкового неба.

Туз увімкнув фари, і попереду вмить вистрелило разюче віяло сяйва. Коли він повернув кермо, віяло світла повернуло разом із ним. Та фара посередині – неабияка штука. «Не дивно, що бідного придурка, який вигадав це авто, поперли з ринку», – подумав Туз.

Він від’їхав уже миль на тридцять від Бостона, коли побачив, що стрілка показника бензину вже на літері П. Туз повернув на найближчому виїзді і під’їхав автомобілем містера Ґонта до колонок заправки «Мобайл», що розташувалася в підніжжі з’їзду. Пістолетник брудним великим пальцем поправив кепку на голові й вражено підійшов до машини.

– Класна тачка! – промовив він. – Де взяв?

Не роздумуючи, Туз відповів:

– Рівнини Ленґ. «Вінтажні автомобілі Йоґа-Сотота».

– Де-де?

– Синку, просто заправ – у нас тут не телевікторина.

– А! – гукнув пістолетник, вдруге глянувши на Туза й одразу зайнявши раболіпську позицію. – Звісно! Уже!

І він спробував, але колонка зупинилася майже одразу, нарахувавши лише чотирнадцять центів. Пістолетник пробував утиснути ще, ввімкнуши подачу вручну, але бензин просто вихлюпнувся з бака, пролився на блискучий жовтий бік «талісмана» і закрапав на гудрон.

– Здається, там вдосталь бензину, – боязко припустив пістолетник.

– Думаю, так.

– Може, у вас зламана шкала…

– Бензин з машини витри. Чи ти хочеш, щоб фарба потріскалася? Ти шо, офонарів?

Хлопець одразу взявся за роботу, а Туз пішов у туалет, щоб трішки припудрити носик. Коли вийшов, пістолетник стояв на пристойній дистанції від «талісмана», нервово мнучи в руках ганчірку.

«Переляканий, – подумав Туз. – Чого боїться? Мене?»

Ні: хлопець в уніформі «Мобайл» і близько не дивився в бік Туза. Він не відривав погляду від «такера».

«Спробував його торкнутися», – зрозумів Туз.

Одкровення – а то було воно, саме воно – спричинило дрібну похмуру посмішку в кутиках рота.

Хлопець спробував торкнутися, і щось сталося. Що саме – неважливо. Це навчило його, що дивитися можна, але торкатися краще не варто, а це – єдине, що має значення.

– Грошей не треба, – сказав пістолетник.

– Правильно кажеш.

Туз сів за кермо і швидко покотив геть. Йому спала на думку нова ідея стосовно «талісмана». Певним чином страшна, але, з іншого боку, справді чудова. Він подумав, що, можливо, показник бензину завжди показує порожній бак… і що бак завжди повний.

7

Дорожні застави з оплатою для пасажирських автомобілів у Нью-Гемпширі автоматичні: кидаєш дріб’язку на бакс («Будь ласка, без одноцентовиків») у кошик, червоне світло змінюється на зелене, проїжджаєш. Проте коли Туз під’їхав на «такері талісмані» до кошика, що випинався зі стовпа, зелене світло загорілося самотужки, і з’явився маленький знак:

СПЛАЧЕНО, ДЯКУЄМО.

– Щоб на мені шкура луснула, – бурмотнув Туз і поїхав у бік Мейну.

Проїхавши Портленд, він тримав «талісман» на швидкості трішки більш ніж вісімдесят на годину, і під капотом було ще вдосталь потужності. Одразу за виїздом з Фалмаута він піднявся на пагорб і побачив автомобіль поліції штату, що крався поруч із магістраллю. З вікна водія виразно стриміли торпедоподібні обриси ручного радара.

«Ой-йой, – подумав Туз. – Він мене спіймав. На гарячому. Господи, навіщо я взагалі перевищував, з таким піздєцом у багажі».

Але він знав чому, і не через винюханий кокс. Можливо, в інших випадках причина була така, але не цього разу. Це все «талісман». Він хотів їхати швидко. Туз дивився на спідометр, трішки прибирав ногу з педалі газу… а за п’ять хвилин усвідомлював, що знову опустив її на три чверті вниз.

Він чекав, доки поліцейська машина оживе спалахом блакитного пульсу й кинеться за ним, проте цього так і не сталося. Туз промайнув повз на вісімдесяти, а лягавий і з місця не зрушив.

Бля, та він, мабуть, дрихне на роботі.

Але Туз розумів. Коли бачиш радар, що стирчить з вікна, то знаєш, що людина всередині зовсім не спить і готова до погоні. Ні, сталося от що: коп штату не бачив «талісман». Звучить божевільно, але це саме так. Велике жовте авто з трьома передніми фарами, що кричать перед собою, – невидиме і для високотехнологічного оснащення, і для копів, що ним користуються.

Шкірячись, Туз повів «такер талісман» містера Ґонта на швидкості сто десять. Він повернувся в Рок чверть по восьмій, із запасом майже чотири години.

8

Містер Ґонт вийшов із крамниці й став під навіс, щоб подивитися, як Туз дбайливо заводить «талісман» на одне з трьох скісних місць для стоянки перед «Необхідними речами».

– Ви приїхали добряче завчасно, Туз.

– Ага. Машина – просто бомба.

– Щоб на мені шкура луснула, – промовив містер Ґонт. Він провів долонею по гладенькому скошеному передньому кузову «такера». – Єдина така. Ви привезли мій товар, наскільки я розумію?

– Так. Містере Ґонт, дорогою назад я трохи зрозумів, наскільки це ваше авто унікальне, але, думаю, вам варто дістати для нього номери та, можливо, талон тех…

– Це все зайве, – байдуже відмахнувся містер Ґонт. – Припаркуйте її в провулку за магазином, Туз, якщо ваша ласка. Я пізніше нею сам займуся.

– Як? Де?

Туз відчув раптову неохоту віддавати автомобіль містерові Ґонту. Не лише через те, що залишив своє авто в Бостоні й потребував коліс для нічної роботи. Просто після «талісмана» будь-яке авто, включно з «челленджером», здавалося вуличним сміттям.

– Це, – сказав містер Ґонт, – уже моя справа. – Він незворушно подивився на Туза. – Якщо ви сприйматимете роботу на мене як службу в армії, Туз, то все у вас ітиме гладкіше, ніж до того. Зараз у вас є три варіанти, як чинити в тих чи інших випадках: правильно, неправильно і так, як велить містер Ґонт. Якщо вибиратимете третій варіант, жодні проблеми вам не світять. Зрозуміло?

– Так. Так, зрозуміло.

– Гарно. Тепер під’їдьте під задні двері.

Туз проїхав жовтою машиною за ріг і повільно прокотився вузьким провулком, що пробігав за бізнес-будівлями із західного боку Мейн-стріт. Задні двері «Необхідних речей» були відчинені. Містер Ґонт стояв під косим променем світла, очікуючи. Він навіть не спробував допомогти Тузові, який задихався від зусиль, заносячи ящики в комірчину крамниці. Туз не знав про це, але багато клієнтів були б здивовані, якби побачили ту кімнату. Вони чули містера Ґонта там, за оксамитовою завісою, що відділяла магазин від складського приміщення, звуки переміщення товарів, шурхіт коробок… але в кімнаті взагалі нічого не було, доки Туз не склав ящики стосом у кутку за вказівками містера Ґонта.

Так – там була одна річ. У дальньому кінці кімнати під заклацнутою скобою великої мишоловниці «Вікторі» лежав коричневий сірий щур. Шия в нього була зламана, передні зуби мертво щирилися.

– Гарна робота, – сказав містер Ґонт, потираючи долоні з довгими пальцями й усміхаючись. – Гарна вечірня робота загалом. Ви перевершили всі мої очікування, Туз. Із лишком.

– Дякую, сер, – уражено відказав Туз. До сьогодні він ще ніколи в житті не називав жодного чоловіка «сером».

– Ось вам за клопіт. – Містер Ґонт подав Тузові брунатний конверт. Той стиснув його пальцями і відчув рипіння порошку всередині. – Наскільки я розумію, вам сьогодні вночі захочеться зайнятися певними дослідженнями, так? Це може дати вам трішки додаткової сили, як говорилося в старій рекламі «Ессо».

Туз аж підскочив із переляку.

– Ой, блядь! Блядь! Я лишив ту книжку – книжку з мапою – у себе в машині! Вона аж у Бостоні! Сука-блядь!

Він стиснув руку в кулак і вгатив себе по стегну.

Містер Ґонт усміхався.

– Я так не думаю, – промовив він. – Мені здається, вона в «такері».

– Ні, я…

– А ви самі перевірте.

Так Туз і вчинив, і, звісно, книжка була там, лежала на приладовій панелі, упираючись корінцем до патентованого випуклого вітрового скла «такера». «Втрачені й заховані скарби Нової Англії». Він узяв її й розгорнув. Мапа досі була всередині. З тупою вдячністю Туз подивився на містера Ґонта.

– Ваші послуги мені не знадобляться до завтра, цього ж часу, – сказав містер Ґонт. – Раджу провести день у Мекенік-Фоллз. Думаю, так вам підійде найбільше, бо буде нагода добре виспатися. У вас попереду ще жвава нічка, якщо не помиляюся.

Туз подумав про маленькі хрестики на мапі й кивнув.

– І ще, – додав містер Ґонт, – з вашого боку було б розумно протягом наступних одного-двох днів уникати уваги шерифа Пенґборна. А потім, думаю, це вже буде неважливо. – Губи потягнулися назад, зуби випнулися вперед, великі, хижі. – До кінця тижня, думаю, багато речей, які колись важили для жителів цього міста, не важитимуть взагалі. Ви так не вважаєте, Туз?

– Якщо ви так кажете, – відповів той. Він знову поринав у дивний приголомшений стан і був зовсім не проти. – Я тільки не знаю, як буду пересуватися.

– Про це я вже подбав, – сказав містер Ґонт. – Спереду припарковано авто, ключі в запалюванні. Машина компанії, так сказати. На жаль, це звичайний «шевроле» – ідеально типовий «шевроле», але так у вас принаймні буде якийсь транспортний засіб. Фургон теленовин вам сподобається, звичайно, більше, але…

– Фургон новин? Який фургон?

Містер Ґонт вирішив не відповідати.

– Але «шевроле» відповідатиме всім вашим теперішнім потребам переміщення, запевняю. Лише не намагайтеся на ній проїжджати з перевищенням повз пости поліції штату. Боюся, з нею не все так гладенько буде. З цією ні. Взагалі.

Туз почув власні слова:

– Мені б дуже хотілося мати таку машину, як ваш «такер», містере Ґонт, сер. Вона прекрасна.

– Ну що ж, тоді, можливо, нам удасться домовитися. Розумієте, Туз, у мене дуже прості правила бізнесу. Хотіли б їх почути?

– Звичайно. – І Туз не лукавив.

– Продається все. Така в мене філософія. Продається все.

– Продається все, – замріяно повторив Туз. – Вау! Жостко!

– Так! Жостко! А тепер, Туз, мені потрібно попоїсти. Я був сьогодні надто зайнятий для трапези, хоч і свято. Попросив би вас приєднатися, але…

– Ой, я не можу, справді.

– Ні, звісно ні. Вам треба відвідати певні місця, викопати певні ями, так? Чекатиму на вас завтра ввечері, між восьмою й дев’ятою.

– Між восьмою й дев’ятою.

– Так. Як споночіє.

– Коли ніхто не знатиме й не бачитиме, – замріяно сказав Туз.

– У яблучко! На добраніч, Туз.

Містер Ґонт протягнув руку. Туз простягнув свою у відповідь… а тоді побачив, що в долоні Ґонта вже щось є. То був коричневий пацюк із пастки в комірчині. Туз відсахнувся, видушивши тихий згидований стогін. Він не мав поняття, коли містер Ґонт устиг узяти того мертвого щура. Чи, може, то інший?

Туз вирішив, що йому однаково. Єдине, що точно: він не мав наміру потискати руку з мертвим пацюком, і неважливо, яким крутим перцем містер Ґонт був.

Усміхаючись, містер Ґонт сказав:

– Вибачте. Щороку пам’ять дедалі більше підводить. Здається, я щойно спробував віддати вам свою вечерю!

– Вечерю, – ледь чутним голосом промовив Туз.

– Саме так.

Грубий жовтий ніготь великого пальця пірнув у білу шерсть, що вкривала щурячий живіт, а вже за мить нутрощі витікали містерові Ґонту на безвиразну долоню. Поки Туз не встиг побачити більше, містер Ґонт обернувся й почав зачиняти за собою двері заднього виходу.

– То де ж я поклав той сир?..

Пролунало металеве «хрясь!», коли замкнувся замок.

Туз нахилився, упевнений у тому, що виблює собі між черевиків. Живіт стиснуло, до горла підступив клубок… а тоді знов опустився.

Бо насправді він не бачив того, що здавалося.

– Це був жарт, – бурмотнув він. – У нього в кишені піджака був гумовий пацюк абощо. То просто був жарт.

Та чи справді? А нутрощі звідки? І холодна желеподібна слизина навколо них? Що про це скажеш?

«Ти просто втомився, – подумав Туз. – Просто тобі привиділося, оце й усе. То був гумовий пацюк. Усе решта… вжух».

Але на мить усе – покинутий гараж, «такер» з автопілотом, навіть те зловісне графіті «ЙОҐ-СОТОТ РУЛИТЬ» – кинулося на нього й прокричало потужним голосом: «Забирайся звідси! Забирайся, поки ще є час!»

Але оце була реально божевільна думка. Там уночі на нього чекають гроші. Може, навіть багато. Може, навіть цілі срані гори грошви.

Туз кілька хвилин постояв у темряві, ніби робот із розрядженим блоком живлення. Потроху, помаленьку, якесь відчуття реальності – відчуття самого себе – повернулося, і він вирішив, що щур не має значення. Як і «такер талісман». Кокаїн натомість значення має, як і карта, а ще Туз усвідомлював, що дуже просте правило бізнесу містера Ґонта також має значення, і більше нічого. Він не може дозволити чомусь іншому мати значення.

Туз пішов униз провулком, обійшов ріг і вийшов із переднього боку «Необхідних речей». Крамниця була темна й зачинена, як і всі крамниці на нижній частині Мейн-стріт. На одному з косих місць для стоянки стояв припаркований «шеві селебріті», як містер Ґонт і обіцяв. Туз силкувався пригадати, чи було це авто тут, коли він приїхав на «талісмані», але не зміг. Щоразу, як він намагався повернутися розумом до якихось спогадів, давніших за кількахвилинні, то наштовхувався на дорожню перешкоду: бачив себе, що подає руку у відповідь на долоню містера Ґонта, цілком природний жест, а тоді усвідомлення того, що містер Ґонт тримає величезного дохлого пацюка.

«Мені потрібно попоїсти. Попросив би вас приєднатися, але…»

Що ж, це просто чергова річ, яка не має значення. «Шеві» тепер тут, а це єдине, що значення має. Туз відчинив дверцята, поклав книжку з цінною мапою всередині на сидіння, тоді дістав ключ із запалювання. Він обійшов авто й відкрив багажник. Туз здогадувався, що там знайде, і не розчарувався. Кайло і коротка лопата лежали акуратно перехрещені одне на одному в формі ікса. Туз придивився й побачив, що містер Ґонт поклав навіть пару рукавиць для важкої роботи.

– Містере Ґонт, ну ви все передбачили, – промовив він і затраснув багажник.

Зробивши це, Туз побачив наліпку на задньому бампері «селебріті» і нахилився, щоб прочитати:

Я ♥ АНТИКВАРІАТ

Туз розсміявся. Він продовжував сміятися, проїжджаючи Олов’яний міст у бік старого будинку Треблгорнів, ділянка яких мала б стати першим місцем для розкопок. Піднімаючись на пагорб Пандерлі з іншого боку моста, він проїхав повз кабріолет, що їхав у бік міста. Кабріолет був наповнений молодиками. Вони співали «Ісус – мій найкращий друг», надриваючи голоси і дотримуючись однієї партії в ідеальній баптистській гармонії.

9

Одним із тих молодиків був Лестер Айвенго Претт. Після гри в тачбол він із компанією хлопців поїхав на озеро Оберн, десь за двадцять п’ять миль звідти. Там тривало тижневе наметове відродження[116], і Вік Тремейн сказав, що о п’ятій будуть особливі молитовні збори зі співами церковних гімнів, приурочені до Дня Колумба. Оскільки Саллі взяла машину Лестера і вони не мали якихось планів на вечір – кіно чи вечеря в «Макдональдзі» в Саут-Перісі, – він поїхав із Віком та іншими хлопцями, кожен з яких – добрий християнин.

Він, звичайно, знав, чому решта хлопців з таким завзяттям вирішили поїхати, і причина була не в релігії – принаймні не зовсім у релігії. На наметових відродженнях, що обплітають Нову Англію від травня й до останньої ярмаркової естафети з волами[117] в кінці жовтня, завжди багато гарних дівчат, а ще ж гарні співи (не кажучи вже про меси з гарячими проповідями і чималу дозу старого доброго духу Ісуса), які завжди дарують їм радісний, завзятий настрій.

Лестер, який мав дівчину, дивився на плани й схеми своїх друзів з поблажливістю старого одруженого чоловіка, що спостерігає за витівками молодих самців. З ними він поїхав здебільшого через дружбу, а ще тому, що любив послухати добру проповідь і гарно поспівати після бадьорого дня ударів головою та блоків корпусом. Це найкращий спосіб прохолодження, який він знав.

То були гарні збори, у кінці яких багацько людей хотіли бути спасенними. Через це вони протривали трішки довше, ніж Лестерові хотілося б. Він планував потелефонувати Саллі й запитати, чи не хоче вона сходити у «Віксі» на содову з морозивом чи щось таке. Він помітив, що дівчата люблять іноді якісь такі спонтанні речі.

Вони проїхали Олов’яний міст, і Вік залишив його на розі Мейн і Вотермілл.

– Класно пограли, Лесе! – гукнув із заднього сидіння Білл Макфарленд.

– Звісно! – радісно гукнув у відповідь Лестер. – Пропоную повторити у суботу – може, я тобі зламаю руку, а не просто розтягну!

Четверо молодиків у Віка в машині палко заревіли на такий дотеп, а тоді авто рушило. Звуки «Ісус – мій друг назавжди» линули в повітря, яке досі було напрочуд літнє. Зазвичай очікуєш, що холодок буде навіть у найтепліші пори бабиного літа, коли сонце вже зайшло. Проте сьогодні – ні.

Лестер почав повільно підійматися пагорбом у бік дому, відчуваючи втому, біль у м’язах і цілковите задоволення. Кожен день прекрасний, коли віддаєш своє серце Ісусові, але деякі дні навіть прекрасніші за інші. Сьогодні – один із тих прекрасніших, і все, чого йому зараз хотілося, – це сходити в душ, потелефонувати Саллі, а тоді влягтись у ліжко.

Він дивився на зорі, намагаючись розгледіти сузір’я Оріона, коли повернув на свою під’їзну доріжку. У результаті Лестер швидкою ходою вгатився яйцями в задній кузов свого «мустанга».

– Уууух! – скрикнув Лестер Претт. Відійшов, нагнувся і стиснув уражені тестикули.

Через секунду Лестерові вдалося підняти голову і подивитися на машину слізними від болю очима. Якого чорта взагалі його авто тут робить? «Хонда» Саллі пробуде в майстерні до наступної середи як мінімум, а радше навіть четверга чи п’ятниці, враховуючи свято і все таке.

А тоді, зі спалахом яскравого рожево-помаранчевого світла, до нього дійшло. Саллі всередині! Вона приїхала, поки його не було, і зараз чекає на нього! Можливо, вона вирішила, що сьогодні – саме та ніч! Дошлюбний секс – це неправильно, звісно, але іноді треба розбити кілька яєць, щоб спекти яєшню. І Лестер точно не проти спокутувати цей конкретний гріх, якщо й вона не проти.

– Ням-ням-нюмі! – жваво проспівав Лестер Претт. – Моя маленька Саллі у святковому костюмі!

Він побіг до веранди неоковирно, наче краб, досі стискаючи в руках пульсуючі яйця. Тепер, однак, вони пульсували не лише від болю, а й від очікування. Лестер дістав ключ з-під килимка й увійшов усередину.

– Саллі? – гукнув він. – Сал, ти тут? Вибач, що запізнився – їздили з хлопцями на відродження на озері Оберн, і…

Він замовк. Відповіді не було, а це означає, що її тут усе ж нема. Хіба що!..

Лестер кинувся нагору, швидко як міг, раптово переконаний у тому, що знайде її в ліжку сонною. Вона розплющить очі й сяде, ковдра спаде з її чарівних грудей (яких він торкався – ну, ніби як, – але ніколи по-справжньому не бачив). Вона простягне до нього руки, ті прекрасні заспані очі кольору волошки широко розкриються, і ще до того, як годинник ударить десяту, вони обоє втратять цноту. Ням-нямі!

Але в спальні було порожньо, і на кухні, й у вітальні. Ковдри й покривала, як завжди, лежали на підлозі: Лестер із тих хлопців, настільки переповнених енергією та святим духом, що не може просто встати зранку з ліжка, він вилітає з нього вгору, із завзяттям не просто прожити новий день, а здійснити наступ на нього, кинути до ґрунту й відібрати в нього м’яч.

Тепер, однак, він спустився вниз, насупившись широким простодушним обличчям. Машина тут, а Саллі – ні. Що це означає? Він не знав, але це йому не дуже подобалося.

Лестер увімкнув світло на веранді й вийшов подивитися в машині – можливо, вона лишила якусь записку. Він спромігся дійти до східців ґанку, на яких і завмер. Так, записка була. Написана на лобовому склі «мустанга» ядуче-рожевою фарбою з балончика, мабуть, із його ж гаража. Великі букви волали на нього:

ІДИ В ПЕКЛО, ЗРАДЛИВИЙ МЕРЗОТНИКУ

Лестер ще довго стояв на сходах ґанку, знову, й знову, й знову перечитуючи послання від нареченої. Збори для молитви? Через це? Вона подумала, що він поїхав на збори на озері Оберн, щоб там з якоюсь паплюгою зв’язатися? Настільки стривожившись, Лестер більше не міг придумати нічого доречнішого.

Лестер повернувся в будинок і подзвонив Саллі. Прослухав зо двадцять гудків, проте йому не відповіли.

10

Саллі знала, що він дзвонитиме, тож запитала Айрін Лутдженс, чи можна переночувати в неї. Айрін, яку аж розпирало від цікавості, сказала, що так, звісно. Саллі була чимсь так сильно засмучена, що взагалі не виглядала гарно. Айрін важко було в таке повірити, але це була правда.

Зі свого боку, Саллі не мала жодного наміру розповідати Айрін чи ще комусь про те, що сталося. Надто це жахливо, надто соромно. Вона понесе цей сором із собою в могилу. Тому вона відмовлялася відповідати на запитання Айрін пів години. А потім уся історія полилася з неї разом із потоком гарячих сліз. Айрін обійняла її й слухала, дедалі більше округлюючи очі.

– Усе добре, – жаліла її Айрін, обвивши руками. – Усе добре, Саллі. Ісус тебе любить, навіть якщо той сучий син – ні. І я люблю. І преподобний Роуз. І ти ж якось віддячила тому перекачаному чмошнику, правда?

Саллі кивнула, шморгаючи носом, а Айрін гладила її й заспокоювала. Сама ж подруга ніяк не могла дочекатися завтра, коли почне обдзвонювати дівчат. Вони вухам своїм не повірять! Айрін дуже жаліла Саллі, справді, але певним чином і тішилася, що це сталося. Саллі ж така гарна, і ще Саллі вся така, блін, свята. Трішки приємно бачити, як у неї хоч раз усе летить у прірву.

«А Лестер – найпривабливіший хлопець у церкві. Якщо вони з Саллі справді розійдуться, цікаво, чи не захоче він зустрічатися зі мною? Він іноді позирає на мене, ніби роздумує, які на мені трусики, тож, напевно, це не є щось неможливе…»

– Мені так погано! – ридала Саллі. – Я така б-б-брудна!

– Ну звичайно, – промовила Айрін, похитуючи її й гладячи волосся. – У тебе нема при собі того листа й фотографії?

– Я їх с-сп-палила! – голосно залементувала Саллі в мокрі груди Айрін, і нова буря горя й утрати віднесла її кудись геть.

– Ну звісно, – пробурмотіла Айрін. – Саме так і треба було зробити.

«І все одно, – думала вона, – краще б почекала, щоб і я хоч разок глянула, плакса ти мала».

Саллі провела ніч у спальні для гостей в Айрін, але майже не спала. Зрештою ридання стихли, проте більшу частину ночі вона лежала, втупившись сухими очима в темряву, охоплена похмурими й злісно приємними фантазіями про помсту, яку повністю здатна зрозуміти лише зраджена, а перед тим послужливо закохана людина.

Розділ п’ятнадцятий

1

Перша клієнтка містера Ґонта «лише за попереднім записом» прибула рівно о восьмій ранку у вівторок. Це була Люсіль Дангем, офіціантка в «Закусочній Нен». Люсіль уразило страшне пожадання, коли вона побачила чорні перлини в одній із шафок «Необхідних речей». Вона знала, що навіть сподіватися не може купити таку дорогу річ, навіть за мільйон років. Точно не на зарплату, яку їй відслинявлює та скнара Нен Робертс. І все одно, коли містер Ґонт запропонував обговорити варіанти, але так, щоб пів міста не стояло їм над душами (так би мовити), Люсіль пристала на пропозицію, наче голодна рибина, що кидається на блискучу блешню.

Вона вийшла з «Необхідних речей» о восьмій двадцять із виразом розмареної мрійливої радості на обличчі. Люсіль придбала чорні перлини за неймовірною ціною – тридцять вісім доларів і п’ятдесят центів. Також вона пообіцяла трішки підколоти, зовсім невинно розіграти того чванливого баптистського священника Вільяма Роуза. І на думку Люсіль, це для неї не робота, а чисте задоволення. Той смердюк, що вічно сипле цитатами з Біблії, ще жодного разу не залишив їй чайових, навіть якогось ламаного десятицентовика. Люсіль (чесна методистка, яка взагалі ніколи не була проти розтрусити сідниці під гарячі мелодії буґі ввечері суботи) чула, що винагороду ти собі відкладаєш у раю. Цікаво, чи преподобний Роуз чув, що блаженні ті, хто дають, а не ті, хто отримують.

Що ж, вона йому трішки відплатить… і дійсно, цілком невинним способом. Містер Ґонт їй так сказав.

Той джентльмен провів її поглядом, приємно всміхаючись. У нього сьогодні розплановано неймовірно діяльний день, неймовірно діяльний, щопівгодинні зустрічі, телефонні дзвінки. Карнавал організовано: один великий атракціон уже успішно пройшов перевірку, до часу запускати всі розважальні об’єкти одразу – палицею докинути. Як завжди, коли він досягає цієї точки, чи то в Лівані, чи в Анкарі, чи в західних провінціях Канади, чи просто тут, у Зажоп-Сіті, США, то відчуває, що годин у добі йому просто не вистачає. Але потрібно докладати всіх зусиль, щоб досягти мети, бо в трудівливих руках робота горить, а досягати чогось – річ шляхетна сама по собі, і…

…і якщо старі очі не зраджують його, друга сьогоднішня клієнтка, Іветт Джендрон, уже квапиться по тротуару до навісу просто зараз.

– Діяльний, діяльний, діяльний день, – пробурмотів містер Ґонт і зафіксував на обличчі широку гостинну усмішку.

2

Алан Пенґборн прибув у свій кабінет о восьмій тридцять, і в нього на столі до телефона вже було приклеєно листочок із повідомленням. Генрі Пейтон із поліції штату телефонував о сьомій сорок п’ять. Просив Алана якнайшвидше перетелефонувати. Алан сів у крісло, затиснув слухавку між вухом і плечем і натиснув кнопку, що викликала відділ поліції в Оксфорді. Із верхньої шухляди столу він дістав чотири срібні долари.

– Привіт, Алане, – привітався Генрі. – Боюся, маю погані новини стосовно твого подвійного вбивства.

– О, то тепер це вже, виходить, моє подвійне вбивство, – сказав Алан. Він стиснув кулак навколо чотирьох кружалець, а тоді розкрив долоню. Їх стало три. Він відкинувся в кріслі й закинув ноги на стіл. – Новини, мабуть, зовсім паскудні.

– А ти наче й не здивований.

– Ніт. – Він знову стиснув кулак і мізинцем «виштовхав» найнижчий срібний долар зі стосу. Ця операція потребує певної делікатності… але Алан цілком готовий до такого виклику. Срібний долар вискочив із кулака й приземлився в рукав. Почулося легеньке «теньк!», коли монета врізалася в першу, хоча під час реального виступу цей звук фокусник прикриє балаканиною. Алан знову розкрив долоню, на якій тепер було лише дві монети.

– Можливо, ти не проти розповісти мені чому, – промовив Генрі. У голосі вчувалося легке роздратування.

– Ну, останні два дні я здебільшого лише про це й думаю, – сказав Алан.

І це було навіть трохи применшенням. Від тієї миті вдень у неділю, коли він уперше побачив, що Нетті Кобб – одна з двох мертвих жінок під знаком «Стоп», він майже не думав ні про що інше. Йому це навіть снилось, і відчуття, що, як скласти всі числа докупи, сума не збігається, стало неприємною впевненістю. Через це дзвінок Генрі не дратував, а полегшував і рятував Алана від необхідності телефонувати самому.

Він стиснув два срібні долари в долоні.

Теньк.

Розкрив долоню. Залишився один.

– І що тебе хвилює? – запитав Генрі.

– Усе, – сухо відповів Алан. – Починаючи з того, що це взагалі сталося. Мені от найбільше свербить, напевно, час перебігу всього цього ланцюга злочинів… те, як він не сходиться. Я постійно намагаюся собі уявити, як Нетті Кобб знаходить свого мертвого собаку, а тоді сідає писати всі ті записки. І знаєш що? Я ну ніяк не можу собі уявити, щоб вона так відреагувала. І щоразу, як мені це не вдається, я думаю, яку ж велику частину цієї херні упускаю.

Алан зі злістю стиснув кулак, розкрив його, і не лишилось жодного долара.

– Ага. Тому, можливо, мої погані новини насправді добрі. Алане, тут ще хтось замішаний. Ми не знаємо, хто вбив собаку Кобб, але майже цілком упевнені, що це не Вілма Джерзик.

Ноги Алана хутко зірвалися зі столу. Срібняки вислизнули з рукава й попадали на стіл маленьким срібним струмком. Одна з монет упала на ребро й покотилася на край стола. Аланова долоня кинулася в той бік із моторошною спритністю та зловила монету ще до того, як їй вдалося втекти.

– Розповідай, що в тебе, Генрі.

– Ага. Почнемо з собаки. Тіло передали Джонові Пейліну, ветеринару з Саут-Портленда. Він для тварин як Генрі Раян для людей[118]. Каже: оскільки штопор проник у серце собаки і той помер майже миттєво, він може дати нам відносно обмежений час смерті.

– Хороша зміна ситуації, – сказав Алан.

Він згадував романи Аґати Крісті, які Енні читала десятками. У них чи не завжди є старезний сільський фельдшер, більш ніж готовий встановити час смерті між 16:30 і 17:15. Після майже двадцяти років у правоохоронних органах Алан знав, що реалістичнішою відповіддю на запитання про час смерті зазвичай буває: «Десь минулого тижня. Напевно».

– Ага, скажи? Так от, цей лікар Пейлін каже, що пес помер десь між десятою ранку і полуднем. Пітер Джерзик говорить, що коли він повернувся в спальню, щоб приготуватися до церкви, – одразу по десятій, – дружина була в душі.

– Так, ми знали, що там усе впритул, – сказав Алан. Він був дещо розчарований. – Але цей Пейлін має ж якусь ціну похибки, він же не Господь Бог. П’ятнадцять хвилин туди-сюди, і у Вілми все сходиться.

– Дійсно? Тобі точно з нею все сходиться, Алане?

Алан пороздумував над запитанням, зрештою важко відповів:

– Правду кажучи, старий, зовсім не сходиться. І на початку не сходилось. – Він змусив себе додати: – І все одно, було б трохи по-дурному з нашого боку тримати справу відкритою, базуючись на свідченнях якогось псячого лікаря і проміжку в скільки? П’ятнадцять хвилин?

– Добре, тоді поговоримо про записку на штопорі. Пам’ятаєш про неї?

– «Ніхто не має права кидатися багном на мої простирадла. Я казала, що з-під землі тебе дістану!»

– Саме так. Почеркознавець в Оґасті ще досліджує її, але Пітер Джерзик надав нам зразок почерку дружини, і я маю зараз перед собою ксерокопії записки та зразка. Вони не збігаються. Взагалі не збігаються.

– Та не гони!

– Та не гоню. Я думав, тебе це не здивує.

– Я знав, що щось тут не так, але ніяк не міг викинути з голови ті камені з записками. Часова послідовність поламана, і тому мені було незручно, так, але загалом я був готовий змиритися. Здебільшого тому, що це вельми в дусі Вілми Джерзик. Ти впевнений, що вона не писала іншим почерком навмисно?

Сам він у це не вірив – діяти інкоґніто не належало до стилю Вілми Джерзик, – але цю можливість також потрібно закрити.

– Я? Впевнений. Але я не експерт, і мої слова в суді нічого не варті. Саме тому нам потрібен графологічний аналіз.

– І коли цей почеркознавець підготує звіт?

– А хто його знає. Поки що повір мені на слово, Алане: це небо і земля. Жодної подібності.

– Тоді, якщо це не Вілма скоїла, хтось дуже хотів, щоб Нетті подумала на Вілму. Хто? І для чого? Навіщо, заради Бога?

– Не знаю, скауте. Це твоє місто. А тим часом я маю для тебе ще дві штуки.

– Вперед.

Алан відклав срібні долари назад у шухляду, а тоді відправив гуляти по стіні високого сухорлявого чоловічка в циліндрі. Дорогою назад циліндр перетворився на костур.

– Людина, що вбила собаку, залишила криваві відбитки на внутрішній ручці дверей Нетті – оце річ номер один.

– Вмерти не встати!

– З цим не поспішай. Відбитки розмиті. Злочинець залишив їх, коли хапався за ручку, щоб вийти.

– Зовсім негодящі?

– Маємо кілька фрагментів, які можуть чимсь допомогти, хоча шансів, що вони будуть чогось варті в суді, небагато. Відправив їх у майстерню відбитків ФБР у Вірджинії. Їм зараз просто неймовірно вдається реконструювати часткові відбитки. Вони, звісно, повільніші, ніж холодна меляса, почути від них вдасться десь за тиждень або й за десять днів, але тим часом я порівняв ці відбитки з відбитками Джерзик, які мені вчора ввечері передав вельми передбачливий судмедексперт.

– Жодних збігів?

– Ну, тут як і з почерком, Алане: це порівняння часткових відбитків із повними, і якби я свідчив у суді, захист би з мене десять залуп здер. Але раз ми вже сидимо за столом попизділок, так би мовити, то – взагалі не схожі. Як мінімум у плані розміру. У Вілми Джерзик долоні маленькі. Часткові відбитки залишила людина з великими. Навіть якщо врахувати розмитість, тут реально великі ручища.

– Чоловічий відбиток?

– Не сумніваюсь. Але, знову ж таки, в суді я б таке не свідчив.

– Але кому це всралось?

На стіні раптом виник маяк із тіні, який перетворився на піраміду. Піраміда розкрилася, наче квітка, і стала гускою, що летить крізь сонячне проміння. Алан спробував побачити обличчя чоловіка – не Вілми Джерзик, а якогось чоловіка, який заліз у будинок Нетті після того, як та вийшла звідти в неділю зранку. Чоловіка, який убив Рейдера штопором, а тоді обставив усе так, наче це Вілма. Він підшукував обличчя, але не бачив нічого, крім диму й тіней.

– Генрі, кому в цьому світі взагалі могло б захотітися вчинити щось таке, якщо не Вілмі?

– Я не знаю. Але, думаю, в нас може бути свідок інциденту з киданням каміння.

– Що? Хто?

– Я сказав може, не забудь.

– Я знаю, що ти сказав. Не дражни мене. Хто це?

– Малий. Сусідка Джерзиків у той день почула шум і вийшла, щоб подивитися, що ж там діється. Каже, подумала, що «та сука» – це цитата – нарешті настільки осатаніла на свого чоловіка, що викинула його з вікна. Вона бачила, як якийсь хлопчик їхав на велосипеді звідти, переляканий. Вона запитала, що діється. Він сказав, що, напевно, містер і місіс Джерзики сваряться. Ну, вона так теж гадала, й оскільки на той час шум уже припинився, то більше про це не думала.

– Це, напевно, Джилліан Міслабурскі, – припустив Алан. – Бо будинок навпроти Джерзиків порожній – продається.

– Ага. Джилліан Міс-шось-там-скі. Так у мене й записано.

– А що за хлопець?

– Хтозна. Вона його знає, але не може пригадати ім’я. Каже, він з їхнього району – мабуть, навіть із того ж кварталу. Ми його знайдемо.

– Скільки років?

– Каже, одинадцять-чотирнадцять.

– Генрі? Будь другом, дозволь мені його знайти. Згода?

– Так, – одразу погодився Генрі, й Алан розслабився. – Не розумію, навіщо нам узагалі передавати туди-сюди ці розслідування, якщо злочин стається прямісінько в центрі округу. У Портленді й Бенґорі самі своїми справами займаються, а Касл-Рок чим гірший? Бля, я навіть не знав, як точно вимовляється ім’я тієї жінки, доки ти вголос не сказав!

– У Року багато поляків, – безбарвно промовив Алан.

Він відірвав собі рожевий листок форми попередження про дорожнє порушення з блокнота на столі й нашкрябав на зворотному боці «Джилл Міслабурскі» і «хлопчик, 11–14».

– Якщо мої хлопці знайдуть того малого, то він уперше побачить трьох великих поліцейських штату й так перестрашиться, що все забуде, – сказав Генрі. – А тебе він напевно знає – ти ж їздиш, проводиш бесіди в школах?

– Так, про програму освіти для протидії наркотикам на день законодавства і безпеки, – сказав Алан.

Він намагався згадати сім’ї з дітьми на районі Джерзиків та Міслабурскі. Якщо Джилл Міслабурскі впізнала хлопця, але не знає, як звати, це, напевно, означає, що він живе десь за рогом або на Понд-стріт. Алан швидко виписав на листку три прізвища: Делоїс, Раск, Беллінгем. Можливо, там є й інші сім’ї з хлопчиками, що підходять до цієї вікової групи, які він не може пригадати негайно, але поки що вистачить цих трьох. Завдяки швидкому опитуванню він майже точно знайде правильного хлопця.

– Джилл пам’ятає час, коли почула ту веремію і побачила малого? – запитав Алан.

– Вона не впевнена, але каже, що десь об одинадцятій.

– Значить, це не Джерзики сварилися, бо вони на той час були на месі.

– Правильно.

– Тоді це була людина, що кидала каміння.

– Точно.

– Оце справді дивна штука, Генрі.

– Уже третя підряд. Якщо буде ще одна, виграєш електропіч.

– Цікаво, чи малий бачив, хто це?

– Зазвичай я б сказав, що це надто добре, щоб бути правдою, але та Міслабурскі каже, що малий мав переляканий вигляд, тому, можливо, й бачив. Якщо так, то ставлю чарку й пиво, що це була не Нетті Кобб. Думаю, скауте, хтось налаштував їх одну проти одної, можливо, просто для того, щоб подивитися, що буде, просто так.

Проте Алан, який знав місто краще, ніж Генрі будь-коли знатиме, вважав це фантастикою.

– Може, малий сам це зробив, – сказав він. – Можливо, тому він був наляканий. Може, у нас тут звичайний вандалізм.

– У світі, де існують Майкл Джексон і такий придурок, як Ексл Роуз, усе можливо, думаю, – сказав Генрі, – але ймовірність вандалізму мені більше пов’язана з віком шістнадцять-сімнадцять, розумієш?

– Так, – сказав Алан.

– Та й навіщо взагалі загадуватися, якщо ти можеш знайти того малого. Можеш же, так?

– Думаю, що можу. Але хочу почекати, доки закінчиться школа, якщо тобі так підходить. Сам казав – якщо налякати його, нічого доброго це не дасть.

– Як скажеш, ті дві пані нікуди не втечуть, хіба під землю. Репортери тут є, але я їх відганяю, наче мух.

Алан визирнув із вікна й побачив, як повз будівлю повільно проїхав фургон WMTW-TV, мабуть, у напрямку входу в головний суд за рогом.

– Так, тут вони теж є, – сказав він.

– Зможеш мені подзвонити до п’ятої?

– До четвертої, – уточнив Алан. – Дякую, Генрі.

– Нема за що, – сказав Генрі Пейтон і повісив слухавку.

Першим імпульсом Алана було підійти до Норріса Ріджвіка й розповісти йому про це: що Норріс уміє робити дійсно добре, то це слухати й доладно коментувати. А тоді він згадав, що Норріс зараз десь посеред озера Касл із новою вудочкою в руках.

Алан зробив іще кількох тваринок із тіні на стіні, а тоді підвівся. Він не міг усидіти, чомусь нервував. Не завадило б поїздити по району, де відбулися вбивства. Можливо, згадає ще кілька сімей із дітьми, що відповідають віковим рамкам, якщо пороздивляється будинки… хтозна? Можливо, слова Генрі про дітей також стосуються полячок середнього віку, які купують собі одяг у «Лейн Браянт»[119]. Пам’ять у Джилл Міслабурскі може покращитися, якщо її запитуватиме хтось зі знайомим обличчям.

Він підійшов, щоб узяти свій формений кашкет із вішалки-стійки біля дверей, але облишив це. Можливо, сьогодні краще мати лише напівофіційний вигляд. Як на те пішло, нічого страшного не станеться, якщо взяти свій універсал.

Алан вийшов з кабінету й зупинився в загальній зоні, приголомшений. Джон Лапойнт перетворив свій стіл і все навколо нього на щось, що потребує ліквідації наслідків повені від «Червоного хреста». Усюди височіли стоси паперів. Шухляди лежали одна в одній вавилонською вежею на підставці для письма. Усе мало такий вигляд, ніби от-от завалиться. А сам Джон, зазвичай найвеселіший із поліцейських, був увесь червоний і матюкався.

– Джонні, я тобі рота милом вимию, – либлячись, промовив Алан.

Джон підскочив, обернувся. Він відповів Аланові також усмішкою, одночасно сором’язливою й спантеличеною.

– Вибач, Алане, я…

І тут Алан рушив. Він перетнув кімнату з тією ж плавною тихою швидкістю, яка так вразила Поллі Чалмерз у п’ятницю ввечері. Джонові Лапойнту щелепа відвисла. Тоді краєм ока він побачив, що на думці в Алана, – дві шухляди згори стосу, який він склав, почали хилитися.

Аланові вистачило швидкості, щоб відвернути повну катастрофу, але не вистачило на те, щоб зловити першу шухляду. Вона приземлилася йому на ногу, розсипаючи врізнобіч папери, скріпки й непристебнуті скоби. Інші дві шухляди він притиснув до боковини Джонового столу долонями.

– Господи помилуй! Це було жостко, Алане! – вигукнув Джон.

– Дякую, Джоне, – відповів Алан, зболено всміхаючись. Шухляди почали вислизати. Натискати сильніше не допомагало, від цього лише сунувся стіл. А ще боліли пальці ніг. – Можеш скільки завгодно компліментами сипати, я не проти. Але між тим, може, ти б забрав цю срану шухляду мені з ноги?

– Ой бля! Так-так!

Джон поквапився до нього. Через завзяття забрати шухляду він штовхнув Алана. Той утратив слабкий тиск-утримання на двох шухлядах, які вдалося вчасно зловити. Ті також приземлилися йому на ноги.

– Ай! – скрикнув Алан. Він підскочив, щоб узятися за праву стопу, але вирішив, що ліва болить дужче. – Блядство!

– Блін, Господи, Алане, вибач!

– Що в тебе там? – запитав Алан, підстрибуючи й тримаючи ліву ступню в руках. – Половина землі з кар’єру Касл?

– Та, напевно, я вже довгенько їх не розгрібав.

Джон винувато всміхнувся й почав розпихати бедлам паперів і канцелярського приладдя назад у шухляди. Зазвичай привабливе обличчя палахкотіло багрянцем. Він стояв на колінах, а коли обернувся, щоб дістати скріпки й скоби, які опинилися під столом у Клата, то перекинув високу вежу форм і звітів, що здіймалася на підлозі. Тепер робоче приміщення шерифської управи почало нагадувати зону торнадо.

– Упс! – гукнув Джон.

– Упс, – повторив Алан, усівшись на стіл Норріса Ріджвіка і намагаючись розмасажувати пальці через важкі чорні штатні черевики. – Упс – прекрасно, Джоне. Дуже точний опис ситуації. Це точно найбільший «упс» із тих, що я бачив.

– Вибач, – повторив Джон і поповз під свій стіл на животі, вигрібаючи розкидані скріпки й скоби до себе ребрами долонь.

Алан не знав, сміятися чи плакати. Джон дриґав ногами у такт із рухами долонь, від чого папери на підлозі розходилися широко й рівно.

– Джоне, вилазь звідти! – крикнув Алан. Він щосили намагався не сміятися, але вже розумів, що це гибла справа.

Лапойнт смикнувся. Голова різко гупнулася об низ столу, від чого ще один стос паперів, розташований на самому краю гравітації, щоб було місце для шухляд, завалився на бік. Більшість листків бухнулася просто на підлогу, але кілька десятків, ліниво гойдаючись, зависли в повітрі.

«Він із цим увесь день розбиратиметься, – смиренно подумав Алан. – Або й цілий тиждень».

Після цього він більше не міг витримати. Алан закинув голову назад і прорвався сміхом. Енді Клаттербак, що сидів у диспетчерській, зайшов подивитися, що діється.

– Шерифе? – запитав він. – Усе нормально?

– Ага, – підтвердив Алан. Тоді подивився на звіти й форми, розсипані по всіх закапелках, і знову розсміявся. – У Джона тут просто творча паперова робота, оце й усе.

Джон виліз з-під столу й підвівся. Він мав вигляд чоловіка, який щосили бажає, щоб хтось сказав йому стати «струнко» або, можливо, впасти й сорок разів відтиснутися від підлоги. Спереду раніше бездоганна уніформа була вкрита пилом, і, попри веселість ситуації, Алан подумки собі відзначив: Едді Ворбертон уже довгенько не прибирав підлогу під цими столами. Він знову розсміявся. Тут просто не було чого вдіяти. Клат спантеличено переводив погляд з Джона на Алана, тоді знову на Джона.

– Гаразд, – промовив Алан, беручи себе нарешті в руки. – Джоне, ти що шукав там? Святий Ґрааль? Утрачений акорд[120]? Що?

– Та гаманець свій, – сказав Джон, марно обтріпуючи уніформу. – Гаманець не можу, блін, знайти.

– У машині дивився?

– В обох, – відповів Джон. Він гидливим поглядом обвів астероїдний пояс із різного сміття навколо столу. – У робочій, на якій їздив минулого вечора, і у своєму «понтіаку». Але іноді, коли я на місці, то кладу його в шухляду, бо він сильно впивається в дупу, коли сідаю. Тому я перевіряв…

– Знаєш, Джоне, у тебе б так сраку не пекло, якби ти не тримав у тому гаманці все своє життя, – розважливо зазначив Енді Клаттербак.

– Клате, – сказав Алан, – іди пограйся на вулиці, добре?

– Шо?

Алан закотив очі.

– Іди займися чимсь. Думаю, ми з Джоном розберемося. Ми ж досвідчені слідчі як-не-як. Якщо в нас не виходитиме, ми тебе повідомимо.

– А, так, просто намагаюся допомогти. Я бачив його гаманець. Там ніби вся бібліотека Конгресу всередині. І взагалі…

– Дякуємо за інформацію, Клате. Побачимося.

– Окей, – відповів Клат. – Завжди радий допомогти. Бувайте, чуваки.

Алан закотив очі. Йому знову закортіло посміятись, але він стримався. Із Джонового невеселого виразу обличчя стало очевидно, що це для нього не жарти. Аланові було соромно, але тільки частково. Сам він за життя раз чи двічі губив гаманці і знав, наскільки це гидотне відчуття. Втратити гроші всередині, мати труднощі з повідомленням про втрату кредитних карток – лише частина проблеми, і навіть не найсерйозніша. Постійно згадуєш речі, які тримав у ньому і які для інших можуть здатися непотребом, але для тебе – незамінні.

Джон сидів навпочіпки, піднімав папери, сортував їх, складав і мав зовсім безутішний вигляд. Алан став допомагати йому.

– Сильно по пальцях ударило, Алане?

– Та нє. Сам знаєш, що це за черевики – на ногах ніби по «брінксу»[121]. Багато грошей було в гаманці, Джоне?

– Та яке, баксів двадцять. Але я минулого тижня отримав дозвіл на полювання, і він там був. Ну і моя «мастеркард». Доведеться дзвонити в банк і просити заморозити її, якщо я його, блядь, не знайду. Але чого реально шкода, то фотографій. Мама з татом, сестри… ну, знаєш. Такі штуки.

Але найбільше Джон сумував не за фотографіями мами з татом чи сестер. Насправді найважливішою була фотографія його з Саллі Реткліфф. Клат сфотографував їх на ярмарку у Фрайбурґу десь за три місяці до того, як Саллі розійшлася з Джоном на користь тупоголового на ім’я Лестер Претт.

– Ну, – сказав Алан, – знайдеться. Грошей і карток, напевно, не буде, але гаманець і фотографії, гадаю, повернуться до тебе. Так часто буває. Сам знаєш.

– Ага, – зітхнувши, погодився Джон. – Просто… бля, постійно намагаюся згадати, чи мав його при собі, коли зранку прийшов на роботу. Не можу.

– Сподіваюся, знайдеш. Повісь на дошці оголошення про загублене, гаразд?

– Так і зроблю. І решту тут поприбираю.

– Знаю, що поприбираєш, Джоне. Розслабся.

Алан вийшов на стоянку, хитаючи головою.

3

Срібний дзвіночок над дверима «Необхідних речей» теленькнув, і всередину, трішки соромлячись, увійшла Барбз Міллер, високопочесна членкиня бридж-клубу Еш-стріт.

– Місіс Міллер! – привітав її Ліленд Ґонт, глянувши на аркуш, що лежав біля касового апарата. Він поставив невелику «пташку». – Як добре, що ви змогли прийти! І саме вчасно! Вас зацікавила катеринка, чи не так? Прекрасний витвір мистецтва.

– Так, я хотіла з вами про неї поговорити, – сказала Барбз. – Але, думаю, її вже продано.

Їй було важко уявити, що таку чудову річ іще не продано. Їй здалося, ніби серце трішки розбилося від самої думки. Мелодію, яку та програвала і яку, за словами містера Ґонта, він не може згадати… Барбз знала, що це за мелодія. Вона якось танцювала під неї в «Павільйоні» в Олд-Орчард-Біч із капітаном футбольної команди, а пізніше того ж вечора охоче віддала йому свою цноту під прекрасним травневим місяцем. Він подарував їй перший і останній оргазм у житті, і весь час, поки екстаз стугонів у її венах, та мелодія пронизувала її голову, наче вогняний дріт.

– Ні, вона отутечки, – сказав містер Ґонт.

Він дістав катеринку зі скляної шафки, де та ховалася за фотоапаратом «Полароїд», і поклав зверху. Як тільки Барбз Міллер побачила виріб, її обличчя засвітилося.

– Не сумніваюся, ця річ дорожча, ніж я можу собі дозволити, – сказала вона, – за один раз тобто, але вона мені дуже подобається, містере Ґонт, і якщо є хоч якась можливість оплатити частинами… хоч якийсь варіант, хоч якось…

Містер Ґонт усміхнувся. То була вишукана, приємна усмішка.

– Думаю, ви дарма переймаєтеся, – сказав він. – Ви ще здивуєтеся, наскільки розумна ціна в цієї прекрасної катеринки, місіс Міллер. Дуже здивуєтеся. Присядьте, поговоримо про це.

Вона присіла.

Він підійшов до неї.

Їхні погляди зустрілися.

Мелодія знову зазвучала в її голові.

І вона зникла.

4

– Я вже згадала, – сказала Аланові Джилліан Міслабурскі. – То малий Раск. Біллі, здається, його звати. Чи Брюс.

Вони стояли в неї у вітальні, у якій чільне місце займали телевізор «Соні» й гігантський розіп’ятий Ісус із гіпсу, що висів на стіні за екраном. Саме показували Опру. Судячи з того, як Ісус закотив очі під Свій терновий вінок, Алан подумав, що той би радше подивився Херальдо[122]. Або «Суд розлучень»[123]. Місіс Міслабурскі запропонувала Аланові горнятко кави, від якого він відмовився.

– Браян, – підказав він.

– Правильно! – підтвердила вона. – Браян!

На ній був яскраво-зелений пеньюар, але сьогодні вона обійшлася без червоної хустинки. Кучері завбільшки з картонні циліндри в основі рулонів туалетного паперу стояли в неї на голові, ніби чудернацька корона.

– Ви впевнені, місіс Міслабурскі?

– Так. Згадала сьогодні зранку, як прокинулася. Його батько клав алюмінієвий сайдинг у нас на будинку два роки тому. Хлопець приходив і трохи допомагав. Приємний такий.

– Ви можете припускати, що він міг там робити?

– Сказав, що хотів запитати, чи вони не шукають людину, яка б їм розчищала подвір’я від снігу взимку. Здається, так. Сказав, що прийде пізніше, коли вони перестануть сваритися. Бідний малий виглядав до смерті переляканим, і я його не звинувачую. – Вона похитала головою. Кучері м’яко заколихалися. – Мені шкода, що вона так померла… – Джилл Міслабурскі таємниче стишила голос. – Але я рада за Піта. Ніхто не знає, з чим йому доводилося миритися, живучи в шлюбі з тією жінкою. Ніхто.

Вона багатозначно подивилася на Ісуса на стіні, тоді перевела погляд на Алана.

– Ага, – сказав на це Алан. – Ви більше нічого не помітили, місіс Міслабурскі? Щось особливе в будинку, якісь звуки або щось із хлопцем?

Вона притиснула палець собі до носа й підняла голову.

– Ну, нічого такого. Хлопець – Браян Раск – мав у кошику велосипеда переносний холодильник. Це я пам’ятаю, але не думаю, що це щось…

– Стоп, – перервав її Алан, підносячи руку. У голові раптом спалахнув яскравий вогник. – Холодильник?

– Ну, знаєте, такий, що беруть із собою на пікніки або вечірки автомобільні? Я запам’ятала, бо він був завеликий для велосипедного кошика. Лежав там, перекошений. Здавалося, от-от упаде.

– Дякую, місіс Міслабурскі, – повільно промовив Алан. – Дуже вам дякую.

– Це щось означає? Це якась нитка?

– Ой, сумніваюсь.

Але це його зацікавило.

«Ймовірність вандалізму мені більше пов’язана з віком шістнадцять-сімнадцять», – сказав Генрі Пейтон. Алан теж так думав… але він уже мав справу з дванадцятирічними вандалами, і, на його думку, у такий пікніковий холодильник можна напхати немало каменюк.

Раптом його набагато більше зацікавила розмова, яку він сьогодні проведе з Браяном Раском.

5

Срібний дзвоник теленькнув. Сонні Джекетт повільно, сторожко ввійшов у «Необхідні речі», мнучи в руках закаляну мастилом кепку «Суноко». За манерою ходи він скидався на чоловіка, який щиро вірить, що зараз розіб’є багато дорогих речей, як би не старався цього уникнути. Його обличчя промовисто заявляло, що розбивати речі – це не його бажання, а карма.

– Містере Джекетт! – вигукнув містер Ґонт своє звичне привітання зі звичною енергійністю, а тоді поставив ще одну маленьку «пташку» на листку біля каси. – Дуже радий, що вам вдалося зайти!

Сонні підійшов ще на три кроки до центру приміщення, а тоді зупинився, обачно роззираючись то на скляні шафки, то на містера Ґонта.

– Ну, – почав він, – я не прийшов нічо купувать. Я вам зразу кажу. Старий Гаррі Семюелс казав, що ви питали, чи я зможу зайти сьогодні. Казав, у вас є набір торцевих гайкових ключів, гарний, казав. Я такий якраз шукаю, але ваш магазин – то троха не для мене. Я просто щоб ви не обіжалися, сер.

– Що ж, дякую за вашу щирість, – сказав містер Ґонт, – але не поспішайте з висновками, містере Джекетт. Ось гарний набір ключів – із подвійними розмірами.

– Ая, серйозно? – Сонні підняв брови. Він знав, що є такі речі, які дозволяють працювати і з місцевими автомобілями, і з іномарками тим самим ключем, але він ще ніколи не бачив такого інструмента. – У вас є таке?

– Так, я їх у підсобку сховав, містере Джекетт, як тільки почув, що ви шукаєте. Інакше вони б майже зразу зникли, а я хотів, щоб ви їх принаймні побачили, перед тим як продам їх кому-небудь.

Сонні Джекетт відреагував на це миттєвою підозріливістю справжнього янкі.

– І нашо вам того?

– Бо в мене класична машина, а такі машини потребують частого ремонту. Мені казали, що ви найкращий механік по цей бік Деррі.

– А, – розслабився Сонні. – Може, й та. А шо за машина?

– «Такер».

Брови в Сонні скочили вгору, і він подивився на містера Ґонта з новою повагою.

– «Торпедо»! Файно є!

– Ні. У мене «талісман».

– Шо-шо? Ніколи не чув про «такер талісман».

– Таких було виготовлено лише два – прототип і моє авто. У 1953-му. Невдовзі після цього містер Такер переїхав у Бразилію, де й помер. – Містер Ґонт туманно всміхнувся. – Престон був приємним чоловіком і справжнім чарівником у сфері дизайну автомобілів… але бізнесменом виявився таким собі.

– Та ну?

– Так. – Туман в очах містера Ґонта розвіявся. – Але то було вчора, а це сьогодні! Йдемо далі, нє, містере Джекетт? Живемо далі, завжди так кажу – повний уперед, радісно крокуймо в майбутнє і не озираймося!

Сонні скоса подивився на містера Ґонта, трішки стривожившись, але нічого не сказав.

– Давайте я вам покажу ключі.

Сонні погодився не одразу. Натомість він знову підозріливо глянув на вміст скляних шафок.

– Щось дуже хороше для мене задорого. У мене рахунків до неба. Іноді думаю, що краще закрити бізнес і подати документи на субсидію.

– Я вас розумію, – сказав Ґонт. – Це все срані республіканці, я так собі думаю.

Напружений, недовірливий вираз обличчя Сонні вмить щез.

– Та ви, бляха, дуже праві, чоловіче добрий! – вигукнув він. – Джордж Буш чуть не розвалив цю країну… зі своєю війною довбаною! Але як думаєте, в демократів є хоч хтось нормальний, щоб балотувався проти нього наступного року?

– Сумніваюся, – сказав містер Ґонт.

– От Джессі Джексон, наприклад, – негритос.

Він люто подивився на містера Ґонта, який трішки схилив голову, ніби промовляючи: «Так, друже мій, – кажіть, що думаєте. Ми обоє чоловіки свого слова і не боїмося називати чорне чорним, а біле білим». Сонні Джекетт ще трішки розслабився, уже менше зважаючи на мастило на долонях, тримаючись невимушеніше.

– Я проти негритосів нічого не маю, розумієте, але від самої думки, що якийсь чорномазий сидітиме в Білому домі – Білому домі! – мене аж трясе всього.

– Ну звичайно, – погодився містер Ґонт.

– А той макаронник з Нью-Йорка – Мар-і-о Ку-воу-мо[124]! Думаєте, мужик із таким іменем поб’є того чотириокого додіка в Білому домі?

– Ні, – сказав містер Ґонт. Він підняв праву долоню, розчепіривши її так, що довгий вказівний палець розташувався десь за чверть дюйма від гидкого лопатоподібного великого. – Крім того, не довіряю я чоловікам із малесенькими головами.

Сонні на мить роззявився, а тоді ляснув себе по коліну і зайшовся хрипким сміхом.

– Чоловікам з малесенькими… Ну ви й сказали! Непогано, містер! Дуже, бляха-муха, непогано!

Містер Ґонт розплився в усмішці.

Вони усміхались один одному.

Містер Ґонт дістав набір ключів, що був у шкіряному чохлі, оббитому всередині чорним оксамитом, – найгарніший набір ключів із хромованого сталевого сплаву, який Сонні Джекетт коли-небудь бачив.

Вони усміхалися, розглядаючи їх, скалячи зуби, ніби мавпи, готові до сутички.

І, звичайно, Сонні купив набір. Ціна була немислимо низька – сто сімдесят доларів плюс кілька дійсно веселих розіграшів для Дона Гемпгілла й преподобного Роуза. Сонні сказав містерові Ґонту, що це йому буде приємно – він із задоволенням трохи підісре тим псалмічним республіканським синам блядєй.

Вони усміхалися, обговорюючи розіграші для Пароплавчика Віллі й Дона Гемпгілла.

Сонні Джекетт і Ліленд Ґонт – просто парочка усміхнених чоловіків у цьому світі.

А над дверима теленькнув срібний дзвіночок.

6

Генрі Бофорт, власник і керівник «Захмеленого тигра», жив у будинку десь за чверть милі від свого місця роботи. Майра Еванс припаркувалася на стоянці біля «Тигра» – порожній під цим гарячим нелогічним ранковим сонцем – і підійшла до будинку. Зважаючи на суть її справи, це здавалося природним запобіжним заходом. хвилюватися немає потреби. «Тигр» не зачиняється до першої ночі, а Генрі рідко встає раніше тієї ж години, але дня. Усі жалюзі, нагорі і внизу, було опущено. Його автомобіль, «тандерберд» 1960 року в ідеальному стані, його гордість і радість, стояв на під’їзній доріжці.

На Майрі були джинси і блакитна робоча сорочка чоловіка. Край сорочки був розпанаханий і висів ледь не до колін. Він приховував пояс, який вона одягнула, і піхви, що на ньому висіли. Чак Еванс колекціонував пам’ятки Другої світової війни (і, хоча вона цього не знала, уже прикупив собі дещо з цієї сфери в новому магазинчику), а в піхвах лежав японський багнет. Майра зняла його пів години тому зі стіни в підвалі Чака. На кожному кроці багнет важко гупався їй по правій нозі.

Майра хотіла якнайшвидше виконати цю роботу, щоб одразу повернутися до фотографії Елвіса. Вона відкрила, що, коли тримати цю фотографію в руках, виникає певна історія. Не справжня, але в певних аспектах – у всіх аспектах, якщо чесно, – їй ця історія здавалася кращою за справжню. Дія перша – «Концерт», де Король витягує її на сцену, щоб разом потанцювати. Дія друга – «Зелена кімната[125] після виступу», а третя – «У лімузині», де один із Елвісових мемфісівців був за кермом, а Король навіть затемнене скло між ними й водієм не підняв, перш ніж вчинив із Майрою найшаленішу та найприємнішу річ на задньому сидінні, поки вони їхали в аеропорт.

Дія четверта називалась «У літаку». Там вони були на борту «Лізи-Марі», Елвісового літака «Конвейр»… у великому двоспальному ліжку за перегородкою в задній частині салону, якщо точніше. Цією дією Майра насолоджувалася вчора й сьогодні зранку: летіти на висоті тридцяти двох тисяч футів у «Лізі-Марі», в ліжку з Королем. Вона була б не проти залишатися там вічно, але знала, що не може. Вони тримали курс на дію п’яту, «Ґрейсленд». Як тільки вони туди дістануться, усе йтиме тільки краще.

Проте спершу їй потрібно подбати про цю одну маленьку справу.

Сьогодні зранку, після того як чоловік пішов, Майра лежала в ліжку гола, у самому поясі для панчіх (Король чітко пояснив своє бажання, щоб Майра його не знімала), стискаючи в руках фотографію, стогнучи й повільно звиваючись на покривалах. А тоді раптом двоспальне ліжко зникло. Щез гуркітливий шепіт двигунів «Лізи-Марі». Щез запах «Інґліш Лезеру» Короля.

Замість усього цього з’явилось обличчя містера Ґонта… Тільки він уже не був схожий на містера Ґонта з крамниці. Шкіру на обличчі вкривали пухирі, вона була обпалена якимсь неймовірним таємним жаром. Воно пульсувало й корчилося, ніби якісь речі хотіли вирватися з-під плоті. І коли він усміхнувся, великі квадратні зуби виявилися подвійним рядом іклів.

– Час настав, Майро, – сказав містер Ґонт.

– Я хочу бути з Елвісом, – простогнала вона. – Я все зроблю, але пізніше, будь ласка, можна пізніше?

– Ні, зараз. Ви обіцяли і виконаєте свою обіцянку. Якщо ні, то дуже пошкодуєте, Майро.

Вона почула хрусткий тріск. Опустила очі й із жахом побачила, що скло над обличчям Короля розколола нерівна тріщина.

– Ні! – скрикнула вона. – Ні, не робіть цього!

– Це не я роблю, – сміючись, відповів містер Ґонт. – Це ви робите. Ви це робите своєю поведінкою тупої лінивої пизди. Це Америка, Майро, де тільки шльондри займаються справами в ліжку. В Америці поважні люди підводяться з ліжка й здобувають те, що їм потрібно, або втрачають назавжди. Думаю, ви про це забули. Звісно, я завжди можу знайти іншу людину, яка влаштує розіграш для містера Бофорта, але що стосується вашої прекрасної affaire de coeur[126] з Королем…

Наче срібна блискавка, ще одна тріщина майнула по скляному покритті фотографії. Майра з дедалі більшим жахом спостерігала, як обличчя під склом старіло, зморщувалося та в’януло, поки смертоносне повітря просочувалося всередину й робило свою справу.

– Ні! Я все зроблю! Негайно все зроблю! Я вже встаю, бачите? Тільки зупиніть це! ЗУПИНІТЬ!

Майра скочила на підлогу зі швидкістю жінки, яка раптом відкрила, що ділить ложе з кодлом скорпіонів.

– Коли дотримаєтеся обіцянки, Майро, – сказав містер Ґонт. Тепер він говорив із якоїсь глибоко прихованої порожнечі в її голові. – Ви знаєте, що робити, так?

– Так, знаю!

Майра відчайдушно подивилася на фотографію – зображення старого хворого чоловіка з обличчям, розпухлим від років надмірного й необмеженого життя. Долоня, що стискала мікрофон, обернулася на кігтисту лапу стерв’ятника.

– Коли повернетеся після того, як виконаєте місію, – пояснив містер Ґонт, – з фотографією все буде гаразд. Лише щоб ніхто вас не бачив, Майро. Якщо вас помітять, з Ним ви більше не побачитеся.

– Не попадуся! – пробелькотіла вона. – Клянуся, мене не побачать!

І тепер, діставшись дому Генрі Бофорта, вона пригадала це застереження й роззирнулася, щоб упевнитися, що ніхто не надходить в її бік. Дорога була всюди порожня. На чиємусь голому жовтневому полі сонно каркнула ворона. Інших звуків не було. День пульсував, ніби жива істота, і земля лежала ошелешена в повільному стукоті його несезонного серця.

Майра піднялася під’їзною доріжкою, підбираючи хвіст блакитної сорочки, щоб перевірити, чи піхви й багнет усередині досі на місці. Піт стікав потоками їй по спині й під ліфчик, де все чухалося. Хоча вона цього не знала і не повірила б, якби їй таке сказали, серед заміського спокою їй вдалося здобути певну недовговічну красу. Туманне й безтурботне обличчя наповнили, принаймні на ці короткі миті, глибока рішучість і переконання, яких там ніколи не бувало. Уперше з часів школи, коли вона вирішила, що її мета в житті – з’їсти всі можливі «йоделі», «дінґ-донґи» й «гудсі рокети» у світі, у Майри виділилися вилиці. За останні, здається, чотири дні вона була надто зайнята дедалі химернішим і чудернацькішим сексом із Королем, щоб думати про їжу. Волосся, яке зазвичай висіло навколо обличчя бовтливим ковтуном, тепер було стягнуте в невеликий тугий кінський хвіст, відкриваючи брови. Ніби шоковані від такого різкого передозування гормонами й такого ж різкого скорочення цукру в крові після багатьох років щоденного надміру, більшість прищів, розсипаних у неї на обличчі, ніби непостійні вулкани, ще з дванадцяти років, тепер пощезли. Навіть більше вирізнялися її очі – великі, блакитні, майже дикі. То були очі не Майри Еванс, а якоїсь звірюки з джунглів, що може в будь-яку мить напасти.

Вона дісталася автомобіля Генрі. Тепер щось уже їхало по шосе 117 – старий гримучий фермерський фургон, що прямував у місто. Майра сховалася за переднім кузовом «т-берда» й сиділа біля радіаторної решітки, доки фургон не проїхав. Тоді знову підвелася. З нагрудної кишені сорочки витягнула складений аркуш. Розгорнула його, обережно розгладила й запхала за один із «двірників» «берда», щоб повідомлення можна було гарно прочитати.

– повідомляло воно.

Настав час для багнета.

Майра ще раз швиденько роззирнулася, але єдине, що рухалося у цьому розпашілому від денного сонця світі, була ворона, мабуть, та, що перед тим каркала. Птаха спустилася на телефонний стовп прямо з іншого боку під’їзної доріжки й наче спостерігала за жінкою.

Майра витягла багнет, міцно стиснула його обома руками, нахилилась і до самого руків’я протаранила ним білобоку покришку з боку водійського сидіння. Голову вона закинула назад, вискалившись і ніби сахаючись від очікування гучного вибуху, але пролунало лише раптове бездиханне «хуууууш!» – звук, який може видати якийсь мужичара після несподіваного удару в живіт. «Т-берд» відчутно просів на лівий бік. Майра висмикнула багнет, розпанахуючи діру ще більше, подумки дякуючи, що Чак гострить свої іграшки.

Вирізавши на шині, що швидко випускала повітря, нерівну усмішку, Майра обійшла до пасажирських дверцят і повторила цю дію. Їй досі не терпілося повернутися до фотографії, але вона усвідомила, що все одно рада, що прийшла. Це весело. Від думки про обличчя Генрі, коли він побачить, що сталося з його дорогоцінним «тандербердом», у ній прокидалася хіть. Бозна-чому, але Майра подумала, що, повернувшись нарешті на борт «Лізи-Марі», можливо, вона й сама покаже Королю кілька нових прийомів.

Майра перемістилася до задніх шин. Багнет різав уже не так легко, але вона допомагала йому ентузіазмом, енергійно прорізаючи боковини шин.

Коли з цим було покінчено і всі чотири шини були не просто проколоті, а розпороті, Майра відійшла на кілька кроків, щоб оцінити роботу. Вона швидко дихала й стерла піт з лоба швидким маскулінним жестом. «Тандерберд» Генрі Бофорта тепер просів на добрих шість дюймів порівняно з тим, коли вона прийшла. Він стояв на ободах із дорогими радіальними шинами, що розходилися зморщеними гумовими калюжами. А тоді, хоча її про це й не просили, Майра вирішила додати останній штрих, найважливіший. Тож протягнула кінчиком багнета по корпусу автомобіля, розколюючи ретельно відполіровану поверхню довгою кострубатою подряпиною.

Багнет тихенько й жалібно заскреготів по металу, і Майра перевела погляд на будинок, раптом упевнена, що Генрі Бофорт почув, жалюзі у вікні спальні зараз підскочать і він її побачить.

Цього не сталося, але вона знала, що вже час іти. Вона вже й так тут затрималась, і, крім того, в спальні на неї очікує Король. Майра поквапилася вниз по доріжці, повертаючи дорогою багнет у піхви і накидаючи зверху поли Чакової сорочки. Доки вона дісталася «Захмеленого тигра», повз проїхало лише одне авто, в інший бік – якщо водій не пожирав її очима у дзеркало заднього огляду, то бачив, мабуть, лише спину.

Майра сіла у своє авто, висмикнула гумку з волосся, щоб пасма впали їй навколо обличчя звичним звислим укладом, і рушила в місто. Кермувала вона однією рукою. Друга мала заняття нижче талії. Майра забігла в будинок, піднялася сходами, перестрибуючи по дві. Фотографія лежала на ліжку, де вона її й залишила. Майра скинула взуття, спустила джинси, взяла фотографію й стрибнула з нею в ліжко. Тріщини на склі зникли, Король повернув собі молодість і красу.

Те саме можна було сказати про Майру Еванс… принаймні тимчасово.

7

Срібний дзвіночок над дверима проспівав свою коротку брязкітливу мелодію.

– Вітаю, місіс Поттер! – радісно озвався Ліленд Ґонт. На листку біля касового апарата він поставив чергову «пташку». – А я вже був подумав, що ви не прийдете.

– Я майже передумала, – повідомила Ленор Поттер.

Вона мала засмучений, відсторонений вигляд. Сріблясте волосся, зазвичай укладене в бездоганну зачіску, тепер було збите в пересічну ґульку. Комбінація на дюйм визирала з-під крайки дорогої сірої сукні з саржі, а під очима темніли кола. Самі очі непогамовно стрибали з одного місця в інше зі злісною, обуреною підозріливістю.

– Ви хотіли глянути на ляльку «Гавді Дуді», чи не так? Здається, ви мені говорили, що маєте чималу колекцію дитячих пам…

– Мені насправді здається, що сьогодні я не маю змоги дивитися на такі витончені речі, знаєте, – перебила його Ленор. Вона, дружина найбагатшого адвоката в Касл-Року, говорила коротким юридичним тоном. – У мене неймовірно поганий настрій. У мене маджентовий день. Не просто червоний, а маджентовий!

Містер Ґонт обійшов головну шафку і наблизився до неї зі стурбованим та співчутливим виразом обличчя.

– Моя дорогенька, що сталося? На вас важко дивитися!

– Ну звичайно що важко дивитися! – гаркнула вона. – Звичний потік моєї психічної аури було перервано – серйозно перервано! Замість того щоб бути блакитного кольору, кольору спокою та безтурботності, уся моя калава стала яскраво-маджентовою! І все через ту суку, що живе навпроти! Ту шолудиву суку!

Містер Ґонт зробив кілька дивних заспокійливих жестів, якими ніяк не торкнувся шкіри Ленор Поттер.

– Про яку це ви суку, місіс Поттер? – запитав він, хоча добре знав, про кого вона.

– Бонсейнт, звісно! Бонсейнт! Про ту гидотну брехуху Стефані Бонсейнт! Моя аура ще ніколи не була маджентовою, містере Ґонт! Іноді насичено-рожева, так, або одного разу, коли мене в Оксфорді на вулиці ледь не збив якийсь п’яний, здається, почервоніла на кілька хвилин, але вона ніколи не була кольору маджента! Я просто не можу так жити!

– Звісно ж, – заспокоював її містер Ґонт. – Ніхто від вас цього й не очікує, дорога моя.

Нарешті він перехопив її погляд. Це було нелегко, зважаючи на те, як збентежено очі місіс Поттер бігали туди-сюди, але нарешті Ґонтові це вдалося. І в ту ж мить Ленор Поттер заспокоїлася. Вона відкрила для себе, що дивитися в очі містерові Ґонту – це майже як заглядати у власну ауру, коли робиш усі вправи, їси правильну їжу (здебільшого паростки бобових і тофу) і доглядаєш поверхні своєї калави як мінімум годиною медитації після прокидання вранці й іще раз перед сном. Його очі мали колір бляклої ясної блакиті пустельного неба.

– Ходімо, – запропонував він. – Сюди.

Він повів її до короткого ряду з трьох дорогих оксамитових стільців із високою спинкою, на яких за останній тиждень посиділо чимало мешканців Касл-Рока. І коли вона сіла, містер Ґонт припросив:

– Розкажіть, у чому річ?

– Вона мене завжди ненавиділа, – сказала Ленор. – Завжди думала, що її чоловік не піднімається у фірмі так швидко, як їй хочеться, лише тому, що мій чоловік йому не дає. І що це я його намовляю. Вона – жінка з дрібним розумом, великим декольте і брудно-сірою аурою. Ну, ви знаєте, про яких я.

– Звісно, – підтвердив містер Ґонт.

– Але до сьогоднішнього ранку я й не здогадувалася, наскільки вона мене ненавидить! – Ленор Поттер знову починала розпалюватися всупереч заспокійливому впливу містера Ґонта. – Я прокинулась, а мої клумби повністю понищені! Знищені! Усе, що було таким прекрасним учора, сьогодні вже мертве! Усе, що заспокоювало мою ауру й живило калаву, все вбито! І все вбила та сука! Та сука БОНСЕЙНТ!

Ленор стиснула кулаки, ховаючи вишукано наманікюрені нігті. Кулаки застукали по різьблених бильцях крісла.

– Хризантеми, клопогіни, айстри, чорнобривці… та сука прийшла вночі й повиривала все з корінням! Усюди порозкидала! Ви знаєте, де я зранку побачила свою декоративну капусту, містере Ґонт?

– Ні, а де? – м’яко запитав він, досі погладжуючи її зовсім близько над тілом.

Насправді він прекрасно знав, де Ленор Поттер її знайшла, і без тіні сумніву відав, хто винен у погромі, що знищив її калаву, – Мелісса Клаттербак. Ленор Поттер не підозрювала дружину заступника Клаттербака просто тому, що не знала дружину заступника Клаттербака, так само як і Мелісса не знала Ленор, лише віталася з нею на вулиці. У діях Мелісси не було злого умислу (окрім звичайного задоволення, яке отримує будь-яка людина, коли роздирає дуже любе майно іншої людини, як міркував містер Ґонт). Вона розгромила клумби Ленор Поттер, своєрідно оплачуючи частину ціни за набір лімозької порцеляни. Якщо поглянути в саму суть тієї дії, то це звичайний бізнес. Приємний, безумовно, на думку містера Ґонта, але хто ж каже, що бізнес завжди має бути обтяжливим?

– Мої квіти на вулиці! – закричала Ленор. – Посеред Касл-В’ю! Жодної не пропустила! Навіть африканські маргаритки! Усе понищено! Усе… понищено!

– Ви її бачили?

– Мені й не треба було її бачити! Вона єдина, хто мене ненавидить настільки, щоб щось таке вчинити. І в клумбах повно слідів від високих каблуків. Клянуся, та мала нетіпаха носить високі каблуки навіть у ліжку. Ой, містере Ґонт, – заголосила вона, – щоразу як заплющую очі, все стає фіолетовим! Що мені робити?

Ґонт якийсь час мовчав. Він просто дивився на неї, тримаючи її очі поглядом, доки жінка не заспокоїлася й відійшла.

– Стало краще? – врешті запитав він її.

– Так! – відповіла Ленор слабким голосом. – Здається, я знову бачу блакить…

– Але ви надто засмучені, щоб навіть думати про покупки.

– Так…

– Зважаючи на те, що вчворила вам та сука.

– Так…

– Вона мусить отримати за це.

– Так.

– Якщо вона ще хоч раз щось таке викине, то отримає.

– Так!

– Здається, у мене є саме те, що треба. Сидіть тут, місіс Поттер. Я повернуся за момент, а ви тим часом подумайте собі про блакить.

– Блакить, – мрійливо повторила вона.

Повернувшись, містер Ґонт уклав Ленор Поттер у долоні один із самозарядних пістолетів, які Туз привіз із Кембриджа. Той був повністю заряджений і під променями ламп виблискував масним синьо-чорним кольором.

Ленор підняла пістолет на рівень очей. Вона дивилася на нього з глибоким задоволенням і ще глибшим полегшенням.

– Мушу сказати, я б ніколи й нізащо не закликав у кого-небудь стріляти, – сказав містер Ґонт. – Принаймні якщо для цього немає справді дуже вагомої причини. Але судячи з вашого голосу, ви можете мати дуже вагому причину, місіс Поттер. Не квіти – ми ж обоє знаємо, що це така собі причина. Квіти можна посадити знову. А от ваша карма… ваша калава… ну, що ж іще по-справжньому є у нас – у всіх нас? – І він з осудом засміявся.

– Нічого, – погодилася вона і прицілилася пістолетом на стіну. – Пах. Пах-пах-пах. Це тобі, заздрісна мала гуляща нетіпахо. Сподіваюся, твій чоловік закінчить збирачем сміття в місті. Саме на це він і заслуговує. Ви обоє на це заслуговуєте.

– Бачите отой маленький важіль там, місіс Поттер? – показав він їй.

– Так, бачу.

– Це запобіжник. Якщо та сука знову прийде до вас, щоб іще щось вам попсувати, спочатку треба перемкнути його. Розумієте?

– О так, – голосом сомнамбули промовила Ленор. – Чудово розумію. Ба-бах.

– Ніхто вас не звинувачуватиме. Урешті-решт, ви ж мусите якось захищати свою власність. Захищати свою карму. Та істота Бонсейнт більше не прийде, але якщо таки прийде… – Він багатозначно подивився на неї.

– Якщо прийде, це буде її останній раз. – Ленор піднесла коротке дуло пістолета до губ і м’яко поцілувала його.

– А тепер покладіть його в сумочку, – сказав містер Ґонт, – і йдіть додому. А що, звідки вам знати, раптом вона вже у вас на подвір’ї. І взагалі, можливо, вона вже навіть у вашому домі.

Від цих слів Ленор стривожилася. Крізь її блакитну ауру почали плестися й звиватися тонкі зловісні ниточки фіолетового. Вона підвелася, ховаючи зброю в сумочку. Містер Ґонт відвернувся від неї, і Ленор одразу закліпала очима.

– Вибачте, але доведеться подивитися на «Гавді Дуді» іншим разом, містере Ґонт. Думаю, краще піти додому. Звідки мені знати, можливо, Бонсейнтка вже в мене в дворі, поки я тут. А може, навіть у мене в домі!

– Це справді лякає, – сказав містер Ґонт.

– Так, але власність – це відповідальність, її треба захищати. Нам потрібно стати обличчям до цих викликів, містере Ґонт. Скільки я вам винна за… за…

Але вона не могла чітко пригадати, що він їй продав, хоча була певна, що скоро дізнається. Ленор невпевнено вказала на сумку.

– Для вас безкоштовно. Це сьогодні особливий товар. Вважайте це… – його усмішка поширшала, – …безкоштовним подарунком для ознайомлення.

– Дякую, – промовила Ленор. – Мені вже набагато краще.

– Як завжди, – злегка вклонившись, сказав містер Ґонт, – радий був вам прислужитися.

8

Норріс Ріджвік не рибалив.

Норріс Ріджвік зазирав у вікно спальні Г’ю Пріста.

Г’ю безладною купою лежав на ліжку і хропів у стелю. На ньому була лише пара боксерок із плямами від сечі. У великих долонях з грубими кісточками він тримав сплутаний клубок шерсті. Норріс не був певен (долоні в Г’ю були величезні, а вікно дуже брудне), але йому здалося, що то старий, поїдений міллю лисячий хвіст. Але що то таке, значення не мало. Значення мало те, що Г’ю спить.

Норріс повернувся по газону до місця, де стояло його авто позаду «б’юїка» Г’ю на під’їзній доріжці. Він відчинив пасажирські дверцята й зазирнув усередину. На підлозі лежав риболовецький кошик. Вудка «Бейзен» – на задньому сидінні. Він уже зрозумів, що почувається краще, безпечніше, коли тримає її біля себе.

Нею Норріс досі не скористався. Правда була проста: він боявся нею користуватися. Учора він узяв її на озеро Касл, зі всіма снастями й готовий до справи… а тоді завагався, перш ніж закинути її вперше, зупинивши її собі над плечем.

Він подумав: «А якщо наживку візьме якась реально велика рибина? Наприклад, Кіпоть».

Кіпоть – це старий пструг, персонаж риболовецьких легенд Касл-Рока. Кажуть, що він сягає двох футів у довжину, хитрий як лисиця, дужий як бик, міцний як дуб. За словами старожителів, щелепа Кіптя нашпигована гачками риболовів, які його підчепили… але не змогли втримати.

«А що, як він зламає вудку?»

Звісно, це божевілля – вважати, ніби озерний пструг, навіть такий великий, як Кіпоть (якщо він справді існує), здатен зламати вудку «Бейзен», але Норріс припускав, що це можливо… а зважаючи на те, як до нього останнім часом ставиться фортуна, таке дійсно може статися. Він уже чув тріск у голові, відчував страждання від картини переламаної на дві частини вудки – одна лежить на дні човна, а друга пливе поруч. І якщо вона зламається, то тут уже амба – ти більше нічого не зможеш із нею вдіяти, окрім як викинути.

Тож він вирішив користуватися старою «зебко». Минулого вечора риби на вечерю не було… але йому снився містер Ґонт. У сні містер Ґонт був одягнений у високі гумаки й стару федору з пір’їстими блешнями, що жваво танцювали навколо крисів. Він сидів у човні з веслами футів за тридцять углиб озера Касл, поки Норріс стояв на західному березі перед батьковою старою хатиною, що згоріла десять років тому. Він стояв і слухав, як містер Ґонт говорить. Той нагадав Норрісові про обіцянку, і Норріс прокинувся з відчуттям абсолютної певності: учора він учинив правильно, коли відклав «бейзен» на користь старої «зебко». «Бейзен» надто гарна, занадто гарна. Було б злочином ризикувати нею, користуючись.

Тепер Норріс відкрив кошик. Він дістав довгий ніж для патрання риби і підійшов до «б’юїка» Г’ю.

«Жодна людина не заслуговує та це більше, ніж той п’яний ханига», – повторив він для себе, але щось усередині не погоджувалося. Щось усередині говорило, що він вчиняє страшну, жахливу помилку, від якої може ніколи й не відійти. Він поліцейський, частина його роботи – заарештовувати людей, які роблять те, що збирається вчинити він сам. Це вандалізм, чистий вандалізм, а вандали – погані люди.

«Вибирати вам, Норрісе, – раптом заговорив у нього в голові голос містера Ґонта. – Це ваша вудочка. І це також ваше Богом дане право на свободу волі. У вас є вибір. У вас завжди є вибір. Але…»

Голос у голові Норріса Ріджвіка не закінчив. Та це й було б зайвим. Норріс знав, які будуть наслідки, якщо облишити це. Повернувшись до машини, він побачить, що його «бейзен» розламана надвоє. Бо в кожного вибору є наслідки. Бо в Америці ти можеш мати все, що захочеш, якщо тільки можеш за це заплатити. Якщо не можеш заплатити або відмовляєшся платити, то завжди залишатимешся нужденним.

«Крім того, він мені б теж таке вчинив, – роздратовано подумав Норріс. – І далеко не за таку гарну річ, як мій “бейзен”. За пляшку “Олд Дюка” і пачку “Лакі Страйка” Г’ю Пріст і матері своїй горлянку б перерізав».

Тож він відкинув відчуття провини. Коли щось усередині знову спробувало протестувати, намагалося переконати його все зважити, перш ніж це робити, подумати, Норріс це придушив. Тоді нахилився й почав кремсати шини «б’юїка» Г’ю. У процесі роботи ентузіазм зростав, як і в Майри Еванс. Удовольняючи додаткову спокусу, він розтрощив фари «б’юїка», і передні, і задні. Скінчив він, запхавши за двірник лобового скла з водійського боку записку зі словами

Виконавши завдання, Норріс знову підкрався до вікна спальні, серце важко гупало у вузьких грудях. Г’ю Пріст і досі міцно спав, пригортаючи той жалюгідний вовняний килимок.

«Кому, заради Бога святого, хотілося б тримати в руках таку брудну стару мерзоту? – загадався Норріс. – А він стискає так, наче то якийсь дурний плюшевий ведмедик».

Норріс повернувся до авто. Сів у салон, перемкнувся на нейтральну й дозволив старому «жукові» безшумно скотитися по доріжці. Він не заводив двигуна, доки авто не опинилося на дорозі. А тоді рушив геть якомога швидше. У нього боліла голова. Шлунок огидно перевертався в животі. А він продовжував твердити собі, що це не має значення, він почувається добре, він почувається добре, блядь, він справді почувається добре.

Це не дуже діяло, доки Норріс не потягнувся назад між сидіннями і стиснув у лівому кулаці гнучку, тонку вудочку. Після цього він потрохи заспокоївся.

Норріс так тримав її всю дорогу додому.

9

Срібний дзвіночок теленькнув.

У «Необхідні речі» ввійшов Слопі Додд.

– Привіт, Слопі, – озвався містер Ґонт.

– Д-до-до-добрий д-день, м-м-міс-стере Ґ-Ґо…

– Біля мене заїкатися нема потреби, Слопі, – сказав йому містер Ґонт.

Він підняв долоню, вилкою розчепіривши два пальці, провів ними в повітрі перед простодушним обличчям Слопі, і той відчув, як щось – сплутаний вузлуватий клубок у голові – чарівним чином розчинилося. У нього щелепа відвисла.

– Що ви зі мною зробили? – видихнув він. Слова бездоганно злетіли з язика, ніби намистинки в низці.

– Один трюк, якого міс Реткліфф була б дуже рада навчитися, – відповів містер Ґонт. Він усміхнувся і поставив значок біля імені Слопі у себе на листку. Тоді глянув на великий підлоговий годинник, що вдоволено відраховував час у кутку. За п’ятнадцять перша. – Як же ти так швидко пішов зі школи? У когось можуть виникнути підозри?

– Ні. – З обличчя Слопі не сповзав зачудований вираз, і він намагався опустити погляд на власний рот, ніби міг побачити, як слова злітають з нього таким безпрецедентно гарним чином. – Я сказав місіс Девíз, що в мене болить живіт. Вона відправила мене до медсестри. Я сказав, що мені вже краще, але все одно трохи нудить. Та запитала, чи зможу я сам дійти додому, а я сказав, що так, нехай мене відпустять. – Слопі замовк. – Я прийшов, тому що заснув у кімнаті для самостійної роботи. Мені наснилося, що ви мене кличете.

– Саме так. – Містер Ґонт склав докупи свої химерно рівні пальці собі під підборіддям і всміхнувся хлопчикові. – Скажи мені: мамі сподобався той п’ютеровий чайничок, що ти їй купив?

Слопі на щоки набіг рум’янець, від чого вони стали нагадувати стару цеглину. Він уже почав було щось говорити, а тоді здався й опустив погляд собі на ноги.

Своїм найм’якішим, найдобрішим голосом містер Ґонт сказав:

– Ти залишив його собі, правда?

Слопі кивнув, не відриваючи погляду від своїх ступень. Він почувався присоромленим і збентеженим. Найгірше те, що він відчував жахливу журбу й скорботу: якимсь чудом містерові Ґонту вдалося розчинити той обридлий, ненависний ґудз у нього в голові… але що це дає? Тепер він надто соромиться, щоб говорити.

– І навіщо, скажи з ласки своєї, дванадцятирічному хлопчикові п’ютеровий чайничок?

Чуб Слопі, що кілька секунд тому підстрибував угору й униз, тепер метлявся з боку на бік, коли він хитав головою. Він не знав, навіщо дванадцятирічному хлопчикові п’ютеровий чайничок. Знав лише, що хотів залишити його собі. Він йому сподобався. Дуже… дуже… сподобався.

– …дотик, – пробурмотів він нарешті.

– Перепрошую? – запитав містер Ґонт, піднімаючи суцільну хвилясту брову.

– Кажу, мені подобається, який він на дотик!

– Слопі, Слопі, – заговорив містер Ґонт, обходячи касову стійку, – мені ти це не мусиш пояснювати. Я все знаю про таку особливість, яку люди називають «гордістю від володіння». Я зробив її наріжним каменем моєї кар’єри.

Слопі стривожено зіщулився, позадкувавши від містера Ґонта.

– Не чіпайте мене! Будь ласка, не треба!

– Слопі, я не маю жодного наміру торкатися тебе. Так само як не планую казати, щоб ти віддав чайничок матері. Він твій. Можеш робити з ним що завгодно. І взагалі, я вітаю твоє рішення залишити його собі.

– Ви… ви серйозно?

– Так! Авжеж, серйозно! Егоїстичні люди – щасливі люди. Я вірю в це всім серцем. Але, Слопі…

Слопі підняв голову й перелякано подивився на Ліленда Ґонта крізь звислу облямівку рудого волосся.

– Прийшов час тобі завершити оплату за нього.

– А! – На обличчі Слопі з’явився вираз повного полегшення. – Це ви через це хотіли, щоб я прийшов? Я вже думав, що, може…

Але він чи то не міг, чи то не смів завершити сказане. Він не був упевнений, чого містер Ґонт хоче.

– Так. Пам’ятаєш, з кого обіцяв пожартувати?

– Звичайно. З тренера Претта.

– Правильно. Цей жарт складатиметься з двох частин: тобі треба дещо десь покласти, а також дещо сказати тренерові Претту. І якщо ти чітко дотримуватимешся вказівок, чайничок назавжди залишиться твоїм.

– А можна, щоб я ще так говорив і далі? – бадьоро запитав Слопі. – Можна, щоб я ще завжди говорив не заїкаючись?

Містер Ґонт із жалем зітхнув.

– На жаль, Слопі, тільки-но ти вийдеш із моєї крамниці, ти станеш говорити так само, як і до того. Здається, у мене є якийсь пристрій проти заїкання в асортименті, але…

– Будь ласка! Будь ласка, містере Ґонт! Я все зроблю! Зроблю що завгодно кому завгодно! Я ненавиджу заїкатися!

– Я тебе розумію, але саме в цьому й проблема, бачиш? У мене дедалі швидше закінчуються розіграші, які потрібно влаштувати. Моя бальна книжка, якщо можна так висловитися, майже цілком заповнена. Тому ти не зміг би мені заплатити.

Слопі довго вагався, перш ніж наважився заговорити знову. Коли нарешті озвався, голос його був низький і боязкий.

– А ви б не могли… Ну, розумієте, а ви ніколи не… віддаєте якісь речі просто так, містере Ґонт?

Обличчя Ліленда Ґонта пронизала глибока журба.

– Ой, Слопі! Скільки разів я про це думав, і з таким прагненням! У мене в серці глибока невикористана криниця милосердя. Але…

– Але?

– Тоді це просто не буде бізнесом, – договорив містер Ґонт. Він обдарував Слопі жалісливою усмішкою… але очі його блискали так по-вовчому, що Слопі зробив крок назад. – Ти ж розумієш, правда?

– Е… так! Звичайно!

– І між іншим, – продовжив містер Ґонт, – наступні кілька годин для мене визначні. Як тільки все почне рухатися, зупинити це буде важко… але наразі моїм гаслом має бути розважливість. Якщо ти раптом припиниш заїкатися, це може викликати запитання. А це буде погано. Шериф уже ставить запитання, які не мав би ставити. – На секунду обличчя Ґонта потемніло, а тоді знову на передній план виступила та одночасно огидна й чарівна наполеглива усмішка. – Але я планую ним зайнятися, Слопі. О так.

– Ви про шерифа Пенґборна?

– Так, про шерифа Пенґборна, саме це я й хочу сказати. – Містер Ґонт підняв два пальці й знову провів ними вниз перед обличчям Слопі Додда, від чола до підборіддя. – Але ми про нього не розмовляли, чи не так?

– Про кого не розмовляли? – подивовано запитав Слопі.

– Саме так.

Сьогодні на Ліленді Ґонті був темно-сірий замшевий жакет, і з однієї з кишень він дістав чорний шкіряний гаманець. Подав його Слопі, який обережно взяв його, намагаючись не торкатися пальців містера Ґонта.

– Ти знаєш, яке авто в тренера Претта, чи не так?

– «Мустанг»? Так, знаю.

– Поклади це в салон. Під пасажирське крісло, щоб лише кінчик стирчав. Зараз же йди до школи – потрібно зробити це раніше за останній дзвінок. Зрозуміло?

– Так.

– Тоді почекай, доки він вийде. А коли вийде…

Містер Ґонт продовжив тихим мурчанням, а Слопі підняв до нього голову, роззявившись, не відриваючи очей, час від часу киваючи.

Через кілька хвилин Слопі Додд вийшов з крамниці із запханим під сорочку гаманцем Джона Лапойнта.

Розділ шістнадцятий

1

Нетті лежала в простій сірій труні, яку оплатила Поллі Чалмерз. Алан був попросив її дозволити йому розділити витрати, та вона відмовилася в простій, але непохитній манері, яку він уже звик упізнавати, поважати й приймати. Труна лежала на сталевих підпірках над ділянкою землі поблизу місця поховання родичів Поллі. Купа землі поруч була вкрита килимом яскраво-зеленої штучної трави, що шалено виблискувала під гарячим сонячним промінням. Від вигляду тієї штучної трави Алан завжди здригався. Було в ній щось непристойне, щось гидке. Вона подобалася йому навіть менше, ніж мода трунарів спочатку рум’янити мерців, а потім зодягати їх у найкращий одяг, щоб вони мали такий вигляд, ніби збираються на серйозну бізнес-зустріч у Бостон, а не на довгий період гниття серед коріння та хробаків.

Преподобний Том Кіллінгворт, методистський священник, який виголошував проповіді кожні два тижні в «Джуніпер Гілл» і добре знав Нетті, провів службу на прохання Поллі. Проповідь була коротка, але тепла, повна згадок про Нетті Кобб, з якою цей чоловік був знайомий, – жінку, що повільно й хоробро виходила з тіні божевілля; жінку, що сміливо вирішила ще раз знайти спільну мову зі світом, який так сильно її був поранив.

– Коли я був малим, – сказав Том Кіллінгворт, – мама у своїй швейній кімнаті тримала декоративну пластинку з чудовим ірландським прислів’ям. Там було сказано: «Нехай ти побуваєш у раю хоч пів години, перш ніж диявол дізнається, що ти помер». У Нетті Кобб було важке життя, багато в чому сумне, але все одно я не вірю, що вона з дияволом хоч якось зналася. Незважаючи на її страшну передчасну кончину, у серці я вірю, що вона полинула саме в небо і що до диявола не дійшла вістка про її смерть. – Кіллінгворт звів угору руки в традиційному жесті благословення. – Помолімося.

З дальнього боку пагорба, де в цей же час ховали Вілму Джерзик, долинув звук багатьох голосів, що то гучнішали, то затихали залежно від слів отця Джона Бріґгема. На тому боці, від місця поховання й аж до східних воріт цвинтаря, вишикувались автомобілі. Вони приїхали до Пітера Джерзика, живого, якщо не до його мертвої дружини. Тут же було лише п’ятеро плакальників: Поллі, Алан, Розалі Дрейк, старий Ленні Партрідж (який на загальних принципах відвідував усі похорони, якщо ховали не когось із армії папістів) та Норріс Ріджвік. Норріс був блідий і відсторонений. «Мабуть, не клювало», – подумав Алан.

– Нехай благословить вас Господь і залишить у ваших серцях пам’ять про Нетті Кобб живою та яскравою, – промовив Кіллінгворт, і поруч із Аланом знову заплакала Поллі. Він обняв її рукою, і вона вдячно пригорнулася до нього, відшукавши своєю долонею його і міцно переплівши пальці. – Нехай Господь оберне до вас своє обличчя, нехай осипле вас своєю добротою, нехай звеселить ваші душі й подарує мир. Амінь.

У цей день було навіть спекотніше, ніж у Колумбів, і коли Алан підняв голову, блискучі сонячні зайчики відскочили від оздоблення труни йому в очі. Вільною рукою він протер лоб, де виступив рясний літній піт. Поллі порпалася в сумочці у пошуках свіжого «клінекса», яким протерла заплакані очі.

– Кохана, все гаразд? – запитав Алан.

– Так… але мені треба за нею поплакати, Алане. Бідна Нетті. Бідна, бідна Нетті. Чому це сталося? Чому? – І вона знову почала схлипувати.

Алан, який загадувався тим же питанням, обійняв її. Понад плечем Поллі він побачив, як Норріс бреде геть, туди, де збилися докупи автомобілі плакальників Нетті. Він мав вигляд того, хто не знає, куди йде, або не до кінця прокинувся. Алан спохмурнів. Тоді до Норріса підійшла Розалі Дрейк, сказала щось йому, після чого він її обійняв.

«Він же також її знав, напевно, просто засмучений, оце й усе, – подумав Алан. – Ти останнім часом кидаєшся на всі можливі й неможливі тіні, і, мабуть, справжнє запитання тут інше: що це з тобою?»

Тоді підійшов Кіллінгворт, і Поллі, беручи себе в руки, обернулася, щоб подякувати йому. Кіллінгворт простягнув руки. З обачним захопленням Алан спостерігав, як безстрашно Поллі дозволила, щоб її долоні сховалися в ручищах священника. Він не міг пригадати, щоб колись Поллі хоч одну долоню пропонувала комусь так вільно й без роздумів.

Їй не просто трохи краще, їй набагато краще. Що, на дідька, сталося?

З іншого боку пагорба гугнявий, не дуже приємний голос отця Джона Бріґгема проголосив:

– Мир вам.

– І вам, – відповіли плакальники en masse[127].

Алан подивився на просту сіру труну поруч із тією огидною просікою штучної зеленої трави й подумав: «Мир тобі, Нетті. Віднині й на віки вічні, мир тобі».

2

Поки на «Гоумленді» завершувалися похорони-близнюки, перед будинком Поллі зупинився Едді Ворбертон. Він вислизнув зі свого авто – не гарного нового, як те, що попсував той блядський виродок із «Суноко», а просто засобу пересування – і обережно роззирнувся в обидва боки. Здається, все гаразд. Вулиця дрімала, наче в день на початку серпня.

Едді поквапився доріжкою Поллі, по дорозі дістаючи з сорочки нібито якийсь офіційний конверт. Десять хвилин тому його викликав містер Ґонт, сказав, що час завершити оплату за медальйон, і ось він тут… звісно. Містер Ґонт, він із тих людей, які кажуть тобі «жаба», і ти стрибаєш.

Едді піднявся трьома сходинками на ґанок Поллі. Дрібний подув гарячого вітерцю зачепив музичну підвіску над дверима, з якої долинув м’який бренькіт. Це був чи не найзвичніший зі звуків, але Едді все одно трішки підскочив. Він ще раз роззирнувся, не побачив навколо нікого, тоді знов опустив очі на конверт. Адресований «Міс Патриції Чалмерз» – дуже навіть претензійненько! Едді й поняття не мав, що повне ім’я Поллі – Патриція, та й не переймався цим. Його завданням було організувати цей маленький розіграш і забратися звідси.

Він укинув лист у щілину для пошти. Той пурхнув і приземлився на купку інших надходжень: два телекаталоги і брошуру кабельного телебачення. Звичайний бізнес-конверт: ім’я й адреса Поллі по центру під тарифною поштовою маркою в правому верхньому куті, адреса повернення у лівому верхньому:

Департамент захисту дітей Сан-Франциско

Ґірі-стріт, 666

Сан-Франциско, Каліфорнія 94112

3

– Що сталося? – запитав Алан, коли вони з Поллі повільно спускалися пагорбом у бік Аланового універсала.

Він сподівався принаймні словом перекинутися з Норрісом, але той уже заліз у свій «фольксваґен» і чкурнув. Мабуть, назад на озеро, щоб іще порибалити, поки сонце не зайшло.

Поллі підняла на нього очі, досі червоні на блідому обличчі, але несміливо всміхнулася.

– Що?

– Твої руки. Як їм стало так краще? Це ніби магія якась.

– Так, – відповіла вона й простягнула долоні перед собою, розвівши пальці, щоб вони обоє могли на них подивитися. – Магія, правда? – Її усмішка тепер стала вже природнішою.

Пальці все одно були покручені, погнуті, а суглоби – вузлуваті, але від гострої розпухлості, яка була ще ввечері п’ятниці, і сліду не лишилося.

– Ну ж бо, пані. Розказуйте.

– Я не впевнена, чи хочу тобі розповідати, – сказала вона. – Насправді мені трохи незручно.

Вони замовкли й помахали Розалі, коли та проїхала повз на старій синій «тойоті».

– Та давай, – підбадьорив Алан. – Не муч мене.

– Ну, – почала вона. – Думаю, питання було в тому, щоб нарешті зустріти правильного лікаря. – На щоки повільно насувався рум’янець.

– Ти про кого?

– Лікаря Ґонта, – сказала вона, нервово хихотнувши. – Лікаря Ліленда Ґонта.

– Ґонта! – Він ошелешено дивився на неї. – А як він стосується твоїх рук?

– Підвези мене до його крамниці, а я тобі по дорозі розповім.

4

Через п’ять хвилин (один із найпрекрасніших аспектів життя в Касл-Року, іноді думав Алан, – це те, що майже будь-що розташоване лише на відстані п’яти хвилин) він повернув на одне з косих місць стоянки перед «Необхідними речами». На вітрині висіла табличка, яку Алан уже бачив:

ВІВТОРОК І ЧЕТВЕР – ЛИШЕ ЗА ПОПЕРЕДНЬОЮ ДОМОВЛЕНІСТЮ.

Раптом Алан – який узагалі дотепер не замислювався про цю рису нової крамниці – подумав, що тримати заклад зачиненим, окрім як «за домовленістю», це капець який дивний спосіб вести бізнес у малому місті.

– Алане? – несміливо запитала Поллі. – Ти якийсь злий.

– Я не злий, – сказав він. – Чого мені злитися? Річ у тім, що я не знаю, як почуваюся. Напевно… – Він коротко реготнув, похитав головою і почав речення спочатку. – Напевно, як іноді говорив мій Тодд, «оголомшений». Шарлатанські ліки? Це просто не схоже на тебе, Поллі.

У неї одразу стиснулися губи, і коли Поллі повернулася в його бік, в очах було попередження.

– Я б не вживала слово «шарлатанські». Це слово залиш для французів і для… молитовних циліндрів із рекламок у «Видющому оці». Немає сенсу називати річ «шарлатанською», якщо вона працює, Алане. Думаєш, я помиляюся?

Він уже розкрив був рота – хоча й не певен, що сказати, – але вона продовжила, перш ніж він устиг відповісти.

– От глянь.

Вона простерла долоні під сонячні промені, що заливали лобове скло, а тоді кілька разів рвучко стиснула їх у кулаки й розтиснула.

– Гаразд. Погано дібрав слова. Я мав на…

– Так, я теж так вважаю. Дуже погано дібрані слова.

– Вибач.

Тоді Поллі обернулася до нього повністю, сидячи на місці, де раніше так часто сиділа Енні, у машині, що раніше була сімейною машиною Пенґборнів. «Чому я її досі не продав? – загадався Алан. – Я що, божевільний?»

Поллі ніжно поклала долоні зверху на Аланові.

– Ох, це перетворюється на дуже незручну розмову – ми ж ніколи не сваримося, і я не збираюся починати сьогодні. Сьогодні я поховала добру колежанку. Я не планую ще й гиркатися зі своїм коханим.

На обличчі Алана повільно засвітилась усмішка.

– То от хто я тепер? Твій коханий?

– Ну… мій друг. Принаймні так сказати можна?

Він обійняв її, трішки вражений з того, наскільки вони щойно були близькі до того, щоб обмінятися різкими словами. І не тому, що вона почувається зараз гірше, а тому, що їй краще.

– Кохана, ти можеш казати що завгодно. Я дуже тебе люблю.

– І ми не будемо сваритися, що б там не сталося.

Він цілком серйозно кивнув.

– Що б не сталося.

– Бо я тебе також кохаю, Алане.

Він поцілував її в щоку, тоді відпустив.

– Ану покажи мені ту казку, що він тобі дав.

– Не казку, а азку. І він мені її не дав, а позичив на пробний період. Саме тому я і тут – щоб купити її. Я ж казала тобі. Лише сподіваюся, що він не попросить усі гроші світу за це.

Алан знову подивився на табличку на вітрині, опущені жалюзі на дверях. Він подумав: «Дорога моя, боюся, саме цього він і захоче».

Йому все це не подобалося. Було важко відірвати очі від долонь Поллі під час похоронного богослужіння, коли вона без найменших зусиль маніпулювала застібкою на сумочці, пірнула всередину по «клінекс», а тоді застебнула її кінчиками пальців, замість того щоб незграбно сувати сумкою, аби зробити це великими пальцями, які зазвичай болять набагато менше. Він знав, що її рукам краще, але ця історія про магічний амулет – а саме до цього все й зводиться, якщо зняти з торта глазур, – змушує його добряче нервувати. Від неї на милю несе якоюсь аферою.

ВІВТОРОК І ЧЕТВЕР – ЛИШЕ ЗА ПОПЕРЕДНЬОЮ ДОМОВЛЕНІСТЮ.

Ні – за винятком кількох модних ресторанів, як-от «Моріс», він ніколи не бачив, щоб бізнес працював за домовленістю. Лише чіткий графік, відколи він прибув у Мейн. І в дев’яти випадках із десяти можна зайти просто з вулиці й отримати столик у «Морісі»… за винятком літнього сезону, звісно, коли там море туристів.

ЛИШЕ ЗА ПОПЕРЕДНЬОЮ ДОМОВЛЕНІСТЮ.

І все одно Алан бачив (краєм ока, та все ж) людей, що туди заходять і звідти виходять увесь тиждень. Не натовпом, напевно, але було видно, що спосіб містера Ґонта вести бізнес ніяк не псує йому справи, хоч яким дивним він був. Іноді його клієнти приходили групками, але набагато частіше поодинці… чи принаймні так тепер здавалося Аланові, коли він пригадував минулий тиждень. А хіба ж не так працюють шахраї? Відбивають тебе від стада, говорять з тобою наодинці, обходять тебе, а тоді показують, що всі так кажуть, а ти лише сьогодні й лише зараз за вельми низьку ціну купи тунель Лінкольна.

– Алане? – Кулачком вона легенько постукала його по лобі. – Алане, ти тут?

Він усміхнено подивився на неї.

– Я тут, Поллі.

На похорон Нетті вона вдягла темно-синій джемпер із відповідною блакитною краваткою. Поки Алан роздумував, вона зняла краватку і спритно розстебнула два верхні ґудзики білої блузки знизу.

– Ще! – масним голосом промовив він. – Цицьки! Нам потрібні цицьки!

– Припини, – строго, але з усмішкою сказала вона. – Ми стоїмо посеред Мейн-стріт, зараз пів на третю дня. Крім того, ми щойно повернулися з похорону, якщо ти раптом забув.

Він здивувався.

– То вже так пізно, справді?

– Якщо для тебе чотирнадцята тридцять – це пізно, тоді так, пізно. – Вона постукала його по зап’ястку. – Ти взагалі коли-небудь дивишся на штучку, отам прикріплену?

Алан одразу глянув на годинник і побачив, що вже ближче до другої сорок, ніж до другої тридцять. Навчання в середній школі закінчується о третій годині. Якщо він хоче бути там, коли вийде Браян Раск, вирушати потрібно негайно.

– А покажи мені той свій брелок, – попросив він.

Вона взяла срібний ланцюжок навколо шиї й потягнула вгору срібний об’єкт, що висів на ньому. Поклала в долоню… а тоді накрила іншою долонею, коли Алан підсунувся ближче, щоб торкнутися.

– Е… я не знаю, чи так можна. – Вона усміхалася, проте було очевидно, що від його руху їй стало ніяково. – Можуть зламатися якісь вібрації, щось таке.

– Та ну тебе, Поллі, – роздратовано обурився він.

– Слухай, – промовила вона. – Давай дещо уточнимо, добре? Хочеш? – У голос повернулися гнівні нотки. Вона намагалася контролювати інтонації, але марно. – Тобі легко ставитися до цього несерйозно. Це не в тебе вдома кнопки-переростки на телефоні чи перкоданові рецепти-переростки.

– Ні, Поллі! Я ж не…

– Ні, давай без «Поллі». – У неї на щоках повискакували яскраві кольорові цятки. Пізніше вона думатиме, що джерело її гніву було дуже просте: у неділю вона почувалася точнісінько так, як тепер Алан. Відтоді дещо сталося, що змусило її змінити свою думку, але мати справу зі змінами нелегко. – Ця річ працює. Я знаю, що це божевілля, але вона працює. У неділю зранку, коли прийшла Нетті, я божеволіла від болю. Уже почала була думати, що справжнім вирішенням моєї проблеми може бути подвійна ампутація. Боліло так сильно, Алане, що я роздумувала над цим ледь не з подивом. Ніби: «А, так – ампутація! Чому я раніше про це не подумала? Це ж так очевидно!» А тепер, лише за два дні, лишилося тільки те, що лікар Ван Еллен називає «летючим болем», і навіть той, здається, відходить. Пам’ятаю, десь рік тому я цілий тиждень провела на дієті з бурого рису, бо це начебто мало допомогти. Невже це настільки відрізняється?

Поки вона говорила, лють повільно покидала її голос, а тепер вона дивилася на нього ледь не з благанням.

– Я не знаю, Поллі. Правда, не знаю.

Вона розкрила долоні й тепер тримала азку між великим і вказівним пальцями. Алан нахилився, щоб роздивитися ближче, але цього разу й не поворухнувся, щоб торкнутися. То був невеличкий срібний об’єкт, не зовсім круглий. Дрібні дірочки, не набагато більші, ніж чорні точки на фотографіях у газеті, пронизували нижню частину. Річ приємно виблискувала на сонці.

І поки Алан на це дивився, його охопило потужне ірраціональне відчуття: воно йому не подобалося. Взагалі не подобалося. Він опирався короткому сильному потягу просто зірвати амулет Поллі з шиї й шпурнути у відчинене вікно.

«Так! Прекрасна ідея, старий! Так і зроби, а потім зуби свої з колін збиратимеш!»

– Іноді відчувається так, наче там усередині щось рухається, – усміхаючись, поділилася відчуттями Поллі. – Ніби мексиканський стрибучий біб, щось таке? Дурниця, правда?

– Не знаю.

Він зі страшним побоюванням спостерігав, як вона опускає амулет назад собі під блузку… але як тільки той зник із поля зору, а її пальці, незаперечно моторні пальці, почали назад застібати верх, те відчуття потрохи стихло. Що не стихло, то це його дедалі більша підозра, що містер Ґонт обманює його кохану жінку… і якщо це так, то вона не одна така.

– А ти не думала, що причина може бути в чомусь іншому? – Тепер він рухався з обережністю людини, яка по слизьких каменях перебирається на інший берег стрімкого ручая. – У тебе ж і раніше бували ремісії, знаєш.

– Звичайно знаю, – на межі терплячості сказала Поллі. – Це ж мої руки.

– Поллі, я просто намагаюся…

– Алане, я знала, що ти, напевно, відреагуєш саме так, як реагуєш. Але насправді все просто: я знаю, як відчувається атртритична ремісія, і, чоловіче божий, це не вона. У мене бували часи протягом останніх п’яти-шести років, коли я почувалася досить непогано, але так добре не було ніколи, навіть у найкращі моменти. Це дещо інше. Це ніби… – Вона замовкла, замислилася, тоді зробила короткий роздратований жест, задіявши здебільшого долоні й плечі. – Це ніби я знову здорова. Я не очікую, що ти точно зрозумієш, що я маю на увазі, але краще пояснити не можу. Отак.

Алан похмуро кивнув. Він розумів, про що вона говорить, а ще розумів, що вона серйозно. Можливо, азка розкрила якісь приспані цілющі сили в її голові. Чи можливо це, навіть якщо хвороба, про яку йдеться, за походженням не психосоматична? Розенкрейцери вважали, що такі речі відбуваються постійно. Як і мільйони людей, що купили книжку Л. Рона Габбарда про діанетику, зрештою. Сам він не знав. Єдине, що він міг стверджувати, – це те, що він ніколи не бачив, щоб сліпа людина силою думки повернула собі зір чи в пораненого внаслідок сильного зосередження припинилася кровотеча.

А знав він: щось у цій ситуації недобре пахне. Настільки недобре, ніби хтось на три дні залишив на палючому сонці мертву рибину.

– Давай по суті, – сказала Поллі. – Мене дуже виснажує, коли я намагаюся не злитися на тебе. Ходімо разом усередину. Сам поговориш із містером Ґонтом. Усе одно тобі вже давно варто було б із ним познайомитися. Можливо, йому вдасться краще пояснити чари, які ця штука робить… і чого вона не робить.

Алан знову перевів погляд на годинник. Уже за чотирнадцять хвилин третя. На коротку мить він вирішив уже зробити так, як вона каже, а Браяна Раска залишити на потім. Але спіймати хлопця саме тоді, коли він виходить зі школи – коли він не вдома, – здавалося правильним рішенням. Він отримає кращі відповіді, якщо поговорить із ним десь віддалік від матері, яка триматиметься поруч, ніби левиця, що оберігає дитинча, перебиватиме, навіть казатиме синові не відповідати. Так, підсумок такий: якщо виявиться, що її синові є що приховувати, або якщо місіс Раск навіть думатиме, ніби є, Аланові буде важко або й неможливо дістати потрібну інформацію.

Тут у нього потенційний фігляр, а через Браяна Раска він може отримати ключ до розкриття подвійного вбивства.

– Я не можу, сонце, – сказав він. – Хіба пізніше сьогодні. Мені потрібно в середню школу, з деким поговорити, і я мушу рушати туди негайно.

– Це стосовно Нетті?

– Це стосовно Вілми Джерзик… але якщо я не помиляюся в здогадах, то Нетті це також зачіпає. Якщо я щось дізнаюся, розповім тобі пізніше. А ти тим часом можеш дещо для мене зробити?

– Алане, я все одно куплю! Це мої руки, не твої!

– Ні, я не заперечую, що ти це купиш. Просто хочу, щоб ти заплатила йому чеком, більше нічого. Він не мав би бути проти – якщо він шанований бізнесмен тобто. Ти живеш у місті, і банк просто через вулицю. Але якщо щось піде не так, матимеш кілька днів, щоб зупинити оплату.

– Зрозуміло, – сказала Поллі. Голос у неї був спокійний, проте Алан із понурим відчуттям зрозумів, що таки підсковзнувся на одному з камінців і сторчма полетів у рівчак. – Ти думаєш, що він пройдисвіт, так, Алане? Думаєш, відніме в легковірної жіночки гроші, збере своє шатро і чкурне в темряву ночі.

– Не знаю, – рівним голосом сказав Алан. – Я знаю лише те, що він тільки тиждень займається бізнесом тут, у місті. Тому чек здається мені розумним запобіжним заходом.

Так, він говорить розважливо. Поллі з цим погоджувалася. Саме ця розважливість, ця вперта раціональність перед тим, що їй здавалося істинним магічним зціленням, спричиняла такий гнів. Вона поборола потяг клацати пальцями в нього перед обличчям і кричати: «Оце БАЧИШ, Алане? Чи ти СЛІПИЙ?» Той факт, що Алан має рацію, що містер Ґонт ніяк не має бути проти оплати чеком, якщо він людина сумлінна, лише дужче розлютив її.

«Будь обережною, – прошепотів голос. – Будь обережною, не будь нендзою, ввімкни мозок, перш ніж пускати в діло язик. Пам’ятай, що кохаєш цього чоловіка».

Але йому відповів інший голос, холодніший, який вона заледве впізнавала як власний: «Чи справді? Чи справді я його кохаю?»

– Добре, – сказала Поллі, стискаючи губи, й відсунулася від нього на сидінні. – Дякую за те, що наглядаєш, щоб усе було в моїх інтересах. Я іноді забуваю, наскільки мені потрібна людина, яка це робитиме. Я випишу йому чек.

– Поллі…

– Ні, Алане. Більше не потрібно розмов. Я більше не можу злитися на тебе сьогодні.

Вона відчинила двері й вилізла з машини одним гнучким рухом. Джемпер піднявся, відкриваючи на короткий час стегно, від якого забивало дух.

Алан почав вилазити зі свого боку, хотів спіймати її, поговорити, загладити це якось, пояснити, що він висловлює сумніви лише тому, що турбується за неї. А тоді знову зиркнув на годинник. За дев’ять хвилин третя. Навіть якщо прискориться, може пропустити Браяна Раска.

– Поговорю з тобою ввечері, – гукнув Алан із вікна.

– Добре, – відповіла вона. – Так і зроби, Алане.

Вона рушила прямо до дверей під навісом, не озираючись. Перш ніж дати задню передачу й виїхати на проїжджу частину, Алан почув теленькання срібного дзвоника.

5

– Міс Чалмерз! – радісно гукнув містер Ґонт і поставив маленьку позначку на листку біля касового апарата.

Він уже наближався до кінця списку: ім’я Поллі було передостаннє.

– Будь ласка… Поллі, – сказала вона.

– Вибачте. – Його усмішка поширшала. – Поллі.

Вона всміхнулася йому у відповідь, але вимушено. Тепер, опинившись тут, вона відчула гострий сум і злість через те, як вони з Аланом попрощалися. Раптом їй стало важко втриматися від плачу.

– Міс Чалмерз? Поллі? Ви зле почуваєтесь? – Ґонт підійшов до неї з-за стійки. – Ви якась бліда.

Його голос був сповнений щирого занепокоєння. «І Алан думає, ніби цей чоловік – шахрай, – подумала Поллі. – Якби ж він тільки міг бачити його зараз…»

– Мабуть, через сонце, – відповіла вона не зовсім рівним голосом. – Надворі так тепло.

– А тут прохолодно, – заспокійливо промовив він. – Ходімо, Поллі. Ходімо, присядете.

Він повів її, тримаючи руку біля її талії, але не торкаючись, до одного з тих червоних оксамитових крісел. Вона сіла, збивши коліна докупи.

– Так склалося, що я саме визирав у вікно, – сказав він, коли сів у кріслі поруч із нею і склав довгі долоні на колінах. – Мені здалося чи ви з шерифом сварилися?

– Та це пусте, – сказала вона, а тоді одна велика сльоза пролилася їй із куточка лівого ока й скотилася по щоці.

– Навпаки, – заперечив він. – Це дуже важливо.

Поллі здивовано подивилася на нього… і погляд бурштинових очей містера Ґонта захопив її. Вони й раніше були такого кольору? Вона не пригадувала точно. Знала лише, що коли дивилася в них, то відчувала, як уся бентега цього дня – похорон бідної Нетті, дурна сварка з Аланом – починає розчинятися.

– Це… це правда?

– Поллі, – м’яко промовив він. – Я думаю, все завершиться чудово. Якщо ви мені довірятимете. Довіряєте? Ви довіряєте мені?

– Так, – сказала Поллі, хоча щось усередині неї, щось далеке й слабке, лементувало безнадійним застереженням. – Я довіряю. Що б там Алан не говорив, я всім серцем вам довіряю.

– Що ж, гаразд, – сказав містер Ґонт. Він потягнувся й узяв долоню Поллі. Її обличчя на мить зморщилося від огиди, а тоді розслабилося до попереднього порожнього й замріяного виразу. – Усе гаразд. І знаєте, вашому другові шерифу нема потреби хвилюватися. Ваш особистий чек для мене наче золото.

6

Алан розумів, що запізниться, хіба ввімкне «світломузику» й причепить на дах. Цього йому не хотілося. Він хотів, щоб Браян Раск бачив не поліцейське авто, а лише трішечки пошарпаний універсал, схожий на той, що, напевно, водить його батько.

Було надто пізно під’їжджати під школу, бо на той час учні вже вийдуть звідти. Алан натомість зупинився на перехресті Мейн і Скул-стріт. Це логічний шлях для Браяна. Аланові залишалося сподіватися, що сьогодні логіка спрацює хоч десь.

Він вийшов, сперся на бампер універсала та обмацав кишені у пошуках жуйки. Саме розгортав її, коли о третій дня почув дзвінок з боку школи, сонний і далекий у теплому повітрі.

Алан вирішив, що побалакає з містером Лілендом Ґонтом з Акрона, штат Огайо, тільки-но закінчить із Браяном Раском, і байдуже, призначена в нього зустріч у «Необхідних речах» чи ні… і тут же так само неочікувано передумав. Спершу він подзвонить в Оґасту, нехай перевірять ім’я Ґонта в списку шахраїв. Якщо його там не буде, вони можуть надіслати ім’я на комп’ютер із системою особових справ «ЛОЗ» у Вашингтоні (на думку Алана, «ЛОЗ» – одна з небагатьох хороших речей, які Ніксон зробив за час своєї каденції).

Перші діти вже йшли по вулиці, викрикували щось, стрибали, сміялися. Аланові в голову стрельнула раптова думка, і він відчинив водійські дверцята універсала. Тоді потягнувся через сидіння, відкрив бардачок і почав ритися всередині. Тоддова жартівлива банка з-під горіхів упала на підлогу.

Алан уже майже розчарувався, коли нарешті знайшов, що шукав. Він узяв цей предмет, зачинив бардачок і виліз із машини. У руці він тримав маленький картонний конверт з наліпкою, на якій було написано:

Прикол «Квітка-складанка» Магічна корпорація «Чорний камінь» Ґрір-стріт, 19 Патерсон, Нью-Джерсі

З цього пакетика Алан витягнув іще менший квадратик – грубу пачку різнокольорового цигаркового паперу. Її він заховав під ремінець годинника. У всіх чарівників є кілька «прихованих кишеньок» на тілі та в одязі, і кожен має улюблену. В Алана вона ховалася під ремінцем годинника.

Закінчивши з популярною «Квіткою-складанкою», Алан продовжив пильнувати за Браяном Раском. Він помітив якогось хлопця на велосипеді, що хвацькими зиґзаґами оминав скупчення крихітних пішоходів, і одразу напружився. Тоді побачив, що це хтось із близнюків Генлонів, і розслабився.

– Повільніше, бо штраф випишу, – буркнув Алан, коли хлопець пронісся повз нього.

Джей Генлон зиркнув на нього, злякавшись, і ледь не врізався в дерево. Далі він покрутив педалі набагато тихіше.

Алан трохи поспостерігав за ним із певним задоволенням, а тоді повернувся назад у бік школи й продовжив вичікувати Браяна Раска.

7

Саллі Реткліфф піднялася сходами зі свого маленького кабінету логопедії на другий поверх школи через п’ять хвилин після дзвінка о третій і рушила головним коридором у бік учительської. Тут швидко порожніло, як і завжди в ті дні, коли погода надворі гожа й тепла. Юрби дітей на вулиці криком торували собі шлях через газон туди, де на холостому ходу біля тротуару сонно стояли автобуси № 2 і № 3. Низькі підбори Саллі тікали й такали. У долоні вона тримала конверт із манільського паперу. Ім’я, написане на конверті, Френк Джуетт, було притулене до її ніжного вигину грудей.

Саллі зупинилася біля кабінету № 6, через двері від учительської, і зиркнула крізь армоване проволокою скло. Усередині містер Джуетт розмовляв із кількома вчителями, які тренували учнів в осінніх та зимових видах спорту. Френк Джуетт – маленький тлустий чоловічок – завжди нагадував Саллі містера Везербі, персонажа директора в коміксах «Арчі». Як і в містера Везербі, окуляри завжди зсувалися йому на кінчик носа.

Праворуч від нього сиділа Еліс Теннер, шкільна секретарка. Здається, робила нотатки.

Містер Джуетт глипнув ліворуч, побачив, як Саллі зазирає у вікно, й подарував їй одну зі своїх манірних усмішечок. Вона підняла одну руку, щоб помахати, і змусила себе усміхнутись у відповідь. Вона згадала дні, коли усміхатися для неї було природно: разом із молитвами, усміхання було найприроднішою справою на світі.

Деякі вчителі обернулися, щоб побачити, на кого це дивиться їхній безстрашний лідер. Так само вчинила й Еліс Теннер. Еліс скромно помахала Саллі пальчиками, усміхаючись із нудотною милістю.

«Вони знають, – подумала Саллі. – Усі вони знають, що ми з Лестером – це вже минуле. Айрін була такою приємною вчора ввечері… такою співчутливою… і настільки жваво всім розпатякала. Сучка».

Саллі перебрала пальцями у відповідь, відчуваючи, як уже її губи розтягуються в сором’язливій – і цілком фальшивій – усмішці. «Сподіваюся, тебе дорогою додому зіб’є сміттєвоз, блядовита ти шмаро», – подумала вона і пішла далі, тікаючи й такаючи помірковано низькими підборами.

Коли містер Ґонт викликав її під час вільної перерви та повідомив, що настав час завершити оплату за ту чудову дерев’яну скалку, Саллі відреагувала щирим ентузіазмом та гірким задоволенням. Вона відчувала, що «маленький жарт», який вона пообіцяла влаштувати для містера Джуетта, насправді злий, і це її не бентежило. Сьогодні вона була в настрої для чогось злого.

Саллі торкнулася дверей учительської… тоді зупинилася.

«Що з тобою? – раптом замислилася вона. – У тебе є скалка… прекрасна свята скалка з прекрасними святими образами всередині. Хіба від такого людина не мала б почуватися краще? Спокійніше? Більше відчувати присутність Бога, Отця Вседержителя? Тепер ти не почуваєшся спокійніше і не відчуваєш нічиєї присутності. Ти поводишся так, ніби в тебе вся голова забита колючим дротом».

– Так, але це не моя провина, і це не через скалку, – пробурмотіла Саллі. – Це провина Лестера. Містера Лестера Придурка Претта.

Невисока дівчинка в окулярах та з великими брекетами відвернулася від плаката клубу позашкільної діяльності, який була розглядала, і з цікавістю подивилася на Саллі.

– А ти на що витріщилася, Ірвайно? – запитала Саллі.

Ірвайна кліпнула.

– Я ні-чого, міз Рет-Кліфф.

– То йди прогуляйся деінде, – гаркнула Саллі. – Заняття скінчилися, сама знаєш.

Ірвайна чкурнула коридором, один раз непевно й підозріло зиркнувши через плече.

Саллі відчинила двері учительської та ввійшла. Конверт, який тримала в руці, вона знайшла саме там, де містер Ґонт і сказав, за сміттєвими урнами позаду дверей їдальні. Вона самотужки написала на ньому ім’я містера Джуетта.

Вона ще раз швидко озирнулася через плече, щоб упевнитися, що та мала курва Еліс Теннер не збирається заходити. Тоді відчинила двері внутрішнього кабінету, побігла через кімнату і поклала манільський конверт Френкові Джуетту на стіл. Тепер залишилося ще дещо.

Саллі висунула верхню шухляду стола і дістала пару важких ножиць. Нахилилась і смикнула нижню ліву шухляду. Та була зачинена. Містер Ґонт її попередив, що таке може бути. Саллі глипнула через двері в зовнішнє приміщення учительської, побачила, що там досі нікого, двері в коридор зачинені. Добре. Чудово. Саллі увіпхнула кінці ножиць у щілину вгорі шухляди й щосили натиснула ними. Тріснуло дерево, і Саллі відчула, як її соски химерно й приємно затвердівають. Весело. Страшно, але весело.

Вона знову запхала ножиці всередину – цього разу кінці проникли глибше – і знову натиснула. Замок зламався, і шухляда викотилася на рейках, відкриваючи внутрішній уміст. У Саллі аж щелепа відвисла від приголомшливої несподіванки. Тоді вона захихотіла – видихуваними, здавленими звуками, що більше скидалися на крики, ніж на сміх.

– Ой, містере Джуетт! Ну ви й пустунчик!

У шухляді лежав стос грубих журналів, і «Пустунчик», власне, й писалося на верхньому. На розмитому зображенні на обкладинці був хлопчик приблизно дев’яти років. На ньому був мотоциклетний кашкет у стилі 50-х і більше нічого.

Саллі полізла в шухляду і витягнула журнали, яких було з десяток, а то й більше. «Веселі дітки», «Голі красунчики», «Розваги на природі», «Світ ферми Боббі». Вона розгорнула один і не могла повірити в те, що бачить. Звідки такі речі беруться? Вони точно не з магазину, навіть не з найвищої полиці (про яку преподобний Роуз іноді проповідує в церкві), де є табличка «ДЛЯ ПЕРЕГЛЯДУ ЛИШЕ З ВІСІМНАДЦЯТИ РОКІВ».

Раптом у неї в голові заговорив добре відомий голос: «Поквапся, Саллі. Засідання майже скінчилося, а ти ж не хочеш, щоб тебе спіймали, чи не так?»

А тоді до цього долучився ще один голос, жіночий. Саллі майже впізнавала чий. Почути цей другий голос було наче говорити з кимсь телефоном, коли тлом на іншому кінці дроту говорить інша людина.

«Не просто чесна, – промовив другий голос. – Вона навіть божественна».

Саллі вимкнула другий голос і зробила те, про що просив містер Ґонт – розкидала брудні журнали по всьому кабінету містера Джуетта. Тоді поклала ножиці на місце й швидко вийшла з кімнати, зачиняючи її за собою. Вона відчинила двері з учительської й зиркнула назовні. Нікого… але голоси з кабінету № 6 тепер гучніші, і люди сміються. Вони дійсно вже закінчують, засідання вийшло незвично коротке.

«Дякувати Богові за містера Ґонта!» – подумала вона й вислизнула в коридор. Саллі майже дійшла до дверей виходу, коли почула, як вони виходять із кабінету позаду неї. Саллі не озирнулася. Вона раптом усвідомила, що протягом останніх п’яти хвилин узагалі не думала про містера Лестера Придурка Претта і почувалася цілком непогано. Подумала, що, мабуть, піде додому і приготує собі прекрасну ванну з піною, залізе в неї зі своєю чарівною скалкою і наступні дві години взагалі не думатиме про містера Лестера Придурка Претта, як же приємно це буде! Так, саме так! Так, сам…

Що ти там зробила? Що було в тому конверті? Хто його поклав там, за їдальнею? Коли? І, найважливіше, Саллі, що ти там влаштувала?

На мить вона спинилася, відчуваючи, як дрібні краплинки поту виступають на лобі й у западинах скронь. Очі округлилися й набрали зляканого виразу, ніби в загнаного зайця. Тоді вони звузилися, і Саллі пішла далі. На ній були слакси, які дивно й химерно терлися, через що вона згадувала часті облизування з Лестером.

«Мені однаково, що я зробила, – подумала вона. – І взагалі, я сподіваюся, що це щось дійсно зле. Він заслуговує на злий жарт, коли зовні схожий на містера Везербі, але тримає в себе всі ті гидотні журнали. Сподіваюся, він задихнеться, коли зайде до себе в кабінет».

– Так, сподіваюся, він задихнеться нахуй, – прошепотіла вона.

Це вперше в житті вона насправді вголос промовила таке слово, і від цього соски напружилися й знову защипали. Саллі пішла скоріше, роздумуючи, що, можливо, ще чимсь може зайнятись у ванній. Їй раптом сяйнуло, що вона також має певні потреби. Вона не впевнена, як саме їх задовольнити… але думала, що дізнається.

Господь же, врешті-решт, допомагає тим, хто допомагає собі.

8

– Як по-вашому, це чесна ціна? – запитав містер Ґонт у Поллі.

Поллі вже почала відповідати, але замовкла. Здавалося, щось раптово відвернуло увагу містера Ґонта. Він дивився кудись далеко і безгучно перебирав губами, ніби молився.

– Містере Ґонт?

Він легенько стрепенувся. Тоді погляд повернувся до її очей, і на обличчі з’явилась усмішка.

– Перепрошую, Поллі. Мене іноді відносить кудись.

– Така ціна не просто чесна, – сказала Поллі. – Вона навіть божественна.

Вона дістала з сумочки чекову книжку й почала писати. Час від часу туманно замислювалася, що ж це вона коїть, але тоді відчувала, як її очі манить до себе погляд містера Ґонта. Коли Поллі піднімала голову і їхні погляди перетиналися, питання й сумніви відступали.

Чек, який вона подала йому, був виписаний на суму сорок шість доларів. Містер Ґонт акуратно склав його й заховав у кишеню на лацкані спортивного піджака.

– Не забудьте заповнити корінець, – сказав містер Ґонт. – Ваш довгоносий друг, без сумніву, захоче перевірити.

– Він прийде з вами зустрітися, – промовила Поллі, цілком підкоряючись словам містера Ґонта. – Алан вважає вас шахраєм.

– Він багато думає і багато планує, – відказав містер Ґонт, – але його плани зміняться, а думки знесе геть, ніби туман у вітряний ранок. Повірте мені на слово.

– Ви… ви його скривдите, чи не так?

– Я? Ви дуже помилкової думки про мене, Патриціє Чалмерз. Я пацифіст – один із найбільших пацифістів у світі. У мене на шерифа й рука не підніметься. Я просто маю на увазі, що сьогодні по обіді в нього будуть справи по той бік моста. Він ще про це не відає, але вони будуть.

– А.

– Отже, Поллі?

– Так?

– Ваш чек не передбачає повну оплату за азку.

– Ні?

– Ні.

У руках вона тримала чистий білий конверт. Поллі найменшого уявлення не мала, звідки він узявся, але це здавалося чимсь максимально звичним.

– Поллі, щоб завершити оплату за амулет, ви повинні допомогти мені декого трішечки розіграти.

– Алана? – Вона зненацька стривожилася, ніби лісовий заєць, що зачув сухий повів вогню в гарячий літній день. – Ви про Алана?

– Абсолютно точно не про нього, – відповів Ґонт. – Просити розіграти людину, яку ви знаєте, ба більше, людину, яку ви нібито любите, було б неетично, дорога моя.

– Так?

– Так… Хоча, на мою думку, Поллі, вам справді варто ретельно обдумати свої стосунки з шерифом. Може виявитися, що все зводиться до вельми простого вибору: малий бiль зараз, який може врятувати вас від значно більшого болю в майбутньому. Іншими словами, ті, у кого швидке весілля, потім мають довге голосіння.

– Я вас не розумію.

– Знаю. Пізніше зрозумієте краще, Поллі, після того як переглянете пошту. Розумієте, я не єдиний, у чиє життя він вирішив устромити свого капосного допитливого носа. Наразі пропоную обговорити той невеличкий розіграш, який я б хотів, щоб ви влаштували. Піджартувати потрібно з чоловіка, якого я нещодавно найняв. Його прізвище Меррілл.

– Туз Меррілл?

Його усмішка зів’яла.

– Не перебивайте мене, Поллі. Ніколи не перебивайте, коли я говорю. Якщо, звісно, не хочете, щоб ваші долоні розбухли, ніби повітряні камери, заповнені отруйним газом.

Вона скулилася від нього, широко розплющивши сонні, розфокусовані очі.

– Я… вибачте мені.

– Добре. Вибачення прийнято… цього разу. А тепер слухайте мене. Дуже уважно слухайте.

9

Френк Джуетт і Брайон Макґінлі, шкільний учитель географії й за сумісництвом тренер із баскетболу, ішли з кабінету № 6 в учительську одразу за Еліс Теннер. Френк либився й розповідав Брайонові жарт, який сьогодні почув від продавця підручників. Про лікаря, який не міг діагностувати хворобу жінки. Він звузив вибір до двох варіантів – СНІД або Альцгеймер, – але конкретніше сказати не міг.

– І от мужик тої баби відводить лікаря вбік… – розповідав Френк, заходячи в учительську.

Еліс нагиналася над столом, гортаючи повідомлення, і Френк стишив голос. Еліс любить придовбатися, коли йдеться про жарти, які бодай трішки непристойні.

– Ну? – Тепер уже настала черга Брайона пошкіритися.

– Так от. Він дуже засмучений. Каже лікареві: «Слухайте, блін, це найкраще, на що ви здатні? Хіба нема якогось варіанта визначити, що ж у неї конкретно?»

Еліс вибрала два рожеві бланки сповіщення й вирушила з ними в кабінет директора. Вона дійшла до одвірка, де й остовпіла, ніби наштовхнулася на невидиму стіну. Жоден з усміхнених білих і середніх років мешканців маленького міста цього не помітив.

– «Звісно, це легко, – каже лікар. – Вивезіть її миль на двадцять п’ять у ліс і там залиште. Якщо знайде дорогу назад, більше її не їбіть».

Брайон Макґінлі отупіло роззявився на боса, а тоді вибухнув щирим іржанням. Директор Джуетт приєднався. Вони реготали так голосно, що обидва не почули, як Еліс уперше покликала Френка. Вдруге з цим проблем не було. Вдруге вона ледь не пропищала його ім’я.

Френк кинувся до неї.

– Еліс? Що…

А тоді він побачив що, і його наповнив жахливий безживний страх. Слова зникли. Він відчув, як на шкірі мошонки повигулькували сироти, яйця ніби намагалися втягнутися назад туди, звідки з’явилися.

Журнали.

Таємні журнали з нижньої шухляди.

Вони були розкидані по всьому кабінеті, ніби кошмарне конфеті: хлопчики в уніформі, хлопчики на сінниках, хлопчики в солом’яних капелюхах, хлопчики на конях-качалках.

– Мати рідна, що це таке?

Голос, хрипкий від жаху й зачудування, пролунав ліворуч від Френка. Він повернув голову в той бік (сухожилля в шиї заскрипіли, ніби іржаві пружини захисних дверей) і побачив, як Брайон Макґінлі витріщається на навіжений розсип журналів. Очі в нього ледь не вивалювалися з орбіт.

«Жарт, – спробував вимовити Френк. – Чийсь дурний жарт, оце й усе, то не мої журнали. Ви подивіться на мене, і зрозумієте, що такі журнали ніяк не… ніяк не можуть зацікавити чоловіка… чоловіка мого… мого…»

Його чого?

Він не знав, та це й не мало жодного значення, бо він втратив здатність говорити. Зовсім утратив.

Троє дорослих стояли в шокованій тиші, наставляючись на кабінет директора школи Френка Джуетта. Журнал, що ризиковано балансував на краю крісла для відвідувачів, залопотів сторінками від вихору теплого повітря, що ввірвався крізь напівпрочинене вікно, і впав на підлогу. Обкладинка обіцяла «грайливих молоденьких хлопчиків».

«Жарт, так, я скажу, що це чийсь жарт, але чи вони мені повірять? А якщо шухляду виламали? Якщо так, вони повірять мені?»

– Місіс Теннер? – запитав дівчачий голос позаду них.

Усі троє – Джуетт, Теннер, Макґінлі – винувато розвернулися. Позаду стояло двоє восьмикласниць у червоно-білих костюмах чирлідерок. Еліс Теннер і Брайон Макґінлі майже одночасно поворухнулися, щоб прикрити вид у кабінет Френка (сам Френк Джуетт наче приріс до підлоги, скам’янів), але зовсім трішки запізнилися. Чирлідерки вибалушили очі. Одна з них – Дарлін Вікері – прикрила долонями свій маленький рожевий ротик і, не вірячи власним очам, перевела погляд на Френка Джуетта.

Френк подумав: «Чудово. Завтра до обіду всі в школі знатимуть. Завтра до вечері знатиме все місто».

– Дівчатка, вийдіть, – наказала місіс Теннер. – Хтось влаштував містерові Джуетту прикру капость – дуже прикру капость, – і я вам забороняю будь-кому про це розповідати. Зрозуміли мене?

– Так, місіс Теннер, – сказала Ерін Макевой.

Через три хвилини вона розповідатиме своїй найкращій подрузі Донні Бойло, що кабінет містера Джуетта оздобили фотографіями хлопчиків з масивними металевими наручниками і це єдиний їхній елемент одягу.

– Так, місіс Теннер, – сказала Дарлін Вікері.

Через п’ять хвилин вона розповідатиме своїй найкращій подрузі Наталі Пріст.

– Пішли, – промовив Брайон Макґінлі. Він намагався зробити голос жвавим, але той усе одно був густо просочений шоком. – Пішли-пішли.

Дівчата чкурнули геть, майнувши спідничками над міцними колінами.

Брайон повільно повернувся до Френка.

– Думаю… – почав він, але Френк не звернув уваги.

Він повільно, ніби вві сні, увійшов у свій кабінет. Зачинив двері з табличкою «ДИРЕКТОР» акуратними чорними літерами й почав повільно підбирати журнали.

«Може, просто даси їм письмове пояснення?» – кричала одна частина розуму.

Він проігнорував цей голос. Глибша частина, примітивний голос виживання, також говорила – що зараз він найвразливіший. Якщо поговорить з Еліс чи Брайоном зараз, якщо спробує пояснити, то його повісять, як Амана[128].

Еліс постукала в двері. Френк проігнорував її та продовжив свій сомнамбулічний обхід кабінету, піднімаючи журнали, які назбирав протягом останніх дев’яти років, через листи домовляючись про купівлю й забираючи їх у відділенні пошти в Ґейтз-Фоллз, кожного разу впевнений, що поліція штату або поштові інспектори обваляться на нього, як тюк цегли. Але такого ніколи не траплялося. А тепер… оце.

«Вони не повірять, що це належить тобі, – підказав примітивний голос. – Вони не дозволять собі в це повірити – якщо вони так вчинять, це поставить під загрозу цілу купу їхніх зручних містечкових уявлень про життя. Як тільки візьмеш себе в руки, маєш донести це до них. Але… хто б таке вчинив? Хто б міг вчинити щось подібне?» (Френкові навіть на думку не спадало запитати себе, який шалений потяг змусив його взагалі принести журнали сюди – сюди, серед усіх можливих місць вибрати це.)

Лиш одна людина спала на думку Френкові Джуетту – єдина людина в Року, що знала про його таємне життя. Джордж Т. Нельсон, учитель трудового навчання у вищій школі. Джордж Т. Нельсон, у якого за грубуватим мачистським екстер’єром ховається такий же ґей, як і Елтон Джон. Джордж Т. Нельсон, з яким Френк Джуетт якось відвідав своєрідну вечірку в Бостоні, вечірку такого штибу, де присутні чимало чоловіків середнього віку і невеличка група роздягнутих хлопчиків. Вечірка такого штибу, яка може загнати тебе до в’язниці до кінця життя. Вечірка такого штибу…

На підставці для письма на столі лежав конверт. По центру було написане його ім’я. Френк Джуетт відчув жахливе осідання внизу живота. Наче ліфт, що безконтрольно несеться вниз. Він підняв голову й побачив, що Еліс і Брайон зазирають у кабінет і на нього, майже торкаючись щоками. Очі вирячені, роти розтулені, і Френк подумав: «Тепер я знаю, як це – бути рибкою в акваріумі».

Він помахав їм, щоб ішли геть! Вони не пішли, і це чомусь його не здивувало. Це жахіття, а в жахіттях події ніколи не відбуваються так, як ти хочеш. Саме тому вони і є жахіттями. Його охопило жахливе відчуття втрати й дезорієнтації… але десь під ним, ніби жива іскра під копицею вогкого хмизу, палахкотів блакитний вогник люті.

Він сів за стіл і поклав стос журналів на підлогу. Побачив, що шухляда, в якій вони лежали, виламана, як він і боявся. Френк розірвав конверт і висипав його вміст. Здебільшого то були глянцеві фотографії. Фотографії його та Джорджа Т. Нельсона на вечірці в Бостоні. Вони саме розслаблялися з кількома гарними молодиками (найстаршому з гарних молодиків було біля дванадцяти), і на кожній фотографії обличчя Джорджа Т. Нельсона було прикрите, а от Френка Джуетта було видно чітко.

Це Френка також не надто здивувало.

У конверті була ще записка. Він дістав її та прочитав.

Френку, старий друже.

Вибач, але мені треба їхати з міста, і нема часу страждати хуйнею. Мені потрібно дві тисячі доларів. Принеси їх до мене додому сьогодні о сьомій вечора. Поки що ти ще можеш вийти сухим із води, буде важко, але насправді безпроблемно для такого слизького мудака, як ти, але запитай себе, чи сподобається тобі бачити копії всіх цих фотографій на кожному телефонному стовпі одразу під оголошеннями про «Нічку казино». Вони тебе з міста на рейці винесуть[129], друзяко. Запам’ятай, 2 000 у мене вдома найпізніше до 7:15, або пошкодуєш, що з хуєм народився.

Твій друг,

Джордж

Твій друг.

Твій друг!

Погляд постійно повертався до завершальних слів з якимсь недовірливим, подивованим жахом.

Ти клятий зрадливий Юда – і ДРУГ!

Брайон Макґінлі досі гупав у двері, але коли Френк Джуетт нарешті відірвав погляд від того, що лежало в нього на столі й привернуло увагу, Брайон зупинив долоню на півшляху. Обличчя директора було воскове, лише на щоках червоніли дві яскраві клоунські плями. Губи витягнулися, оголивши зуби у вузькій посмішці.

Він і близько не був схожий на містера Везербі.

«Мій друг», – подумав Френк. Однією рукою він зім’яв записку, а іншою запхав глянцеві фотографії назад у конверт. Тепер блакитна іскра гніву спалахнула помаранчевим. Вологий хмиз помалу займався. «Так, я там буду. Я там буду, щоб обговорити з тобою це питання, друже мій Джордже Т. Нельсоне».

– Саме так, – промовив Френк Джуетт. – Саме так. – Він заусміхався.

10

Була вже чверть по третій, і Алан вирішив, що Браян Раск, напевно, пішов іншим шляхом, бо потік учнів, що йшли додому, майже всох. Аж тут, саме коли він ліз у кишеню по ключі від авто, то побачив самотню постать, що їхала на велосипеді по Скул-стріт у його бік. Хлопець їхав повільно, ледь не тужився над кермом, а голову опустив так низько, що Алан не міг розгледіти обличчя.

Але він бачив, що лежить у кошику велосипеда: холодильник «Плеймейт».

11

– Усе зрозуміло? – запитав Ґонт у Поллі, що тримала в руках конверт.

– Так, я… я розумію. Так.

Але її сонне обличчя світилося тривогою.

– Здається, ви не раді.

– Ну… я…

– Такі речі, як азка, не завжди добре працюють у нещасливих людей, – сказав Ґонт.

Він показав на маленький випин, де срібна кулька лежала на її шкірі, і Поллі знову відчула, ніби щось усередині амулета дивним чином звивається. Водночас жахливі судоми болю охопили її долоні, розходячись ніби мережа безжальних сталевих гаків. Поллі голосно застогнала.

Містер Ґонт зігнув палець, яким показував на азку, й поманив. Вона знову відчула рух у кульці, цього разу відчутніший, і біль щез.

– Ви ж не хочете, щоб усе було як раніше, так, Поллі? – запитав містер Ґонт шовковим голосом.

– Ні! – викрикнула вона. Груди швидко здіймалися й опускалися. Долоні почали виконувати ошалілі рухи, ніби мили одна одну, і вона не відривала переляканих очей від його. – Будь ласка, ні!

– Бо справи з поганих можуть стати ще гіршими, правда?

– Так! Так, можуть!

– І ніхто вас не зрозуміє, правда? Навіть шериф. Він не розуміє, як це – лежати без сну о другій ночі, коли долоні палають пекельним вогнем, правда?

Поллі похитала головою й заплакала.

– Робіть як я кажу, і вам більше не доведеться так прокидатися, Поллі. І ще дещо: робіть як я кажу, і якщо хтось у Касл-Року дізнається, що ваша дитина згоріла живцем у квартирі в Сан-Франциско, то не від мене.

Поллі видала хрипкий розпачливий крик – крик жінки в безнадійно чіпких обіймах болісного жаху.

Містер Ґонт усміхнувся.

– Пекло буває різних видів, чи не так, Поллі?

– Звідки ви про нього знаєте? – прошепотіла вона. – Ніхто не знає. Навіть Алан. Я розповіла Аланові…

– Я знаю, бо знати – це моя справа. А його – підозрювати, Поллі. Алан так і не повірив у те, що ви розповіли.

– Він сказав…

– Упевнений, він наговорив багато всілякого різного, але він вам так і не повірив. Жінка, яку ви найняли нянею, була наркоманкою, правда? Це не ваша провина, але, звісно, все, що призвело до цієї ситуації, було питанням особистого вибору, правда, Поллі? Вашого вибору. Юнка, яку ви найняли дивитися за Келтоном, відрубилась і впустила цигарку – або, може, косяк – у відро для сміття. Саме її палець натиснув на гачок, можна сказати, але пістолет був заряджений через вашу гордість, вашу незмогу зігнути шию перед батьками та іншими гарними людьми Касл-Рока.

Поллі ридала дедалі сильніше.

– Однак чи не має молода жінка права на власну гордість? – м’яко запитав містер Ґонт. – Коли все інше втрачено, чи не має вона зовсім трішки права на це, на монету, без якої її гаманець зовсім порожній?

Поллі підняла заплакане зухвале обличчя.

– Я думала, що це моя справа, – сказала вона. – І досі так вважаю. Якщо це гордість, то й що з того?

– Так, – заспокоїв її він. – Говорите як справжня бійчиня… але вони би прийняли вас назад, чи не так? Ваші мама з татом? Мабуть, це було б неприємно, особливо через дитину, що завжди нагадуватиме їм, особливо через язики, що постійно ляскають у таких гарних тихих заводях, як оця… але це було б можливо.

– Так, і я б кожен день силкувалася забратися з-під маминого ковпака! – гаркнула Поллі лютим бридким голосом, майже зовсім не схожим на її звичайний тон.

– Так, – промовив містер Ґонт тим же заспокійливим голосом. – Тож ви залишилися там. У вас були Келтон і ваша гордість. А коли Келтон помер, гордість залишилася… правда?

Поллі заверещала від горя й страждання, а тоді заховала мокре обличчя в долоні.

– Болить гірше, ніж руки, правда? – запитав Ґонт.

Поллі кивнула, не прибираючи долонь.

Містер Ґонт заклав огидні довгі пальці собі за голову і заговорив тоном людини, що виголошує надгробну промову:

– Людство! Таке благородне! Таке охоче пожертвувати собою заради ближнього!

– Припиніть! – простогнала вона. – Можете припинити?

– Це таємниця, правда, Патриціє?

– Так.

Він торкнувся її лоба. Поллі здавлено охнула, проте не відсахнулася.

– Це одні з дверей у пекло, які ви б воліли тримати замкненими, правда?

Вона кивнула, не відриваючи очей від обличчя.

– Тоді робіть як я кажу, Поллі, – прошепотів він. Він забрав одну долоню від обличчя й почав її гладити. – Робіть як я кажу і тримайте рот на замку.

Він уважно подивився на її мокрі щоки й заплакані червоні очі. Невелика moue[130] огиди на мить випнулася в нього на губах.

– Не знаю, від чого мене більше верне – вiд жінок, що плачуть, або вiд чоловіків, що сміються. Поллі, витріть морду.

Повільно, замріяно вона дістала з сумки обшиту мереживом хустинку й почала втиратися.

– Добре, – відзначив він і підвівся. – Тепер дозволяю вам іти додому. У вас є робота. Але хочу, щоб ви знали: мені було неймовірно приємно вести справи з вами. Мені завжди подобалися пані, що горді собою.

12

– Агов, Браяне, хочеш, розіграш покажу?

Хлопець на велосипеді різко підняв голову, волосся злетіло йому з лоба, й Алан побачив у нього на обличчі вираз, який ні з чим не сплутаєш – голий, непідробний страх.

– Розіграш? – тремтячим голосом перепитав хлопець. – Який розіграш?

Алан не знав, чого хлопець боїться, але розумів одне: магія, на яку він часто покладався для зняття напруги в спілкуванні з дітьми, з невідомої причини цього разу чомусь зовсім не пасувала. Найкраще відсунути цю тему якнайдалі якнайшвидше і почати заново.

Він підняв лівицю – на якій був годинник – і всміхнувся в бліде й перелякане обличчя Браяна Раска, що уважно спостерігав.

– Бачиш, у рукаві в мене нічого нема, і руку бачиш аж до плеча. А тепер… престо!

Алан повільно провів відкритою правою долонею по лівій руці, великим пальцем без особливих зусиль висмикуючи маленький пакет з-під годинника. Затиснувши кулак, він потягнув за ледь не мікроскопічну петельку, що тримала пакет укупі. Накрив лівою долонею праву, а коли розвів їх, на місці, де лише мить тому не було нічого, розквіт неочікуваний великий букет квіток із цигаркового паперу.

Алан виконував цей фокус сотні разів, і ще ніколи це не вдавалося йому так добре, як у цей гарячий жовтневий день, але передбачувана реакція – секунда ошелешеного подиву, а далі усмішка, на третину вражена й на дві третини захоплена, – у Браяна на обличчі не з’явилася. Хлопець побіжно глипнув на букет (у тому погляді, здавалося, було полегшення, ніби думав, що фокус буде набагато неприємніший), а тоді повернув погляд на обличчя Алана.

– Чотко, правда? – запитав Алан. Він витягнув губи в широку усмішку, таку щиру, як протези його діда.

– Ага, – сказав Браян.

– Так-так. Бачу, що ти аж офігів.

Алан склав долоні докупи, спритно ховаючи букет. То було легко – надто легко, якщо чесно. Настав час купити новий фокус «Квітка-складанка», цьому вже недовго залишилося. Маленька пружина вже ослабла, а яскравий кольоровий папір скоро почне рватися.

Алан знову розкрив долоні, усміхаючись тепер радше з надією. Букет зник, залишився маленький пакетик паперу під ремінцем годинника. Браян Раск у відповідь не всміхнувся, його обличчя взагалі не мало якогось реального виразу. Залишки літньої засмаги не могли приховати блідість, так само як і те, що його шкіра зайняла незвичну позицію допубертатного спротиву: розсип прищів на лобі, ще більший – у кутику рота, вугрі по обидва крила носа. Під очима виднілися фіолетуваті кола, ніби востаннє добре спав він дуже давно.

«З цим малим далеко не все добре», – подумав Алан. Тут щось дуже розтягнуте або навіть зламане. Є два варіанти: або Браян Раск бачив людину, що познущалася з дому Джерзиків, або він сам це зробив. У будь-якому разі це успіх, проте Алан заледве міг собі уявити об’єм і вагу провини, яка тепер, напевно, мордує хлопця.

– Гарний фокус, шерифе Пенґборн, – промовив Браян безбарвним беземоційним голосом. – Справді.

– Дякую. Радий, що тобі сподобалося. Знаєш, про що я хочу з тобою поговорити, Браяне?

– Я… думаю, так, – сказав Браян, і Алан раптом відчув упевненість, що хлопець признається в тому, що це він порозбивав вікна. Просто тут, на вулиці, признається, й Алан зробить величезний крок у розкритті того, що сталося між Нетті і Вілмою.

Але Браян більше нічого не сказав. Він лише дивився на Алана втомленими червонуватими очима.

– Що сталося, синку? – запитав Алан тим самим тихим голосом. – Що сталося, поки ти був біля будинку Джерзиків?

– Не знаю, – відповів Браян. Голос був байдужий. – Але мені це снилося вчора вночі. І в неділю також. Мені снилося, що я заходжу в той будинок, але в сні бачу, що насправді спричинило весь шум.

– І що ж це, Браяне?

– Монстр, – відповів хлопець. Голос не змінився, але в кожному оці на нижніх повіках почало виростати по сльозі. – У сні я стукав у двері, а не проїхав повз, як я і вчинив, і двері відчиняються, і там монстр, і він… з’їдає… мене.

Сльози наповнили очі й повільно скотилися подразненою шкірою щік Браяна Раска.

«І так, – подумав Алан, – це може бути саме воно – простий переляк. Переляк, який буває в маленьких дітей, коли вони невчасно відчиняють двері спальні й бачать, як батько з матір’ю трахаються. Оскільки дитина замала, щоб знати, на що трах схожий, то думає, що вони б’ються. Може, навіть думає: якщо вони так скрикують і стогнуть, то намагаються вбити одне одного».

Але…

Але це здавалося неправильним. Це занадто просто. Відчувалося, наче цей малий бреше як дише, незважаючи на загнаний погляд, погляд, що промовляє: «Я хочу вам усе розповісти». Що це означає? Точно Алан не знав, але досвід підказував, що найімовірніший варіант – це те, що Браян знає, хто кидав каміння. Можливо, хтось, кого Браян відчуває зобов’язаним захистити. Або, можливо, та людина знає, що Браян її помітив, і Браян знає про це. Може, малий боїться наслідків для себе.

– Якась людина закидала камінням будинок Джерзиків, – сказав Алан тихим і (як він сподівався) заспокійливим голосом.

– Так, сер, – відповів Браян – майже зітхнув. – Здається, так. Думаю, таке могло статися. Я думав, вони сваряться, але, можливо, то хтось кидав каміння. Бум, трах, бам.

«Ритм задавала Фіолетова банда»[131], – подумав Алан, але не промовив.

– Ти думав, що вони сваряться?

– Так, сер.

– Ти дійсно так подумав?

– Так, сер.

Алан зітхнув.

– Ну, тепер ти знаєш, щó це було. І знаєш, що це був негарний вчинок. Кидати каміння у вікна – серйозна справа, навіть якщо це ні до чого особливо не призводить.

– Так, сер.

– Але цього разу це до чогось таки призвело. Ти знаєш, про що я, Браяне?

– Так, сер.

Ті очі на спокійному, блідому обличчі. Алан почав усвідомлювати дві речі: цей хлопець хоче розповісти, що сталось, але майже точно не збирається цього робити.

– Ти маєш дуже нещасний вигляд, Браяне.

– Так, сер?

– «Так, сер» означає, що ти нещасний?

Браян кивнув, і з його очей по щоках скотилося ще дві сльози. Алан відчув дві сильні суперечливі емоції: глибоке співчуття і дике роздратування.

– Чому ти нещасний, Браяне? Розкажи.

– Мені раніше постійно снився один гарний сон, – промовив Браян голосом, який ледве вдавалося розчути. – Дурний, але все одно гарний. Це про міс Реткліфф, мою логопединю. Тепер я розумію, що це дурощі, раніше не знав, і так було краще. Але знаєте що? Тепер я більше розумію.

Темні, страшно сумні очі знову піднялися, щоб заглянути в Аланові.

– Сон, який мені снився… про монстра, що кидає каміння… він мене лякає, шерифе Пенґборн… але от сумно мені через те, що я тепер знаю. Це ніби знати, як ілюзіоніст робить свої фокуси.

Він легенько кивнув головою, й Алан міг заприсягтися, що Браян дивиться на ремінець його годинника.

– Іноді краще залишатися в невіданні. Тепер я це розумію.

Алан поклав руку хлопцеві на плече.

– Браяне, давай закінчимо з хернею, добре? Скажи мені, що сталося. Скажи мені, що ти бачив і що зробив.

– Я прийшов запитати, чи не хочуть вони, щоб їм узимку розчищали під’їзну доріжку, – промовив хлопець механічним несвідомим голосом, що страшно налякав Алана.

Малий мав вигляд як у будь-якої американської дитини віком одинадцять-дванадцять: кросівки «Конверс», джинси, футболка з Бартом Сімпсоном, – але говорив наче робот, якого погано запрограмували і який тепер під загрозою перевантаження. Уперше Алан замислився, чи не когось зі своїх батьків Браян Раск побачив із камінням біля будинку Джерзиків.

– Я почув шум, – продовжив Браян. Він говорив простими оповідними реченнями, як поліцейських детективів навчають говорити в суді. – То був страшний шум. Удари, грюкіт, щось розбивалося. Тому я якнайшвидше поїхав звідти. Пані сусідка була на ґанку. Вона запитала мене, що діється. Думаю, вона також була налякана.

– Так, – сказав Алан. – Джилліан Міслабурскі. Я з нею розмовляв.

Він торкнувся холодильника «Плеймейт», що косо лежав у кошику Браянового велосипеда. Повз його увагу не пройшло те, як у Браяна напружилися губи.

– Цей холодильник був із тобою в неділю вранці, Браяне?

– Так, сер, – відповів Браян.

Тильним боком долонь він витер щоки та обережно вдивлявся в Аланове обличчя.

– Що ж ти в ньому возив?

Браян не відповів, проте Аланові здалося, що губи в нього затремтіли.

– Браяне, що було всередині?

Браян іще трохи помовчав.

– У ньому було каміння?

Повільно, обдумано Браян похитав головою.

Алан запитав утретє:

– Що було всередині холодильника?

– Те саме, що й зараз, – прошепотів Браян.

– Можна відкрити й подивитися?

– Так, сер, – мляво вимовив Браян. – Мабуть, можна.

Алан з одного боку відкрутив кришку й зазирнув у холодильник. Той був ущерть заповнений бейсбольними картками: «Топпс», «Флір», «Донрасс».

– Це мої обмінні картки. Я майже завжди ношу їх із собою, – сказав Браян.

– Ти… носиш їх із собою.

– Так, сер.

– Навіщо, Браяне? Навіщо тобі всюди їздити з холодильником з бейсбольними картками?

– Я ж вам сказав: вони на обмін. Ніколи не знаєш, коли вдасться з кимсь обмінятися на щось круте. Я досі шукаю картку Джо Фоя – він був у складі команди під час «Неймовірної мрії» сезону 67-го – і Майка Ґрінвела, картку новачка. Алігатор, як його називали, – мій улюблений гравець.

І тепер Аланові здалося, що він побачив в очах у хлопця слабкий, короткочасний проблиск задоволення, ледь не чув, як телепатичний голос повторює: «Намахав! Намахав!» Але, звісно, це він сам, це лише його злість кривляє хлопчиків голос.

Справді?

Ну а що ти взагалі очікував побачити в холодильнику? Купу каміння з прикріпленими записками? Ти дійсно думав, що він їде, щоб учинити те саме в іншому будинку?

Так, визнав він. Частково він думав саме про це. Браян Раск, маленький жах Касл-Рока. Скажений каменомет. І найгірше ось що: він був майже цілком упевнений, що Браян Раск знає, що діється в його, Алановій голові.

«Намахав! Намахав тебе, шерифе!»

– Браяне, будь ласка, розкажи, що тут відбувається. Якщо знаєш, прошу, розкажи.

Браян закрив кришку холодильника й промовчав. Пластик м’яко клацнув у ледачому осінньому дні.

– Не розповіси?

Браян повільно кивнув. Маючи на увазі, подумав, Алан, що так, він не може розповісти.

– Скажи мені хоча б одне: ти наляканий? Ти боїшся, Браяне?

Браян кивнув удруге, так само повільно.

– Скажи мені, чого ти боїшся, синку. Можливо, я зможу з цим розібратися. – Пальцем він легенько постукав по значку на лівому боці форменої сорочки. – Думаю, саме за це мені й платять, щоб я всюди носив цю зірку. Бо іноді я здатен розібратися зі страшними речами.

– Я… – почав Браян, але зненацька з вищанням ожило поліцейське радіо, яке Алан установив під приладовою панеллю універсала «Таун енд Кантрі» три-чотири роки тому.

– Машина-один, машина-один, я база. Як чуєте? Прийом?

Браян відірвав погляд від Аланових очей. Він обернувся в бік універсала й голосу Шили Бріґгем – голосу влади, голосу поліції. Алан зрозумів, що, навіть якщо хлопець був за крок до того, щоб щось йому розповісти (і, можливо, то було просто видавання бажаного за дійсне – так вважати), зараз це бажання щезло. Обличчя хлопця закрилося, як мушля молюска.

– Іди додому, Браяне. Ми ще поговоримо про цей… про цей твій сон… трішки пізніше. Добре?

– Так, сер, – відповів Браян. – Мабуть, так.

– А тим часом можеш подумати про те, що я тобі сказав: більша частина роботи шерифа – це проганяти страшні речі.

– Я мушу йти додому, шерифе. Якщо мене довго не буде вдома, мама злитиметься.

Алан кивнув.

– Ну, цього нам не потрібно. Іди, Браяне.

Він провів хлопця поглядом. Браян опустив голову, і знову здалося: він не стільки їде на велосипеді, скільки насилу тягнеться з ним між ногами. Щось тут неправильно, настільки неправильно, що потреба дізнатися, що сталося з Вілмою та Нетті, стала другорядною порівняно з тим, щоб дізнатися, звідки отой змучений, загнаний вираз на обличчі дитини.

Жінки, врешті-решт, померли й поховані. Браян Раск іще живий.

Алан підійшов до пошарпаного універсала, який треба було продати рік тому, нахилився, взяв мікрофон рації й затиснув кнопку передачі.

– Так, Шило, це машина-один. Чую добре. Прийом?

– Телефонував Генрі Пейтон, Алане, – повідомила Шила. – Просив передати, що це щось термінове. Хоче, щоб я перемкнула його на тебе. Десять-чотири?

– Уперед, – сказав Алан. Він відчув, як прискорюється пульс.

– Це може зайняти кілька хвилин, десять-чотири?

– Нічого. Я буду на місці. Машина-один, на місці.

Він сперся збоку на машину в рябій тіні, тримаючи мікрофон у руці, очікуючи, що ж такого важливого може бути в житті Генрі Пейтона.

13

Коли Поллі дісталася додому, було двадцять хвилин по третій, і її ніби розривало між двома напрямками. З одного боку, вона відчувала глибоке пульсування потреби взятися за завдання, яке їй дав містер Ґонт (їй не подобалося називати це його словом «розіграш», бо Поллі Чалмерз не якась бешкетниця), щоб виконати його і щоб азка нарешті належала їй. Те, що торгівля не закінчилася, доки містер Ґонт так не сказав, навіть не спадало їй на думку.

З іншого боку, вона відчувала глибоке пульсування потреби зв’язатися з Аланом, щоб чітко розповісти йому, що сталось… або принаймні те, що вона пам’ятає. Що їй таки вдалося запам’ятати (воно сповнювало соромом і ницим страхом, але вона це добре запам’ятала), то це ось: містер Ліленд Ґонт ненавидить коханого чоловіка Поллі і містер Ґонт робить щось – щось – дуже неправильне. Алан має знати. Навіть якщо азка припинить працювати, він мусить знати.

«Ти ж не серйозно».

Але так – якась її частина була цілком серйозною. Та частина, що страхалася Ліленда Ґонта, хоча вона й не могла чітко пригадати, що ж призвело до такого відчуття страху.

«Хочеш повернути все так, як було, Поллі? Хочеш повернутися до стану, коли в тебе руки ніби наповнені шрапнеллю?»

Ні… але так само вона не бажає Аланові зла. Так само вона не хоче, щоб містер Ґонт робив те, що запланував, якщо воно (а вона підозрювала, що саме так) нашкодить містові. Так само вона не хоче бути частиною цього плану, якщо піде в старий покинутий будинок Кемберів на кінці міської дороги № 3 і влаштує там якийсь розіграш, якого сама навіть не розуміє.

Тож ці суперечливі бажання, кожне з підтримкою власного загрозливого голосу, тягли Поллі в різні боки, поки вона повільно поверталася додому. Якщо містер Ґонт її якось загіпнозував (вона була в цьому впевнена, коли вийшла з крамниці, але з часом дедалі більше стала сумніватися), вплив гіпнозу вже розвіявся (Поллі в це дійсно вірила). І вона ще ніколи в житті не почувалася настільки нездатною вирішити, що робити далі. Наче всі запаси речовини, яка допомагає приймати рішення, викрали з її мозку.

Урешті-решт Поллі пішла додому, як містер Ґонт і радив (хоча вона вже не могла чітко пригадати пораду). Вона перевірить пошту, тоді потелефонує Аланові й розповість, що містер Ґонт сказав їй зробити.

«Якщо ти це зробиш, – похмуро відзначив внутрішній голос, – азка справді припинить працювати. І ти це знаєш».

Так… але все одно залишається питання правоти й неправоти. Воно нікуди не зникає. Вона потелефонує Аланові, вибачиться, що була різкою, а тоді розповість, чого містер Ґонт від неї хоче. Може, навіть віддасть конверт, який містер Ґонт передав їй, той, який вона мусить покласти в бляшанку.

Напевно.

Почуваючись уже краще, Поллі вставила ключ у замок вхідних дверей свого будинку – знову тішачись легкістю цієї маніпуляції, майже не усвідомлюючи її – і повернула. Пошта лежала на звичному місці на килимі: сьогодні не дуже багато. Зазвичай різного поштового сміття більше після того, як відділення пошти має вихідний. Поллі нахилилася й підняла. Брошура кабельного телебачення з усміхненим, надзвичайно привабливим обличчям Тома Круза спереду, каталог від «Горчоу Колекшн» і ще один від «Шарпер Імедж». А також…

Поллі побачила той лист, і в животі почав розростатися клубок жаху. Патриції Чалмерз із Касл-Рока, від Департаменту захисту дітей Сан-Франциско… Ґірі, 666. Вона дуже добре пам’ятала вулицю Ґірі, 666 після своїх походів туди. Загалом Поллі ходила туди тричі. Три співбесіди з трьома бюрократами програми допомоги малозабезпеченим дітям, двоє з яких – чоловіки, котрі дивилися на неї так, як дивляться на обгортку від цукерки, що причепилася до твого найкращого взуття. Третьою бюрократкою була неймовірно дебела темношкіра жінка, яка знала, як правильно слухати та сміятись, і саме від цієї жінки Поллі нарешті отримала схвалення. Але в пам’яті їй дуже-дуже добре відбилася вулиця Ґірі, 666, другий поверх. Вона пам’ятала, як на лінолеум у кінці коридору довгою молочною плямою лягало світло з великих вікон. Пам’ятала відлуння друкарських машинок із кабінетів, де двері завжди були відчинені. Пам’ятала групку чоловіків, що курили цигарки біля наповненої піском урни у дальньому кінці коридору, і як вони на неї дивилися. Найбільше вона пам’ятала, як було почуватися одягненою в єдиний гарний костюм – темний поліестеровий костюм зі штанами, білу шовкову блузку, колготи «Л’Еґґз Нерлі Нюд», низькі підбори – і наскільки їй було лячно й самотньо, бо тьмяний коридор на другому поверсі Ґірі, 666 здавався місцем без серця й душі. Її заяву на матеріальну допомогу малозабезпеченим дітям тут нарешті затвердили, але запам’ятала вона з цього, звісно, відмови: погляди чоловіків, що повзали їй по грудях (вони були краще одягнені, ніж Норвілл у закусочній, але, на її думку, за винятком цього особливої різниці між ними не було), роти чоловіків, які відкопилювались у ввічливому несхваленні, коли вони розглядали проблему Келтона Чалмерза, позашлюбного нащадка цієї малої розбещенки, цієї вискочки, яка не схожа на гіпі поки що, ой ні, але яка, без сумніву, тільки-но вийде звідси, скине свою шовкову блузку та гарний брючний костюм, не кажучи вже про бюстгальтер, і вдягне пару тісних штанів-кльош і вузликову кофтину, крізь яку виднітимуться соски. Її очі говорили про все це й навіть більше, і хоча відповідь від департаменту прийшла поштою, Поллі одразу знала, що їй відмовлять. Вона плакала, покидаючи будівлю в перших двох випадках, і тепер їй здавалося, що вона може пригадати кислотний потік кожної сльози, які стікали їй по щоках. Це, а ще те, як люди на вулиці дивилися на неї. Жодної чуйності в їхніх очах, лише конкретна тупа зацікавленість.

Тож їй ніколи більше не хотілося говорити про ті часи або той тьмяний коридор на другому поверсі, але зараз його образ повернувся до неї – настільки чітко, що вона відчула запах мастики для підлоги, побачила молочне відображення світла з великого вікна, почула відлуння мрійного звуку старих ручних друкарських машинок, що прожовують черговий день свого життя в нутрощах бюрократії.

Що їм треба? Святий Боже, що людям із Ґірі, 666 може бути потрібно від неї аж тепер?

«Порви його!» – ледь не закричав голос у неї в голові, і ця команда була настільки наказова, що Поллі була дуже близькою до того, щоб саме так і вчинити. Натомість вона розкрила конверт. Усередині лежав аркуш. Ксерокопія. І хоча конверт було адресовано їй, вона вражено зрозуміла, що сам лист – ні. Він був шерифові Алану Пенґборну.

Очі опустилися в низ листа. Ім’я, набране під кривим підписом, було Джон Л. Перлматтер, і воно про щось їй дуже слабко нагадувало. Очі опустилися нижче, і вона побачила в самому низу листа приписку «копія: Патриції Чалмерз». Що ж, це ксерокопія, не точна копія, але це все одно пояснювало бентежне питання про те, що це лист для Алана (і викликало першу плутану думку про те, що їй його доставили помилково). Але що, заради Бога…

Поллі сіла на старий ослін «Шейкер» у передпокої й почала читати. Поки читала, її обличчям, ніби групи хмар у неспокійний вітряний день, пронеслася дивовижна серія емоцій: розгубленість, розуміння, сором, страх, гнів і врешті лють. Вона закричала раз «Ні!» вголос, а тоді повернулася й змусила себе перечитати листа, повільно, аж до кінця.

Департамент захисту дітей Сан-Франциско

Ґірі-стріт, 666

Сан-Франциско, Каліфорнія 94112

23 вересня 1991 року

Шерифові Алану Дж. Пенґборну

Шерифська управа округу Касл

Муніципалітет, 2

Касл-Рок, Мейн, 04055

Шановний шерифе Пенґборн.

Я отримав Ваш лист від 1 вересня і повідомляю Вас, що не можу запропонувати допомогу в цьому питанні. Відповідно до політики нашого департаменту, ми маємо право надавати інформацію про заявників програми допомоги малозабезпеченим дітям лише в тих випадках, коли це є вимогою чинної ухвали суду. Я показав Ваш лист Мартінові Д. Чанґу, нашому головному юристові, який проінструктував мене поінформувати Вас, що копії вашого листа було передано генеральному прокуророві штату Каліфорнія. Містер Чанґ запитав його думку щодо того, чи Ваш запит може вважатися незаконним як такий. Яким би не був результат цього запиту, я мушу повідомити Вас, що, на мою думку, Ваша зацікавленість у житті цієї жінки в Сан-Франциско є недоречною та образливою.

Я раджу Вам, шерифе Пенґборн, облишити це питання, щоб не створювати юридичних ускладнень.

З повагою,

Джон Л. Перлматтер,

заступник директора

копія: Патриції Чалмерз

Учетверте прочитавши цей жахливий лист, Поллі підвелася з ослінчика й пішла на кухню. Вона йшла повільно і граційно, ніби пливла. Спочатку очі були приголомшені й збентежені, але коли вона зняла слухавку з телефона на стіні і на збільшених клавішах набрала номер шерифської управи, вони проясніли. Тепер вони світилися простим і непомильним виразом – гнівом настільки сильним, що межував із ненавистю.

Її коханець рознюхує про її минуле – сама думка про це здавалась одночасно неймовірною, проте дивним, огидним чином правдоподібною. За останні чотири-п’ять місяців Поллі багато порівнювала себе з Аланом Пенґборном і часто програвала. Його сльози та її захисний спокій, який приховував стільки сорому, болю й таємної зухвалої гордості. Його чесність та її маленький стосик брехні. Яким святим він здавався! Наскільки бентежно ідеальним! Наскільки ж лицемірне її завзяття переконати його, щоб забув про минуле!

І весь цей час він рознюхував, нишпорив у пошуках справжньої історії Келтона Чалмерза.

– Мерзота, – прошепотіла вона, і коли пішли гудки, кісточки пальців, що стискали слухавку, побіліли від зусилля.

14

Лестер Претт зазвичай виходив зі школи Касл-Рока в компанії кількох друзів. Вони всі їхали в «Маркет Гемпгіллів» купити содової, тоді до когось у будинок чи на квартиру, щоб там кілька годин співати церковні гімни, грати в ігри чи просто точити ляси. Сьогодні, проте, Лестер вийшов зі школи на самоті з рюкзаком за спиною (він зневажав традиційні вчительські портфелі) та опущеною головою. Якби Алан бачив, як Лестер повільно бреде по шкільному газону в бік учительської стоянки, його би вразила схожість між цим чоловіком і Браяном Раском.

Того дня Лестер тричі намагався вийти на зв’язок із Саллі, щоб дізнатися, чому, заради Гошемської землі, вона така розлючена. Останній раз припав на його ланч під час п’ятої перерви. Він знав, що вона в середній школі, але найближче, наскільки йому вдалося підібратися, це зворотний дзвінок від Мони Лолесс, яка навчала математики шості й сьомі класи та дружила з Саллі.

– Вона не може підійти до телефона, – сказала йому Мона, демонструючи все можливе тепло морозильника, набитого фруктовим льодом.

– Чому? – запитав він, ледь не заскавулівши. – Ну, Моно, скажи чому?

– Не знаю. – Її тон переріс із фруктового льоду в морозильнику до мовленнєвого еквівалента рідкого азоту. – Знаю тільки, що вона ночувала в Айрін Лутдженс, має такий вигляд, ніби всю ніч проплакала, і каже, що не хоче з тобою розмовляти.

«І це все твоя провина, – повідомляв морозний тон Мони. – Я це знаю, бо ти чоловік, а всі чоловіки – гівна кавалки, і ти просто черговий приклад, що підтверджує загальне правило».

– Та я взагалі не маю поняття, про що це! – крикнув Лестер. – Передаси їй хоч це? Скажи їй, що я не знаю, чому вона на мене зла! Скажи їй, що б це не було, тут якась плутанина, бо я не розумію!

Запанувала довга пауза. Коли Мона знов озвалась, її голос трішки потеплішав. Не особливо, але набагато краще, ніж рідкий азот.

– Добре, Лестере. Передам.

Тепер він підняв голову, трохи сподіваючись побачити Саллі на пасажирському кріслі «мустанга», готову цілуватися й миритися, проте авто було порожнє. Поблизу був лише придуркуватий Слопі Додд, що клеїв дурня на своєму скейтборді.

Ззаду до Лестера підійшов Стів Едвардс і поплескав його по плечі.

– Лесе, чувак! Не хочеш зайти до мене на кока-колу? Кілька хлопців казали, що прийдуть. Треба обговорити ці жахливі католицькі нападки. Великі збори сьогодні в церкві, не забудь, і, коли дійде до вирішення того, що робити, було б добре, якби ми, молодь, представили якийсь об’єднаний фронт. Я вже говорив про це Донові Гемпгіллу, і він дав добро, сказав, що це було б непогано.

Він дивився на Лестера так, ніби очікував, що той погладить його по голові.

– Сьогодні не можу, Стіве. Мабуть, іншим разом.

– Та ну, Лесе, ти що, не розумієш? Іншого разу може не бути! Папські хлопці вже не просто дурницями займаються!

– Я не зможу прийти, – відповів Лес.

«І якщо тобі вистачає розуму, – додало його обличчя, – краще припини на мене тиснути».

– Ну, але… чому?

«Тому що я маю дізнатися, якого чорта я зробив, що моя дівчина така зла, – подумав Лестер. – І я дізнаюся, навіть якщо правду доведеться з неї витрусити».

Уголос він сказав:

– Маю справи, Стіве. Важливі. Повір мені на слово.

– Якщо це через Саллі, Лесе…

Лестерові очі загрозливо блимнули.

– Про Саллі краще замовкни.

Стів, невинний молодик, якого розпалила суперечка через «Нічку казино», ще не горів настільки яскраво, щоб переступити межу, яку Лестер Претт чітко окреслив. Але він так само не був готовий здаватися. Без Лестера Претта стратегічна нарада молоді буде курям на сміх, і байдуже, скільки учасників з’явиться. Переходячи на розважливіший тон, він сказав:

– Чув про анонімну записку, яку отримав Білл?

– Так, – відповів Лестер.

Преподобний Роуз знайшов її на підлозі переднього коридору пасторату – уже сумнозвісну записку «Бабтизька криса». Преподобний по черзі передав її на поспішно зібраному суто чоловічому засіданні молоді, оскільки, як він сказав, у таке неможливо повірити, якщо ту мерзенну річ не побачиш на власні очі. Важко повністю зрозуміти, додав преподобний Роуз, глибину, на яку католики готові опусти-итися, щоб придушити праведне протистояння їхній натхненній сатаною нічці азарту. Можливо, якщо ці «гарні молодики» на власні очі побачать цей мерзенний згусток скверни, то зможуть усвідомити, проти чого виступають.

– Бо ж чи не кажемо ми: попереджений – зна-ачить захищений? – урочисто завершив преподобний Роуз.

Тоді він дістав записку (вона була в поліетиленовому пакетику, ніби людям, які мають з нею справу, потрібно остерігатися інфекції) й передав присутнім.

Дочитавши, Лестер був більш ніж готовий вирушати бити католиків по їхніх дзвонах, але зараз уся ця затія здавалася віддаленою й трохи дитячою. От кому насправді є діло до того, що католики пограють трохи на вдавані гроші й пороздають кілька нових шин і трохи кухонної техніки? Якщо вибір стоїть між католиками і Саллі Реткліфф, Лестер знав, про кого треба турбуватися.

– …зустріч, на якій обговоримо та організуємо наступний крок! – продовжував Стів. Він знову почав розігріватися. – Лесе, нам тут потрібно перехопити ініціативу… ми мусимо! Преподобний Білл переживає, що це так зване свідоме католицьке чоловіцтво потім уже не говоритиме. Наступним їхнім кроком може бути…

– Слухай, Стіве, роби що тобі хочеться, але відстань від мене!

Стів замовк і вирячився на нього, очевидно шокований, і цілком зрозуміло очікував, що Лестер, зазвичай найурівноваженіший з усіх хлопців, усвідомить помилку й вибачиться. А коли зрозумів, що ніякого вибачення не передбачається, почав відходити в бік школи, збільшуючи дистанцію між собою і Лестером.

– Хлопче, та в тебе настрій псячий, – промовив він.

– Правильно! – огризнувся Лестер у відповідь. Він стиснув долоні в кулаки й притиснув їх до стегон.

Проте Лестер був не просто злий. Йому боліло, бляха, боліло всюди, а найбільше болів розум, і хотілося комусь зацідити. Не старому бідному Стівові Едвардсу. Просто здавалося, ніби ця випадкова зустріч і сварка зі Стівом якось перемкнула його всередині. Той перемикач відправив електрику на багато розумових приладів, які зазвичай були вимкнені й мовчазні. Уперше, відколи він закохався в Саллі, Лестер – зазвичай найсумирніший із компанії – розлютився й на неї також. Яке вона має право казати йому йти в пекло? Яке вона має право називати його мудаком?

Вона злиться через щось, так? Так, злиться. Можливо, він зробив чи сказав щось, що її розлютило. Лестер навіть найменшого поняття не мав, у чому тут може бути проблема, але скажімо (просто задля аргументу), що знає. Чи дає це їй право плюватися жовчю на нього, не даючи навіть можливості спочатку попросити про пояснення? Чи дає це їй право ночувати в Айрін Лутдженс, щоб він не міг її знайти, чи не відповідати на телефонні дзвінки, чи наймати Мону Лолесс переговорницею між ними?

«Я її знайду, – подумав Лестер, – і дізнаюся, що її так заїло. Коли зрозумію, ми зможемо з цим розібратися. А після цього я проведу їй таку саму лекцію, яку проводжу своїм новачкам, коли починаються тренування з баскетболу: довіра – це ключ до командної роботи».

Він скинув рюкзак, шпурнув його на заднє сидіння й сів у машину. Сідаючи, він помітив, як із-під пасажирського сидіння щось виступає. Щось чорне. Схоже на гаманець.

Лестер спритно дістав його, спершу подумавши, що то, напевно, гаманець Саллі. Якщо вона залишила його в нього в машині десь під час довгих святкових вихідних, мабуть, тепер уже його шукає. Нервує, напевно. І якщо він зможе зняти цю нервовість щодо загубленого гаманця, решта розмови може пройти трохи легше.

Але гаманець належав не Саллі, це він побачив одразу, як уважніше роздивився річ, що лежала під пасажирським сидінням. Цей чорний шкіряний, а в Саллі потертий, із блакитної замші й набагато менший.

Лестер із цікавістю розкрив його. Перше, що він побачив усередині, завдало йому потужного удару в сонячне сплетіння. Це було посвідчення департаменту шерифа Джона Лапойнта.

Що, заради всього святого, Джон Лапойнт робив у його машині?

«Машина була в Саллі всі вихідні, – прошепотів голос у голові. – То як думаєш, якого чорта він робив у тебе в машині?»

– Ні, – промовив він. – Ні-ні-ні, в жодному разі, вона б так не вчинила. Вона б не зустрічалася з ним. В жодному, бляха, разі.

Але вона таки зустрічалася з ним. Вона і заступник Джон Лапойнт зустрічалися понад рік, попри дедалі гостріші стосунки між католиками і баптистами Касл-Рока. Вони розійшлися ще до гамору через «Нічку казино», але…

Лестер вийшов з авто й почав перебирати прозорі кишеньки гаманця. Відчуття недовіри росло. Там було Лапойнтове водійське посвідчення – на фото в нього були дрібні вусики, які він нарощував, коли зустрічався з Саллі. Лестер знав, що деякі хлопці називають такі вусики «піськолоскотусики». Там був Лапойнтів дозвіл на риболовлю. Фотографія батьків Лапойнта. Його дозвіл на полювання. А ще… ще…

Лестер витріщився на фотографію, яка йому трапилася. То було фото Джона і Саллі. Знімок цього хлопця і його коханої дівчини. Вони стояли перед якимсь тиром на ярмарку. Дивилися одне на одного й сміялися. Саллі тримала в руках великого м’якого плюшевого ведмедя. Лапойнт, мабуть, щойно виграв його для неї.

Лестер витріщився на фотографію. По центру лоба в нього виступила помітна вена, яка рівно запульсувала.

Як вона його назвала? Зрадливим мудаком?

– Чия б гарчала, а чия б мовчала, – прошепотів Лестер Претт.

Усередині почав розростатися гнів. Це сталося дуже швидко. А коли хтось торкнувся його плеча, Лестер розвернувся, впускаючи гаманець і стискаючи кулаки. Він ледь не влупив невинного заїку Слопі Додда по саму зав’язку.

– Т-тренере П-Претт? – запитав Слопі. Очі в нього були великі й круглі, але він не був переляканий. Зацікавлений, але не переляканий. – З в-вами все д-до-добре?

– Усе нормально, – процідив крізь зуби Лестер. – Іди додому, Слопі. Тобі з тим скейтбордом нема чого робити на вчительській стоянці.

Він нахилився, щоб підняти гаманець, але Слопі був на два фути ближче, тож зробив це швидше. Він допитливо подивився на фотографію на водійському посвідченні Лапойнта перед тим, як передати гаманець тренерові Претту.

– Ага, – сказав Слопі. – Це той самий д-дядь-к-ко, т-так.

Хлопчик заскочив на свою дошку й уже хотів їхати геть. Проте Лестерові вдалося схопити його за футболку. Дошка порснула йому з-під ніг, покотилася сама, залетіла у вибоїну й перевернулася. Футболка Слопі з гуртом «АС/DC» – на якій був напис «ПРИРЕЧЕНІ НА РОК ВІТАЮТЬ ТЕБЕ» – розірвалася біля шиї, але хлопець наче й не звернув на це уваги. Він навіть не особливо здивувався з таких дій Лестера, не перелякався й поготів. Лестер цього не помітив. Лестер був далеким від того, щоб помічати нюанси. Він із тих кремезних і зазвичай сумирних чоловіків, у яких під сумирністю ховається запальний і неприємний характер, руйнівне емоційне торнадо напоготові. Деякі чоловіки проживають ціле життя, навіть не здогадуючись про те гидке око циклону. Лестер, проте, вже дізнався про своє (чи то радше воно дізналося про нього) і тепер опинився цілком у його хватці.

Стискаючи жмуток футболки Слопі в кулаку, що був завбільшки з банку консервованої шинки «Дейзі», він нахилився обличчям, що стікало потом, до личка Слопі. Вена по центру лоба пульсувала як ніколи.

– Ти про що «той самий дядько, так»?

– Це той самий д-дядько, з яким м-міс Р-Ре-Рет-кліфф зу-зустрічалася після школи в п-п-п’ятницю.

– Він бачився з нею після школи? – хрипко запитав Лестер. Струсонув хлопця так сильно, що в того аж зуби застукотіли. – Упевнений?

– Так. Вони с-сіли у в-вашу м-ма-машину, тренере П-Претт. Той д-дядько був за к-кермом.

– За кермом? Він водив мою машину? Джон Лапойнт водив мою машину, поки всередині сиділа Саллі?

– Ну так, той д-дя-дядько, – сказав Слопі, вказуючи на фотографію на водійському посвідченні. – Але п-перед тим як вони с-сіли, в-він її п-по-поцілував.

– Справді, – промовив Лестер. Його обличчя стало зовсім спокійним. – Справді, поцілував.

– Ой, т-ти-тиак, – сказав Слопі. Широка (і радше непристойна) усмішка світилася в нього на обличчі.

М’яким, шовковим, зовсім не схожим на звичний грубий «хлопці, а ходімо їм всиплемо» голосом Лестер запитав:

– І вона поцілувала його у відповідь? Як думаєш, Слопі?

Слопі радісно закотив очі.

– Я б с-с-казав, що т-та-так! Вони там реально с-со-салися, т-тренере Пр-Претт!

– Сосалися, – задумано промовив Лестер новим м’яким голосом із шовку.

– Ага.

– Реально сосалися, – уражено прорік Лестер новим м’яким голосом із шовку.

– Ще й й-як.

Лестер відпустив Слопстера (як його називали нечисленні друзі) і виструнчився. Вена по центру лоба пульсувала й качала кров. Він почав посміхатися. Посмішка була неприємна, ніби виставляла напоказ набагато більше білих квадратних зубів, ніж мало б бути у звичайного чоловіка. Блакитні очі стали дрібними примруженими трикутниками. «Бобрик» на голові кричав урізнобіч.

– Т-т-тренере Претт? – запитав Слопі. – Щ-щось не т-т-ак?

– Нє, – промовив Лестер Претт новим м’яким голосом із шовку. Усмішка не здригнулася. – Нічого, з чим би я не міг розібратись.

У голові його долоні вже зімкнулися на шиї того брехливого, закоханого в Папу жабоїда, який краде дівчат, виграє ведмедиків і жере лайно, Джона Лапойнта. Мудака, що ходить ніби чоловік. Мудака, що, видно, навчив кохану дівчину Лестера, дівчину, яка з ним зовсім трішечки розтуляє ротик при поцілунку, реально сосатися.

Спочатку він подбає про Джона Лапойнта. Тут проблем не буде. Як тільки з ним буде покінчено, доведеться поговорити з Саллі.

Чи ще щось зробити.

– Нічого, що б я не міг виправити, – повторив він новим м’яким голосом із шовку і повернувся за кермо «мустанга».

Авто помітно просіло на лівий бік від Лестерових двохсот двадцяти фунтів міцного окосту й корейки, що вмостилися в ківшеподібне сидіння. Він завів двигун, піддав газу низкою рявкань голодного тигра в клітці, а тоді рушив геть, скрегочучи шинами. Слопстер, кашляючи й театрально розвіваючи куряву від обличчя, пішов туди, де лежав його скейтборд.

Шия старої футболки була повністю відірвана від основи, від чого скидалося, ніби в нього на рельєфних ключицях лежить кругле чорне намисто. Він усміхався. Він зробив саме те, про що його просив містер Ґонт, і зробив це завзято й енергійно. Тренер Претт оскаженів, наче мокра курка.

Тепер він може повернутися додому до свого чайничка.

– Як б-би м-м-мені х-хотілося не з-заї-к-катися, – відзначив він сам для себе.

Слопі став на скейтборд і покотив геть.

15

Шилі було нелегко з’єднати Алана з Генрі Пейтоном – одного разу зв’язок із Генрі, який говорив вельми збуджено, обірвався, тож довелося передзвонювати, – проте вона вже виконала цей технологічний подвиг, коли спалахнув індикатор особистої лінії Алана. Шила відклала сигарету, яку саме намірялася підпалити, й відповіла на дзвінок.

– Шерифська управа округу Касл, лінія шерифа Пенґборна.

– Привіт, Шило. Мені треба поговорити з Аланом.

– Поллі? – Шила скривилася. Вона була впевнена, що це саме Поллі Чалмерз, але ніколи не чула голосу цієї жінки таким, як зараз, холодним і монотонним, ніби у виконавчої секретарки великої компанії. – Це ти?

– Так, – сказала Поллі. – Я хочу поговорити з Аланом.

– Ой, Поллі, зараз не можна. Він буквально зараз говорить з Генрі Пей…

– Постав мене на утримання, – перебила Поллі. – Я зачекаю.

Шила почала нервувати.

– Ну… ну… я б поставила, але тут трохи складніша система. Розумієш, Алан… розумієш, у полі. Мені довелося підключати Генрі.

– Якщо ти можеш підключити Генрі Пейтона, то й мене можеш, – холодно промовила Поллі. – Так?

– Ну так, але я не знаю, скільки часу вони…

– Мені однаково, хоч до другого пришестя нехай балакають, – сказала Поллі. – Постав мене на утримання, а коли закінчать, підключи до Алана. Я б тебе не просила, якби це не було важливо – ти ж розумієш, Шило, так?

Так, Шила розуміла. Також вона розуміла ще дещо: Поллі починає її лякати.

– Поллі, з тобою все добре?

Була довга пауза. Тоді Поллі відповіла своїм запитанням:

– Шило, ти набирала якусь кореспонденцію для шерифа Пенґборна, адресовану в Департамент захисту дітей у Сан-Франциско? Може, бачила якісь конверти, адресовані туди?

Раптом у голові Шили спалахнули червоні вогники – цілі міріади. Сама вона ледь не ідолізує Алана Пенґборна, а тут Поллі Чалмерз його в чомусь звинувачує. Вона не була певна, але могла розпізнати тон звинувачення на слух. Шила дуже добре його знала.

– Це не та інформація, про яку я можу відкрито говорити, – промовила вона тоном, що також знизився на кілька градусів. – Думаю, тобі краще самій запитати шерифа, Поллі.

– Так, думаю, так буде краще. Постав мене, будь ласка, на утримання й підключи, коли зможеш.

– Поллі, що сталося? Ти зла на Алана? Бо ти ж знаєш, він би нізащо не вчинив щось таке, що…

– Я вже нічого не знаю, – промовила Поллі. – Якщо я тебе щось запитала, що перетинає якісь межі, вибач. Тому прошу, постав мене на очікування й підключи, як тільки зможеш, чи мені треба йти й самій його знайти?

– Ні, я вас з’єднаю, – сказала Шила.

Її серце дивно стривожилося, ніби сталося щось страшне. Вона, як і багато жінок Касл-Рока, думала, що Алан із Поллі глибоко закохані, і, як і багато інших жінок міста, Шила сприймала їх як персонажів похмурої казки, де в кінці все стане добре… любов якось цьому посприяє. Але тепер Поллі здавалася більше ніж просто злою. Здавалося, їй дуже болить і вона відчуває ще дещо. Шилі те дещо здавалося ненавистю.

– Ставлю тебе на очікування, Поллі. Це може зайняти трохи часу.

– Нічого. Дякую, Шило.

– Прошу.

Вона натиснула кнопку утримання й знайшла сигарету. Запалила і глибоко затягнулася, похмуро споглядаючи невеличкий миготливий індикатор.

16

– Алане? – заговорив Генрі Пейтон. – Алане, ти там?

Голос звучав ніби зсередини порожньої коробки солоних крекерів.

– Тут, Генрі.

– Пів години тому мені дзвонили з ФБР, – промовив Генрі з коробки крекерів. – Нам просто капець як пощастило з тими відбитками.

Серцебиття Алана перемкнулося на наступну передачу.

– З тими, що на ручці дверей Нетті? Частковими?

– Так. Маємо гіпотетичний збіг із чоловіком, що живе прямісінько у вас у місті. Один попередній злочин – дрібна крадіжка в 1977-му. Маємо також його відбитки з військової служби.

– Ну та не муч уже – хто це?

– Звати персону Г’ю Альберт Пріст.

– Г’ю Пріст! – вигукнув Алан. Він би менше здивувався, якби Пейтон назвав ім’я Дж. Денфорт Квейл[132]. Наскільки Аланові відомо, обоє чоловіків знають Нетті Кобб приблизно на одному рівні. – Навіщо Г’ю Прістові вбивати пса Нетті? Або розбивати Вілмі вікна, як на те пішло?

– Я не знаю цього джентльмена, тому нічого не можу сказати, – відповів Генрі. – Може, забереш його й запитаєш сам? І взагалі, може, зроби це зараз же, поки він весь не рознервувався й не вирішив відвідати родичів у якомусь Застум-Сіті, Південна Дакота?

– Хороша ідея, – сказав Алан. – Я поговорю з тобою пізніше, Генрі. Дякую.

– Просто тримай мене в курсі, скауте. Це все одно мала б бути моя справа, сам знаєш.

– Так. Я повідомлятиму.

Пролунав різкий металевий звук – біньк! – коли з’єднання обірвалося, після чого Аланове радіо транслювало відкритий гул телефонної лінії. Алан загадався, що «Найнекс»[133] і AT&T[134] подумали б про їхні ігри, тоді нахилився, щоб повісити мікрофон на місце. Коли він це зробив, гул телефонної лінії перервав голос Шили Бріґгем – нехарактерно нерішучий.

– Шерифе, у мене на лінії на утриманні Поллі Чалмерз. Просить підключити тебе, як тільки зможу. Десять-чотири?

Алан кліпнув.

– Поллі?

Раптом він злякався, як лякаєшся, коли тобі телефонують о третій ночі. Поллі ніколи раніше не просила про такі послуги, і якби його запитали, Алан сказав би, що вона б нізащо так не вчинила: це б суперечило її ідеї про правильну поведінку, а для Поллі правильна поведінка – річ вельми важлива.

– Шило, а вона не сказала, чого це стосується? Десять-чотири?

– Ні, шерифе. Десять-чотири.

Ні. Звісно не сказала. Це він також знав. Поллі не розводиться про свої справи просто так. Те, що Алан взагалі запитав, показує, наскільки він збентежений.

– Шерифе?

– Підключи її, Шило. Десять-чотири.

– Десять-сорок, шерифе.

Біньк!

Він стояв під сонячним світлом, серце лупило надто сильно й надто швидко. Це йому не подобалося.

Тоді знову пролунало «біньк!», за яким – голос Шили, віддалений, ледве чутний.

– Говори, Поллі, я вас з’єднала.

– Алане?

Голос був такий гучний, що він аж відсахнувся. То був голос велетня… злого велетня. Це він уже зрозумів, одного слова вистачило.

– Я тут, Поллі. Що сталося?

Якусь мить панувала тиша. Десь усередині деренчало слабке бурмотання інших голосів на інших дзвінках. Часу вистачило, щоб він загадався, чи не зник зв’язок… ледь не сподіваючись.

– Алане, я знаю, що це відкрита лінія, – заговорила Поллі, – але ти зрозумієш, про що я. Як ти міг? Як ти міг?

Ця розмова дещо йому нагадувала. Дещо.

– Поллі, не розумію, про що…

– А я думаю, розумієш, – відповіла вона. Її голос ставав дедалі хрипкішим, важчим для розуміння, й Алан усвідомив, якщо вона ще не плаче, то скоро плакатиме. – Важко дізнаватися, що ти знаєш людину не такою, як думала. Важко дізнаватися, що обличчя, яке ти начебто кохаєш, насправді лише маска.

Дещо схоже, так, і тепер він зрозумів на що. Це було наче в кошмарах, які не покидали його після смерті Енні й Тодда, – жахіття, у яких він стоїть на узбіччі й дивиться, як вони проїжджають повз у «скауті». Вони їдуть назустріч смерті. Він це знає, але не має можливості щось змінити. Намагається помахати руками, але ті заважкі. Намагається кричати, але не може згадати, як відкривати рота. Вони пролітають повз, ніби він невидимий. І тут те саме відчуття – ніби він якимсь дивним чином став невидимим для Поллі.

– Енні… – Він із жахом усвідомив, чиє ім’я вжив, і осікся. – Поллі. Я не знаю, про що ти говориш, Поллі, але…

– Знаєш! – раптом закричала вона на нього. – Не кажи, що не знаєш, якщо знаєш! Чому ти не міг почекати, щоб я сама тобі розповіла, Алане? А якщо не міг дочекатися, чому не запитав? Чому треба було робити це в мене за спиною? Як ти міг робити це в мене за спиною?

Алан заплющив очі, намагаючись спинити шалений потік перемішаних думок, але це не допомогло. Натомість він побачив гидотний образ: Майк Гортон із норвейського «Журналу-реєстру», що саме схилився над радіочастотним сканером «Беркет» і ошаліло щось записує стенографічним піджином.

– Я не знаю, про що ти говориш, але ти помиляєшся. Давай зустрінемося, поговоримо…

– Ні. Мабуть, я не можу зараз із тобою бачитись, Алане.

– Та ні. Ні, ти можеш. І ми побачимося. Я буду…

Тут увірвався голос Генрі Пейтона: «І взагалі, може, зроби це зараз же, поки він весь не рознервувався й не вирішив відвідати родичів у якомусь Застум-Сіті, Південна Дакота?»

– Ти будеш що? – запитала вона. – Що ти будеш?

– Я дещо згадав щойно, – повільно промовив Алан.

– Ага, згадав? Про лист, який ти написав на початку вересня, Алане? Лист у Сан-Франциско?

– Я не розумію, про що ти, Поллі. Я не можу приїхати зараз, бо тут прорив в… одній іншій справі. Але пізніше…

Вона заговорила до нього крізь потік схлипів, через які слова мали б бути незрозумілими, але ні.

– Ти не розумієш, Алане? Нема більше ніякого «пізніше», уже нема. Ти…

– Поллі, будь ласка…

– Ні! Просто дай мені спокій! Облиш мене, ти шпигунистий, настирливий сучий потрох!

Біньк!

І от уже Алан знову слухає гул відкритої телефонної лінії. Він роззирнувся по перехрестю Мейн і Скул, ніби не знав, де перебуває і як сюди потрапив. В очах світився відсутній збентежений вираз, який часто можна побачити в очах бійців за кілька секунд до того, як під ними підломлюються коліна й тіла розпластуються на полотні для довгого зимового сну.

Як це сталося? І як це сталося так швидко?

Він не мав ані найменшого поняття. Здавалося, за останні два тижні все місто трішки зсунулося розумом… і тепер ще й Поллі цим заразилася.

Біньк!

– Ем… шерифе? – То заговорила Шила, і з її притихлого, обережного тону Алан розумів, що принаймні частину їхньої з Поллі розмови вона почула. – Алане, ти тут? Прийом?

Алан відчув раптове, неймовірно могутнє бажання видерти мікрофон із гнізда й пожбурити в кущі за тротуаром. А тоді поїхати геть. Куди завгодно. Просто припинити думати про все й поїхати назустріч сонцю.

Натомість він зібрав усі можливі сили й змусив себе думати про Г’ю Пріста. Ось що йому треба робити, бо зараз здавалося, ніби є вірогідність, що саме Г’ю спричинив смерті обох жінок. Зараз потрібно розбиратися з Г’ю, а не з Поллі… і в цій думці він пізнав величезне приховане полегшення.

Алан натиснув кнопку «ПЕРЕДАЧА».

– Тут, Шило. Десять-чотири.

– Алане, здається, я втратила зв’язок із Поллі. Я… ем… я не хотіла слухати, але…

– Усе нормально. Ми закінчили. – (У цих словах було щось жахливе, але він відмовлявся зараз про це думати.) – Хто там зараз є з тобою? Десять-чотири?

– Джон під’їжджає, – сказала Шила з очевидним полегшенням від зміни теми. – Клат на патрулі. Біля Касл-В’ю, відповідно до його останнього десять-двадцять.

– Окей.

На поверхню розуму спробувало здійнятись обличчя Поллі, просякнуте невідомим гнівом. Алан змусив його зникнути, зосереджуючись знову на Г’ю Прістові. Але на одну страшну секунду він узагалі не бачив облич – лише огидну порожнечу.

– Алане? Ти там? Десять-чотири?

– Так. Так, тут. Зв’яжися з Клатом, передай, щоб вирушав до будинку Г’ю Пріста, що в кінці Касл-Гілл-роуд. Він упізнає те місце. Думаю, Г’ю на роботі, але якщо в нього вихідний, нехай Клат прийме його й привезе на допит. Десять-чотири?

– Десять-чотири, Алане.

– Нехай діє з особливою обережністю. Скажи, що Г’ю потрібен для допиту щодо загибелі Нетті Кобб та Вілми Джерзик. Решту пробілів він сам зрозуміє. Десять-чотири.

– Ой! – Вигук звучав одночасно стривожено і збуджено. – Десять-чотири, шерифе.

– Я їду на автопарк. Думаю, там і знайду Г’ю. Десять-чотири, кінець зв’язку.

Повісивши мікрофон (здавалося, ніби він його років чотири протримав), Алан подумав: «Якби ти розповів Поллі те, що тільки-но доніс Шилі, ситуація, в якій опинився, могла б бути не такою неприємною».

Або не могла б – як він може щось таке говорити, якщо не знає, що це за ситуація? Поллі звинуватила його в настирливості… шпигунстві. Це досить загальні звинувачення, цілі обшири непозначених територій. Крім того, було ще дещо. Сказати диспетчерці, щоб та організувала затримання людини, – частина його роботи. Так само як повідомити поліцейському в полі, що людина, за якою він виїжджає, може бути небезпечною. Передавати ту ж інформацію своїй коханій через телефонне чи радіопідключення – зовсім інша річ. Він учинив правильно, і він це знав.

Це, однак, не приглушило біль у серці, тож Алан знову спробував зосередитися на роботі, що чекає попереду: знайти Г’ю Пріста, прийняти його, якщо потрібно, знайти йому довбаного адвоката і запитати, навіщо він загнав штопор у груди песика Нетті, Рейдера.

На якусь мить це спрацювало, але коли Алан завів двигун універсала й від’їхав від тротуару, у голові він усе одно бачив обличчя Поллі – не Г’ю.

Розділ сімнадцятий

1

Приблизно в той же час, коли Алан тримав курс на інший бік міста, щоб заарештувати Г’ю Пріста, Генрі Бофорт стояв у себе на під’їзній доріжці й дивився на «тандерберд». Записку, яка лежала під двірником лобового скла, він тримав у руці. Збитки, що їх якийсь скурвий виродок завдав шинам, серйозні, але шини можна замінити. А от від подряпини, яку той зробив уздовж правого борту, у Генрі реально пригорала дупа.

Він знову подивився на записку й зачитав уголос.

– «Спробуй ще хоч раз перечити мені та не віддавати ключі від машини, жабоїде паскудний!»

Кому він недавно перечив? Ой, та багатьом. Рідко траплявся вечір, коли не доводилося перечити хоч комусь, як по правді. Але перечити і лишати собі ключі від машини на дошці за баром? Лише один такий останнім часом трапився.

Лише один.

– Курвий ти сину, – м’яким замисленим голосом промовив власник і керівник «Захмеленого тигра». – Тупий ти здурілий, блядь, курвий син.

Він подумав, чи не повернутися в будинок і дістати свою рушницю на оленя, але спам’ятався. «Тигр» йому по дорозі, а під барною стійкою там у нього є досить особлива коробка. Всередині лежить двоствольний «вінчестер», зрізаний до колін. Він тримає його там, відколи кілька років тому той тупоголовий Туз Меррілл спробував обікрасти його. Це дуже незаконна зброя, і Генрі нею ще ніколи не користувався.

Він подумав, що, можливо, скористається сьогодні.

Генрі торкнувся огидної подряпини, яку Г’ю залишив на боці «т-берда», тоді зім’яв записку й викинув. Біллі Таппер, напевно, вже у «Тигрі», підмітає підлогу й відпуцовує пивні крани. Генрі візьме обріз, а тоді позичить у Біллі «понтіак». У нього сьогодні накльовується невелике полювання на мудака.

Генрі фицнув зім’яту записку в траву.

– Ти знову нажерся тих таблеток дурноти, Г’ю, але я тобі гарантую, після цього дня ти їх більше не вживатимеш. – Він востаннє торкнувся подряпини. Ніколи ще за своє життя він так не лютував. – Я це тобі, блядь, га-ран-ту-ю.

Генрі швидким темпом вирушив до «Захмеленого тигра».

2

У процесі розпатрування спальні Джорджа Т. Нельсона Френк Джуетт натрапив на пів унції кокаїну під матрацом двоспального ліжка. Він спустив порошок в унітаз, і поки дивився, як той кружляє, живіт ухопила раптова судома. Він почав розстібати штани, а тоді натомість повернувся в розгардіяш спальні. Френкові здавалося, що він зовсім здурів, але це його більше не хвилювало. Скаженим не потрібно думати про майбутнє. У божевільних майбутнє має вкрай низький пріоритет.

Однією з поки незайманих речей у спальні Джорджа Т. Нельсона виявилася картина на стіні. То була фотографія якоїсь бабусі. Вона була в дорогій золотій рамці, що натякало на святенницьку матусю Джорджа Т. Нельсона. Шлунок знову скрутила судома. Френк зняв фотографію зі стіни й поклав на підлогу. Тоді розстебнув штани, обережно присів над нею й зробив те, що здавалося природним.

Це був апогей того, що на цю мить перетворилося на дуже поганий день.

3

Ленні Партрідж, найстаріший мешканець Касл-Рока і власник костура від «Бостон Пост», який раніше належав тітці Евві Чалмерз, також водив одну з найстаріших машин у Касл-Року. «Шевроле бел-ейр» 1966-го, колись білу. Тепер авто було загального брудно-ніякого кольору – можна назвати його сірим ґрунтової дороги. Воно було в не дуже гарній формі. Скло в задньому вікні вже кілька років тому було замінене на універсальний пластик, пороги так сильно проіржавіли, що, їдучи, Ленні міг крізь складне мереживо корозії бачити дорожнє покриття, а вихлопна труба звисала, ніби гнила рука чоловіка, що помер у сухому кліматі. Крім того, в машині не було сальників. Коли Ленні вів «бел-ейр», то розносив величезні хмари духмяного блакитного диму, а поля, які він проминав на щоденному шляху в місто, мали вигляд, ніби щойно їх обсипав паракватом якийсь авіатор-убивця. «Шеві» зжирав три (іноді чотири) кварти мастила на день. Такий екстравагантний апетит зовсім не хвилював Ленні. Він купував у Сонні Джекетта відпрацьоване мастило «Даймонд» в економтарі на п’ять галонів і завжди слідкував, щоб Сонні відняв десять відсотків ціни… за його знижкою «Золотого старожила». А оскільки останні десять років він не їздив «бел-ейром» на швидкості більшій ніж тридцять п’ять миль за годину, мабуть, авто проживе довше, ніж сам Ленні.

Поки Генрі Бофорт виходив на дорогу до «Захмеленого тигра» на іншому боці Олов’яного моста, майже за п’ять миль звідси, Ленні кермував своїм проіржавілим «бел-ейром» по верхівці Касл-Гіллу.

Посеред дороги стояв чоловік із руками, піднятими у величному жесті зупинки. Чоловік був із голими грудьми та босий. На ньому були лише штани хакі з розстебнутою ширінкою, а навколо шиї – поїдений міллю шматок хутра.

Серце Ленні, задихаючись, високо стрибнуло в сухорлявих грудях, і він обома ногами, взутими в пару високих кедів, що вже ледь трималися купи, влупив по педалі гальма. Та з неземним стогоном утонула ледь не до самого дна, і «бел-ейр» урешті зупинився менш ніж за три фути до чоловіка, у якому Ленні впізнав Г’ю Пріста. Г’ю навіть не здригнувся. Коли авто зупинилося, він швидко оббіг його до водійських дверцят, де Ленні притискав долоню до термофутболки, хапав ротом повітря й роздумував, чи це не остання його зупинка серця.

– Г’ю! – видихнув він. – Якої дідькової мами ти робиш? Я тебе чуть не переїхав! Я…

Г’ю відчинив водійські дверцята й нахилився всередину. Хутряне боа в нього на шиї зависло в Ленні біля обличчя, і той подався назад. Річ скидалася на напівгнилий лисячий хвіст, у якого на шкурі не вистачало значних жмутків шерсті. І пахнув він досить зле.

Г’ю схопив Ленні за ремінці комбінезону й витягнув з машини. Ленні зміг лише клекотнути від страху й люті.

– Вибачай, діду, – промовив Г’ю відсутнім голосом людини, у якої гірші проблеми, ніж ця. – Мені треба твою машину. Моя трохи не в настрої.

– Ти не можеш…

Але Г’ю, цілком очевидно, міг. Він кинув Ленні на дорогу, ніби мішок зі щурами. Коли старий бухнувся на землю, почувся чіткий хрусткий звук, і його кректання обернулися жалібними, завивальними криками болю. Він зламав ключицю і два ребра.

Не зважаючи на нього, Г’ю всівся за кермо «шеві», затраснув двері й до підлоги затиснув педаль газу. Двигун скрикнув від подиву, і з обвислої вихлопної повалувала блакитна мряка масляного диму. Він уже спускався з пагорба на швидкості за п’ятдесят, коли Ленні взагалі спромігся перекотитися на спину.

4

Енді Клаттербак повернув на Касл-Гілл-роуд приблизно о 15:35. Він проїхав повз стару мастильну ненажеру Ленні Партріджа, що їхала у зворотному напрямку, але не звернув на це особливої уваги. Голова в Клата була цілком забита Г’ю Прістом, а старий поіржавілий «бел-ейр» він сприйняв лише як частину ландшафту.

Клат і гадки не мав про те, як і чому Г’ю може бути замішаний у смертях Вілми й Нетті, це не відігравало ролі. Він просто пішак і виконує свою роль. Питаннями «чому» і «як» нехай переймаються інші, і сьогодні він збіса тішився, що в цей день не йому доводиться про це думати. Він знав, що Г’ю – клятий п’янчуга, який з роками не кращає. Чоловік його штибу здатний на що завгодно… особливо коли добряче присів на стакан.

«Він, напевно, на роботі», – подумав Клат, але, наблизившись до розхнябаної халупи, яку Г’ю називає домом, усе одно відстебнув ремінець на табельному револьвері. За мить він побачив, як сонце відбивається зайчиками від скла й хрому на під’їзній доріжці Г’ю, і його нерви напнулись аж до гулу, ніби телефонні дроти від вітрюгана. Машина Г’ю на місці, а якщо автомобіль стоїть у чоловіка вдома, то й чоловік зазвичай теж на місці. Отака проста істина життя містечок.

Коли Г’ю пішки зійшов зі своєї під’їзної доріжки, то повернув праворуч, геть від міста, у бік Касл-Гіллу. Якби Клат подивився в тому напрямку, то побачив би, як на м’якому узбіччі лежить Ленні Партрідж і дриґається, ніби курча, що купається в поросі; але він туди не подивився. Усе, на чому зосередився Клат, – це будинок Г’ю. Слабкі, пташині крики Ленні долинули Клатові в праве вухо, пройшли крізь мозок, не викликаючи жодної тривоги, і вийшли з лівого вуха.

Перш ніж виходити з автомобіля, Клат дістав пістолет.

5

Вільямові Тапперу було тільки дев’ятнадцять, і йому не світила стипендія Родса, але вистачало кебети налякатися поведінки Генрі, коли той зайшов у «Тигр» за двадцять хвилин четверта в останній реальний день існування Касл-Рока. Також йому вистачило розуму не відмовляти Генрі в послузі й віддати ключі від «понтіака». У такому настрої Генрі (за звичних обставин – найкращий шеф, який будь-коли був у Біллі) просто вирубив би його і сам забрав їх.

Тож уперше – і, мабуть, єдиний раз – у своєму житті Біллі спробував скористатися обманом.

– Генрі, – невпевнено промовив він, – здається, тобі б не завадило випити. Та й мені б не завадило. Може, я наллю нам обом по чарці, перш ніж ти підеш?

Генрі зник за барною стійкою. Біллі чув, як він там порпається й лається собі під ніс. Нарешті він підвівся, тримаючи в руках прямокутну дерев’яну коробку з невеличким висячим замком. Він поставив коробку на стійку й почав добирати ключ із в’язки, яку носив на поясі.

Він замислився над пропозицією Біллі, почав був хитати головою, а тоді передумав. Справді, випити – не така погана думка. Це заспокоїть і руки, і нерви. Генрі віднайшов правильний ключ, відімкнув замок і відклав його на стійку.

– Добре, – погодився він. – Але якщо вже будемо пити, то будемо пити правильно. «Чівас». Один тобі, подвійний мені. – Він показав пальцем на Біллі. Той зіщулився – раптово подумавши, що Генрі додасть: «Але ти йдеш зі мною». – І не розповідай матері, що я дозволяю тобі тут міцні напої, зрозуміло?

– Так точно, – розслабившись, відповів Біллі. Він швидко рушив за пляшкою, поки Генрі не роздумав. – Ще й як зрозуміло.

6

Дік Бредфорд, керівник найбільшої та найдорожчої установи Касл-Рока – Громадських робіт, – відчував абсолютну огиду.

– Ні, його тут нема, – повідомив він Аланові. – Цілий день не було. Але якщо побачиш його раніше, ніж я, зроби послугу й попередь, що його звільнено.

– Чому ти його так довго тримав, Діку?

Вони стояли під гарячим денним сонцем біля гаража № 1. Ліворуч задом до ангара стояла вантажівка «Будівництво і матеріали Кейз». Троє чоловіків розвантажували маленькі, але важкі дерев’яні ящики. На кожному був червоний ромб – символ потужної вибухової речовини. Зсередини ангара Алан чув шепіт кондиціонування повітря. Дуже дивно було чути кондиціонер у таку пізню пору року, але в Касл-Року цей тиждень був вельми чудернацький.

– Тримав його довше, ніж треба було, – визнав Дік і провів долонями по короткому сивуватому волоссі. – Думав, у нього всередині добрий хлоп. – Дік був одним із тих невисоких плечистих чоловіків – гідрант на ніжках, – які завжди готові відкусити комусь добрячий шматок сраки. Він, однак, також один із найприємніших і найдобріших людей, з якими Алан коли-небудь знався. – Так і було, як Г’ю не пив. І щось у нього в обличчі було таке, що от він не з тих чоловіків, які просто йдуть у запій, доки їх чорт з ніг не зіб’є. Думав, може, з надійною роботою він виправиться і будуть з нього люди. Але останній тиждень…

– А що останній тиждень?

– Ну та хлопака просто пішов на пси. Весь час здавалося, що він під чимсь. І то не обов’язково бухло. Очі ніби заглибилися в голову, а як говорити з ним, то він вічно дивився тобі через плече, а не в очі. А ще почав розмовляти з собою.

– Про що?

– Не знаю. Інші хлопці теж, напевно. Не хочеться мені його звільняти, але я вже все вирішив стосовно Г’ю ще до того, як ти сьогодні заїхав. З мене його досить.

– Вибач, Діку.

Алан повернувся до машини, зв’язався з Шилою й сказав, що Г’ю цілий день не було на роботі.

– Спробуй зв’язатися з Клатом, Шило, скажи, нехай добре вважає на свою сраку. І відправ Джона на підмогу. – Він завагався щодо наступної частини, знаючи, що обачність уже призводила до кількох зайвих стрілянин, але продовжив. Мусив. Він зобов’язаний перед своїми поліцейськими в полі. – Клат і Джон нехай вважають Г’ю озброєним і небезпечним. Зрозуміло?

– Озброєний і небезпечний, десять-чотири.

– Добре. Десять-чотири, машина-один, кінець зв’язку.

Він повісив мікрофон і повернувся до Діка.

– Як думаєш, він міг покинути місто?

– Він? – Дік відвів голову вбік і сплюнув тютюновий сік. – Такі хлопці, як він, ніколи не виїжджають з міста, хіба як отримають останній чек. Більшість узагалі ніколи не виїжджає. Якщо запитати, які дороги ведуть із міста, у таких, як Г’ю, здається, розвивається якась хороба така, що вони все забувають.

Дік помітив щось краєм ока та обернувся до чоловіків, що вивантажували дерев’яні коробки.

– Хлопці, та ви дивіться за тим, що робите! Ви маєте їх розвантажувати, а не в «перця»[135] бавитися!

– Багацько у вас там бабахкалки, – зауважив Алан.

– Ая – двадцять ящиків. Маємо підірвати гранітну кришку в гравійному кар’єрі № 5. Мені так виглядає, що нам ще лишиться доста, щоб Г’ю на Марс відправити, якщо доведеться.

– То навіщо так багато закупили?

– То не я придумав. Бастер додав до замовлення, бозна-нащо. Але я тобі так скажу: він усереться, як побачить рахунок за електрику за цей місяць… якщо не похолодає. Те кондиціонування жере світло як скажене, але треба тримати все в холоді, бо відсиріє. Усі кажуть, що нова вибухівка не сиріє, але, я собі думаю, береженого бог береже.

– Бастер збільшив твоє замовлення, – здивовано відзначив Алан.

– Ага, ящиків на чотири-шість, не пам’ятаю. Завжди щось нове вигадає, нє?

– Та здається. Діку, можна скористатися твоїм телефоном?

– Звичайно.

Алан просидів за столом Діка цілу хвилину, пітніючи до темних плям під пахвами форменої сорочки й вислуховуючи, як раз за разом дзвонить телефон у будинку Поллі. Нарешті він опустив слухавку на апарат.

Він вийшов із кабінету повільно, опустивши голову. Дік саме замикав двері сараю з динамітом, а коли обернувся до Алана, то обличчя в нього було понуре й невеселе.

– Десь усередині Г’ю Пріста був добрий чоловік. Алане, Богом клянуся, був. І часто той чоловік виступав назовні. Я вже таке бачив. Частіше, ніж більшість людей думає. Із Г’ю… – Він стенув плечима. – Ага. Фіг там.

Алан кивнув.

– Усе добре, Алане? Якось дивно виглядаєш.

– Усе гаразд, – відказав Алан, злегка всміхнувшись.

Але це правда: він дійсно дивно виглядає. І Поллі. І Г’ю. І Браян Раск. Здається, сьогодні всі дивно виглядають.

– Може, води чи холодного чаю? У мене є.

– Дякую, але мушу йти.

– Добре. Дай знати, чим усе закінчиться.

Цього Алан пообіцяти не міг, але в глибинах шлунка його мучило неприємне відчуття, що Дік сам про це прочитає за день-два. Або по телевізору побачить.

7

Старий «шеві бел-ейр» Ленні Партріджа заїхав на одне зі скошених місць стоянки перед «Необхідними речами» близько четвертої, і цей герой дня вийшов із машини. Ширінка Г’ю так і залишалася незастебнутою, а на шиї досі висів лисячий хвіст. Він перетнув тротуар, босими ногами ляпаючи по гарячому бетоні, й відчинив двері. Над головою теленькнув маленький срібний дзвінок.

Єдиний, хто це побачив, був Чарлі Фортін. Він стояв у дверях «Вестерн Авто» й курив свою смердючу самокрутку.

– Старий Г’ю нарешті звар’ював, – промовив Чарлі сам до себе.

Усередині містер Ґонт дивився на старого Г’ю з приємною вичікувальною усмішечкою… ніби босі гологруді чоловіки з поїденими міллю лисячими хвостами на шиї заходять у цю крамницю чи не щодня. Містер Ґонт поставив маленьку позначку на листку біля касового апарата. Останню.

– У мене проблеми, – сказав Г’ю, наближаючись до містера Ґонта. Очі в нього кидалися в різні боки в очницях, ніби в пінбольному автоматі. – Цього разу в мене реальна жопа.

– Знаю, – промовив містер Ґонт своїм найбільш умиротворним голосом.

– Чомусь подумав, що прийти потрібно саме сюди. Не знаю… ви мені постійно снитеся. Я… я більше не знаю, куди йти.

– Це саме те місце, Г’ю.

– Він порізав мені шини, – прошепотів Г’ю. – Бофорт, урод, той, що власник «Захмеленого тигра». Залишив записку: «Ти знаєш, що я зроблю наступного разу, Г’юберте» – так там було написано. Я знаю, що це означає. Ще й як знаю. – Одне брудне ручище погладило злиденне хутро, і на обличчі в нього виник вираз обожнювання. Він би здавався дурним, якби не був настільки щирим. – Мій прекрасний, мій прекрасний хвостик.

– Мабуть, потрібно про нього подбати, – вдумливо запропонував містер Ґонт, – поки він не подбав про вас. Знаю, це звучить трохи… ну… занадто… але якщо зважати на…

– Так! Так! Це саме те, що мені треба зробити!

– Думаю, в мене є підхожа для цього річ, – промовив містер Ґонт.

Він нахилився, а коли випростався, то в лівиці тримав самозарядний пістолет. Посунув його по скляній верхівці шафи.

– Повністю заряджений.

Г’ю взяв зброю. Коли міцна важкість пістолета заповнила долоню, збентеження знесло, як дим вітром. Він відчував запах мастила, ледь чутний і духмяний.

– Я… я забув удома гаманець, – сказав він.

– Ой, та не треба таким перейматися, – сказав йому містер Ґонт. – Г’ю, ми в «Необхідних речах» страхуємо речі, які продаємо. – Раптом його обличчя набуло різких рис. Губи піднялися понад зубами, очі спалахнули. – Іди за ним! – скрикнув він низьким жорстким голосом. – Іди і замочи виродка, який хоче знищити те, що належить тобі! Іди за ним, Г’ю! Захисти себе! Захисти свою власність!

Г’ю раптово посміхнувся.

– Дякую, містере Ґонт. Дуже дякую.

– Немає за що, – відповів містер Ґонт, одразу повертаючись до свого звичного голосу, але маленький срібний дзвінок уже теленькнув – то Г’ю виходив, закладаючи пістолет за обвислий пояс штанів.

Містер Ґонт підійшов до дверей і спостерігав, як Г’ю сідає за кермо старого «шеві» та здає назад. Вантажівка «Будвайзер», що саме повільно котила по Мейн-стріт, заверещала клаксоном і ухилилася від машини.

– Іди за ним, Г’ю, – тихо промовив містер Ґонт. – Дрібні струминки диму почали підніматися з його вух і волосся, грубші пасма пішли з ніздрів і білих квадратних надгробків зубів. – Дай жару всім, кому зможеш. Повеселися, здоровило.

Містер Ґонт закинув голову назад і розсміявся.

8

Джон Лапойнт поквапився до бокових дверей шерифської управи, тих, через які з муніципалітету можна вийти на стоянку. Він був збуджений. «Озброєний і небезпечний». Нечасто доводиться брати участь в арешті озброєного й небезпечного підозрюваного. Принаймні в такому сонному містечку, як Касл-Рок. Він зовсім забув про втрачений гаманець (принаймні поки що), а про Саллі Реткліфф – і поготів.

Він потягнувся до дверей саме в ту мить, коли хтось відчинив їх з іншого боку. Раптом перед Джоном постали двісті двадцять фунтів розлюченого шкільного фізрука.

– Саме той, кого я шукаю, – промовив Лестер Претт новим м’яким голосом із шовку. Він підняв руку з чорним шкіряним гаманцем. – Щось загубив, ти, паршивий зрадливий обригане, без Бога в серці й з азартними іграми в голові?

Джон і найменшого поняття не мав, що Лестер Претт тут робить або як він знайшов його гаманець. Він лише знав, що призначений виїхати на підмогу Клатові і це необхідно зробити негайно.

– Не знаю, які в тебе справи, але поговоримо пізніше, Лестере, – сказав Джон і потягнувся по свій гаманець.

Коли Лестер спочатку відвів руку назад, а тоді сильно вгатив Джона гаманцем в обличчя, той очманів і не на жарт розізлився.

– Та ні, говорити мені не треба, – промовив Лестер новим м’яким голосом із шовку. – Не хочу марнувати час.

Він кинув гаманець, ухопив Джона за плечі, підняв і швиргонув назад у шерифську управу. Заступник Лапойнт пролетів шість футів і приземлився на стіл Норріса Ріджвіка. Дупою він проїхався по ньому, проорюючи шлях крізь громади паперу й перекидаючи контейнер «ВХІДНІ/ВИХІДНІ» на підлогу. За лотком упав і сам Джон, болісно гупаючись на спину.

Шила Бріґгем вирячила очі на все це крізь вікно диспетчерської, розтуливши рота.

Джон почав підводитися. Він був приголомшений і весь трусився, не маючи жодного поняття, що відбувається.

Лестер наближався до нього бойовою ходою. Кулаки він тримав у старомодній позі Джона Л. Саллівана[136], що могло б мати комічний вигляд, але ні.

– Я проведу тобі урок, – промовив Лестер новим м’яким голосом із шовку. – Я тебе навчу, що трапляється з католицькими хлопцями, які крадуть дівчат у баптистських хлопців. Я тебе всього цього навчу, а як закінчу, то до тебе так дійде, що ти надовго запам’ятаєш.

Лестер Претт наблизився на дистанцію викладання матеріалу.

9

Біллі Таппер, може, й не був інтелектуалом, зате вмів слухати й співчувати, а саме така людина того дня й була потрібна для люті Генрі Бофорта. Генрі перехилив свій напій і розповів Біллі, що трапилось… а поки говорив, відчував, що заспокоюється. Йому спало на думку, що якби він просто дістав дробовик і пішов робити свою справу, його день закінчився б не за барною стійкою, а за ґратами камери в шерифській управі. Він дуже любить свій «т-берд», але почав розуміти, що любить не настільки, щоб за нього піти в холодну. Шини можна замінити, а подряпина збоку з часом стане менш помітною. А Г’ю Прістом нехай правосуддя займається.

Він допив віскі й підвівся.

– Ви все одно підете до нього, містере Бофорт? – з острахом запитав Біллі.

– Не марнуватиму час, – сказав Генрі, і Біллі полегшено видихнув. – Повідомлю Алана Пенґборна, нехай він розбирається. Я ж за це й плачу податки, правда, Біллі?

– Та напевно. – Біллі визирнув із вікна і ще трішки повеселів. Стара проіржавіла машина, що колись була білою, але тепер вицвіла до безбарвності – назвімо її «сірим ґрунтової дороги», – піднімалася пагорбом у бік «Захмеленого тигра», розносячи позаду грубий блакитний дим вихлопів. – Гляньте! Старий Ленні! Я його вже сто років не бачив!

– Ну, ми все одно не відчиняємося до п’ятої, – сказав Генрі.

Він пройшов за стійку, щоб скористатися телефоном. Коробка з обрізаним дробовиком досі лежала на стійці. «Здається, я планував цим скористатися, – зачудувався він. – Думаю, реально був готовий. Що таке коїться з людьми, потруїлися всі, чи що?»

Поки стара машина Ленні заїжджала на стоянку, Біллі підійшов до дверей.

10

– Лестере… – почав Джон Лапойнт, і саме в цю мить кулак завбільшки ледь не з банку консервованої шинки «Дейзі», та набагато твердіший, врізався йому в центр обличчя.

Пролунав спотворений хрусткий звук – зі сплеском страшного болю зламався ніс. Джон заплющив очі, і в темряві фонтаном забили кольорові іскри світла. Він похитнувся й заблукав кімнатою, молотячи руками в повітрі, безнадійно борючись за право стояти на ногах. Кров юшила йому з носа в рот. Він врізався в дошку оголошень і скинув її зі стіни.

Лестер знову рушив за ним, зморщивши брову під колючим бобриком у навислий вираз зосередження.

У диспетчерській Шила взялася за радіо й закричала, викликаючи Алана.

11

Френк Джуетт уже був збирався покинути дім старого доброго «друга» Джорджа Т. Нельсона, коли йому стрельнула застережлива думка. Він подумав, що коли Джордж Т. Нельсон повернеться додому й побачить, що його спальня сплюндрована, кокс змитий в унітаз, а портрет матері обісраний, можливо, йому захочеться пошукати свого старого почарківця. Френк вирішив, що було б божевіллям вийти звідси, не завершивши початого… а це означає, що треба відстрелити цьому шантажистському уйобищу його устриці, та й по всьому. У шафці внизу був пістолет, і сама думка про те, щоб учинити це одним із пістолетів самого Джорджа Т. Нельсона, здалася Френкові апогеєм справедливості. Якщо йому не вдасться відчинити дверцята шафи з пістолетом або виламати їх, він не посоромиться позичити ніж для стейка у свого старого дружбана і зробить те, що треба, за його допомогою. Він стане позаду вхідних дверей, а коли Джордж Т. Нельсон увійде, Френк або відстрелить йому нахуй устриці, або схопить його за волосся і переріже нахуй горлянку. Пістолет, напевно, надійніший із двох варіантів, але чим більше Френк уявляв собі, як гаряча кров чвиркає з розрізаної шиї Джорджа Т. Нельсона й заливає йому всі руки, тим доречнішим це здавалося. Et tu, Джорджику. Et tu[137], шантажистська ти мерзота.

На цей момент Френкові роздуми потривожив довгохвостий папуга Джорджа Т. Нельсона Теммі Фей[138], який вибрав найнесприятливіший момент свого короткого пташиного життя і вибухнув піснею. Поки Френк слухав, на обличчі в нього помалу виникала своєрідна й страшно неприємна посмішка. «Як же я взагалі пропустив цю птаху перший раз?» – запитав він себе й попрямував на кухню.

Френк знайшов шухляду з гострими ножами й, недовго понишпоривши, провів наступні п’ятнадцять хвилин, штрикаючи одним із них крізь ґратки клітки Теммі Фей, змушуючи пташечку до панічної, пір’єзлітної метушні, після чого знудився від цих ігор і проштрикнув папугу. Тоді він спустився вниз, щоб подивитися, що можна зробити з шафкою для зброї. Із замком усе вийшло просто, тож коли Френк піднявся сходами назад на перший поверх, то розспівався недоречною, проте все одно радісною піснею:

Оу… краще не брикайся, краще ти не плач,

Губи не дуй, а мене послухай.

В місто їде Санта-Клаус!

Він бачить, коли спиш ти!

Він бачить, коли ні!

Він знає, як поводишся ти,

Краще поводься гарно, грець тобі![139]

Френк, який ніколи зі своєю матір’ю не пропускав перегляду Лоуренса Велка ввечері щосуботи, проспівав останній рядок низьким басом Ларрі Гупера[140]. Господи, як же приємно! Як він узагалі міг якусь годину тому вважати, що життя добігло кінця? Який же це кінець? Це лише початок! Геть усе старе, зокрема старих добрих «друзів» штибу Джорджа Т. Нельсона, – і нехай живе все нове!

Френк розмістився за дверима. У нього вже аж руки чухалися до справи. Біля стіни стояв спертий дробовик «Вінчестер», за поясом у нього висів самозарядний пістолет «Лама» 32-го калібру, а в руці – ніж для стейків «Шеффінгтон». Він бачив грудочку жовтого пір’я, що раніше була Теммі Фей. Невеличка усмішка посмикувала Френків рот містера Везербі, а його очі – уже зовсім ошалілі – невпинно крутилися навсібіч за круглими окулярами містера Везербі без оправи.

– Краще поводься гарно, грець тобі! – застеріг він собі під ніс.

Стоячи на місці, він проспівав той рядок іще кілька разів і ще кілька разів після того, як вмостився зручніше, присівши за дверима, схрестивши ноги, упершись спиною до стіни й склавши зброю собі на коліна.

Його раптом почало тривожити те, яким сонним він почувається. Божевільно захотіти спати, коли чекаєш на людину, щоб перерізати їй горло, але факту це не змінювало. Френк згадав, як читав десь (мабуть, на одному з занять у Фармінгтонській філії Університету Мейну, бурсі, яку він закінчив без жодних відзнак), що саме такий вплив на нервову систему створює потужний шок… а він пережив сильний шок, ще й який. Дивно, що коли він побачив усі ті журнали по кабінеті, серце не репнуло, ніби стара шина.

Френк вирішив, що було б нерозумно ризикувати. Він трішки відсунув довгий диван кольору вівсянки від стіни, заліз за нього і ліг на спину, тримаючи дробовик у лівій руці. Права, що досі стискала держак ножа, лежала на грудях. Отак. Набагато краще. Килимове покриття з глибоким ворсом Джорджа Т. Нельсона насправді досить зручне.

– Краще поводься гарно, грець тобі, – проспівав, позіхаючи, Френк.

Хвилин із десять він ще співав низьким хропливим голосом, доки не заснув.

12

– Машина-один! – закричала Шила з радіо, що висіло під панеллю приладів, коли Алан перетнув Олов’яний міст дорогою назад до міста. – Вийдіть на зв’язок, машина-один! Машина-один, на зв’язок, негайно!

Алан нудотно відчув, як нутрощі піднімаються, а тоді різко опускаються. Клат удома в Г’ю Пріста на Касл-Гілл-роуд розворушив осине гніздо – у цьому він не сумнівався. Заради Бога, чому він не наказав Клатові зустрітися з Джоном перед тим, як іти на Г’ю?

Сам знаєш чому: був не до кінця зосереджений на роботі, коли давав накази. Якщо через це щось станеться з Клатом, тобі доведеться з цим розбиратись і брати відповідальність на себе. Але це потім. Зараз головне – робити свою роботу. Тому роби її, Алане. Забудь про Поллі й роби свою срану роботу.

Він зірвав мікрофон із гачків.

– Машина-один, прийом?

– Хтось б’є Джона! – закричала вона. – Швидше, Алане, він просто місить його!

Ця інформація настільки суперечила очікуванням Алана, що на мить він зовсім отетерів.

– Що? Хто? Там?

– Швидше, він його зараз уб’є!

І все раптом стало на свої місця. Це ж Г’ю Пріст, звісно. З якоїсь причини Г’ю прийшов до шерифської управи швидше, ніж Джон вирушив на Касл-Гілл, і почав махати кулаками. Джон Лапойнт, а не Енді Клаттербак, ось хто в небезпеці.

Алан схопив «люстру», ввімкнув її й причепив на дах. Проїхавши міст і опинившись на території міста, він мовчки перепросив старий універсал і натиснув педаль газу до упору.

13

Клат почав підозрювати, що Г’ю немає вдома, коли побачив, що всі шини в його автомобілі не просто спущені, а почикрижені на шматки. Він уже збирався все одно зайти в будинок, коли нарешті почув слабкі крики про допомогу.

Він трохи постояв, вагаючись, а тоді поквапився по доріжці назад. Цього разу він побачив Ленні, що лежав на узбіччі, і побіг до стариганя, ляскаючи кобурою.

– Поможіть! – просипів Ленні, коли Клат укляк біля нього. – Г’ю Пріст здурів, той придурок на пшоно мене потовк!

– Де болить, Ленні? – запитав Клат.

Він торкнувся дідового плеча. Ленні вереснув. Найзрозуміліша відповідь. Клат підвівся, не певний, що робити далі. У голові змішалося забагато всього. Він знав лише те, що страшно не хоче все тут проїбати.

– Не рухайтеся, – сказав він. – Я йду викличу меддопомогу.

– Нє, я зараз устану й почну витанцьовувати, дурень ти набитий, – огризнувся Ленні.

Він скрикував і гарчав від болю. Скидався на старого бладгаунда зі зламаною ногою.

– Ага, – сказав Клат. Він уже рушив був до своєї машини, але повернувся до Ленні. – Він забрав твою машину, так?

– Нє, блядь! – видихнув Ленні, притискаючи долонями зламані ребра. – Він мене викинув, а тоді полетів на йобаному килимі-самольоті. Так, він забрав мою машину! Чого я тут лежу, по-твоєму? Загораю, нахуй?

– Зрозуміло, – повторив Клат і кинувся назад по дорозі. Четвертаки й десятицентовики вистрибували йому з кишень і розсипалися по щебеневому покритті яскравими маленькими дугами.

Він так стрімко нахилився до машини, що ледве не вирубився від удару рамки дверей. Ухопився за мікрофон. Потрібно сказати Шилі, щоб відправила допомогу для старого, але це не найважливіше. Алана й поліцію штату потрібно попередити, що Г’ю Пріст зараз за кермом старого «шевроле бел-ейра» Ленні Партріджа. Клат не був певен стосовно року випуску автомобіля, але таку порохняву розвалюху точно ніхто не проґавить.

Але зв’язатися з Шилою в диспетчерській не вдалося. Спробував тричі, і жодного разу відповіді не було. Ніякої відповіді.

Він уже чув, як Ленні знову починає кричати, тому пішов у будинок Г’ю, щоб телефоном викликати службу порятунку з Норвея.

«Прекрасний момент Шила вибрала, щоб на очку посидіти», – подумав він.

14

Генрі Бофорт також намагався зв’язатися з шерифською управою. Він стояв за барною стійкою, притискаючи слухавку до вуха. Постійні гудки, самі лише гудки.

– Ну давай, – промовив він, – піднімай, блядь, слухавку. Хлопці, що ви там робите? У джин-раммі[141] ріжетеся?

Біллі Таппер вийшов на вулицю. Генрі почув, як він щось крикнув, і нетерпляче підняв голову. За криком пролунав несподіваний гучний вибух. Генрі одразу подумав, що то в Ленні репнула стара шина… а тоді почулися ще два вибухи.

Біллі повернувся в «Тигр». Він ішов дуже повільно. Одну долоню притискав до горла, крізь пальці юшила кров.

– ‘Енрі! – скрикнув Біллі дивним, здушеним акцентом кокні. – ‘Енрі! ‘Ен…

Він дійшов до «рок-оли», постояв там, трохи похитавшись, а тоді все його тіло подалось і поточилося вниз у м’якому падінні.

Над ногами в нього виникла тінь, що вела аж за двері, де й з’явився власник тіні. Навколо шиї в нього був лисячий хвіст, а в руці – пістолет. З дула піднімався дим. Рідкий волосяний покрив між його сосками всіювали дрібні намистини поту. Шкіра під очима була одутла й темна. Він переступив через Біллі Таппера й зайшов у темінь «Захмеленого тигра».

– Здоров, Генрі, – промовив Г’ю Пріст.

15

Джон Лапойнт не розумів, чому це відбувається, але знав: якщо Лестер продовжуватиме, то вб’є його, – а той навіть не сповільнювався, не кажучи вже про те, щоб зупинитися. Джон спробував сповзти зі стіни геть від Лестера, але той ухопив його за сорочку й смикнув назад. Лестер навіть не засапався. Його футболка навіть не вибилася з-під еластичного пояса спортивних штанів.

– Отак-от, Джонику, – промовив Лестер і вгатив кулаком Джонові по верхній губі. Джон відчув, як та тріснула йому на зубах. – От на цьому тепер відростиш піськолоскотусики свої.

Джон навпомацки підставив ногу позаду Лестера і щосили штовхнув його. Той здивовано скрикнув і поточився назад, проте випростав руки, учепився ними в закривавлену сорочку Джона й потягнув заступника за собою. Вони покотилися по підлозі, вовтузячись і гамселячи один одного.

Обоє були надто зайняті й не бачили Шили Бріґгем, яка вискочила з диспетчерської кабінки й забігла в кабінет Алана. Вона зірвала зі стіни дробовик, звела курок і повернулася в загальне приміщення, в якому тепер панував повний хаос. Лестер сидів зверху над Джоном, ретельно гупаючи його головою об підлогу.

Шила вміла користуватися зброєю: стріляла по мішенях з восьми років. Тепер вона притиснула потиличник ложа собі до плеча й закричала:

– Заберися від нього, Джоне! Дай мені чистий приціл!

Лестер обернувся на звук її голосу, палаючи очима. Він оскалився на Шилу, ніби гігантська розлючена горила, після чого продовжив стукати головою Джона об підлогу.

16

Наближаючись до муніципалітету, Алан побачив першу безумовно гарну річ за цей день: «фольксваґен» Норріса Ріджвіка, що їхав із протилежного боку. Норріс був у цивільному, проте Алан на це не зважав. Він би не завадив йому сьогодні, о Господи, як же не завадив би.

А тоді й це полетіло в пекло.

З вузького провулка, що вів на стоянку муніципалітету, раптом вискочила величезна червона машина – «кадиллак» із номерним знаком «КІТОН 1». Алан, відвісивши щелепу, спостерігав за тим, як Бастер врізається своїм «кадиллаком» у бік Норрісового «жука». «Кадді» їхав не те щоб дуже швидко, проте був у чотири рази більшим за Норрісове авто. Захрустів пом’ятий метал, і «фольксваґен» з глухим грюкотом і дзвоном битого скла перекотився на пасажирський бік.

Алан вгатив по гальмах і вийшов з машини.

Бастер почав вилазити з «кадиллака».

Норріс з очманілим виразом обличчя намагався вибратися з вікна свого «фольксваґена».

Бастер рушив у бік Норріса, стискаючи долоні в кулаки. На товстому круглому обличчі почала розтягуватися мертва посмішка.

Аланові вистачило одного погляду на ту посмішку, і він кинувся бігти.

17

Перший постріл Г’ю розтрощив пляшку «Вайлд Теркі» на задньому барі. Другий розбив скло над документом у рамці, що висів на стіні в Генрі над головою, і залишив круглу чорну дірку в ліцензії на продаж алкоголю. Третій розпоров Генрі Бофорту праву щоку, випустивши рожеву хмару крові й розпорошеної плоті.

Генрі скрикнув, ухопив коробку з обрізом і присів за барною стійкою. Він знав, що Г’ю його підстрелив, але не знав, наскільки серйозно. Тільки розумів, що правий бік обличчя раптом запік, наче гаряче горнило, а по шиї потекла тепла й липка кров.

– Давай про машини поговорим, Генрі, – озвався Г’ю, наближаючись до бару. – Навіть краще, давай поговорим про мій лисячий хвіст. Що на це скажеш?

Генрі відкрив коробку. Вона була встелена червоним оксамитом. Він запхав усередину тремтливі неспокійні руки й дістав обрізаний «вінчестер». Уже почав був переламувати його, але тоді зрозумів, що на це немає часу. Доведеться сподіватися, що дробовик заряджено.

Він підібрав ноги під себе, підготувався вистрибнути й подарувати Г’ю, як він сподівався, велику несподіванку.

18

Шила усвідомила, що Джон не вибирається з-під божевільного, у якому вона почала впізнавати Лестера Плетта чи то Претта, шкільного фізкультурника, коротше. Вона подумала, що Джон не може вилізти з-під нього. Лестер припинив гупати головою Джона по підлозі й натомість склепив величезні долоні в нього на горлі.

Шила обернула рушницю, стиснула дуло в руках і завела зброю собі за плече, ніби бейсболіст Тед Вільямс. Після цього гладенько й міцно махнула.

В останню мить Лестер повернув голову, саме вчасно, щоб отримати облямоване сталлю горіхове ложе собі межи очі. Пролунав гидкий хрускіт, коли ложе пробило діру в черепі Лестера та обернуло його передній мозок на желе. Звук був такий, ніби хтось щосили став на повну коробку попкорну. Лестер Претт помер ще до того, як його тіло впало на підлогу.

Шила Бріґгем подивилася на нього й почала кричати.

19

– Думав, я не дізнаюся, хто це? – бурчав Бастер Кітон, витягуючи Норріса, очамрілого, проте не пораненого, з водійського вікна «фольксваґена». – Думав, не дізнаюся, якщо твоє ім’я внизу кожного блядського листка, що ти розклеїв? Так ти думав? Так?

Він підняв кулак, щоб ударити Норріса, а Алан Пенґборн водночас накинув на зап’ястя наручник, настільки спритно, наскільки взагалі можливо.

– Ге! – вигукнув Бастер і масивно крутнувся навколо своєї осі.

Зсередини муніципалітету почувся чийсь крик.

Алан повернув голову в той бік, а тоді за наручник на іншому кінці ланцюга потягнув Бастера до відчинених дверей його ж «кадиллака». Бастер тим часом молотив його кулаками. Алан отримав кілька невинних стусанів у плече, тоді заклацнув вільний наручник на ручці дверцят автомобіля.

Він обернувся й побачив Норріса. Йому вистачило часу, щоб відзначити те, наскільки жахливий вигляд має Норріс, і відкинути це як наслідки таранення по центру його автомобіля від голови ради виборних.

– Ходімо, – сказав він Норрісові. – Маємо клопіт.

Але Норріс його проігнорував, принаймні на секунду. Він проштовхнувся повз Алана і зацідив Бастерові Кітону прямо в око. Бастер злякано ґелґотнув і повалився на дверцята автомобіля. Вони були ще відчинені, і його вага їх затраснула, а край просякнутої потом сорочки затиснуло в клямці.

– Це тобі за мишоловку, чмо жирне! – вигукнув Норріс.

– Я тебе дістану! – закричав у відповідь Бастер. – Ти навіть не думай! Я Вас Усіх дістану!

– Оце дістань, – проревів Норріс.

Він знову рухався вперед, піднявши кулаки по боках випнутих голубиних грудей, коли Алан схопив його й потягнув назад.

– Покинь того! – закричав він Норрісові в обличчя. – У нас проблема в управі! Велика проблема!

Повітря знову пронизав крик. Люди вже почали збиратися на хідниках Ловер-Мейн-стріт. Норріс подивився на них, тоді знову на Алана. «Очі проясніли, – з полегшенням відзначив Алан, – знову схожий на самого себе». Більш-менш.

– Що таке, Алане? Це щось через нього?

Він смикнув підборіддям у бік «кадиллака». Бастер стояв на місці, спопеляючи їх поглядом і вільною рукою смикаючи за наручник на зап’ястку. Здавалося, він узагалі не чув жодних криків.

– Ні, – відповів Алан. – Пістолет при тобі?

Норріс похитав головою.

Алан відстебнув запобіжний ремінець на кобурі, дістав табельний тридцять восьмий і подав Норрісові.

– А ти, Алане? – запитав той.

– Мені треба, щоб руки були вільні. Давай, ходімо. Г’ю Пріст в управі, і він здурів.

20

Г’ю Пріст здурів, це безперечно, проте перебував він за добрих три милі від муніципалітету Касл-Рока.

– Давай поговорим про… – почав був він, і саме тоді Генрі Бофорт, ніби чортик з табакерки, вискочив із-за бару з просоченим кров’ю правим боком сорочки і зведеним дробовиком.

Генрі та Г’ю вистрелили одночасно. Тріск пістолета заглух у змазаному, первісному рику дробовика. Дим і полум’я вивергнулися зі зрізаного ствола. Ноги Г’ю відірвалися від підлоги, і він полетів через кімнату, світячи босими ступнями, а груди розлетілися на баговиння з червоної кваші. Пістолет вибило йому з рук. Кінці лисячого хвоста спалахнули.

Генрі повалився на задній бар, бо куля Г’ю прошила йому праву легеню. Навколо нього валилися й розбивалися пляшки. У грудях роїлося сильне заціпеніння. Він кинув дробовик і пошкандибав до телефона. Повітря повнилося шаленим парфумом пролитого бухла й запаленілого лисячого хвоста. Генрі спробував вдихнути, і хоча груди здіймалися, повітря туди наче не потрапляло. Коли дірка в грудях утягувала повітря, чувся тонкий пронизливий звук. Телефон, за відчуттями, важив тисячу фунтів, але він нарешті підніс слухавку до вуха й натиснув кнопку, що автоматично зв’язувалася з шерифською управою.

Бііп… бііп… бііп…

– Що там у вас нахуй діється, люди? – змучено прохрипів Генрі. – Я тут вмираю! Візьміть, бляха, трубку!

Але телефон просто продовжував дзвонити.

21

Норріс наздогнав Алана на середині провулка, і вони пліч-о-пліч вийшли на маленьку стоянку муніципалітету. Норріс стискав табельний револьвер Алана, тримаючи палець на запобіжнику й націлюючись коротеньким стволом у гаряче жовтневе небо. «Сааб» Шили Бріґгем стояв на стоянці разом із машиною-чотири, поліцейським автомобілем Джона Лапойнта, але більше транспорту не було. Алан устиг замислитися, де ж автомобіль Г’ю, а тоді розчахнулися бічні двері шерифської управи. Звідти вискочила якась людина з дробовиком із кабінету Алана й парою скривавлених рук. Норріс націлив короткоствольний тридцять восьмий і запхав палець усередину запобіжної скоби.

Алан умить відзначив дві речі. По-перше, Норріс стрілятиме. По-друге, криклива людина зі зброєю – це не Г’ю Пріст, а Шила Бріґгем.

Майже божественні рефлекси Алана Пенґборна того дня врятували життя Шилі, хоча до трагедії було вельми близько. Він навіть не переймався тим, щоб скрикнути чи бодай рукою перевести дуло пістолета. Жоден з цих варіантів не був би особливо успішним. Натомість він вистромив лікоть і смикнув ним угору, ніби заповзятий танцівник бак-енд-вінгу на сільських танцях. Лікоть ударив по озброєній руці Норріса, вибиваючи пістолет угору за мить до того, як Норріс вистрелив. На закритому внутрішньому дворику постріл пролунав посиленим ударом батога. Посипалося вікно на другому поверсі, у відділі з обслуговування міста. Після цього Шила опустила дробовик, яким щойно випустила мізки Лестерові Претту, й побігла до них, скрикуючи й ридаючи.

– Господи, – тихим ошелешеним голосом промимрив Норріс. Коли він передав пістолет Аланові ложем уперед, обличчя в нього було біле як папір. – Я ледь Шилу не застрелив, Боже ж ти мій.

– Алане! – закричала Шила. – Дякувати Богові!

Вона врізалася в нього, не сповільнюючись, і мало не збила з ніг. Алан запхав револьвер у кобуру, після чого обійняв її. Жінка тремтіла, ніби шнур, крізь який проходить завеликий заряд електрики. Алан підозрював, що й сам добряче тремтить, і був недалеко від того, щоб обмочитися. Вона істерила, осліпла від паніки, і це, напевно, було благословенням: він думав, що вона й поняття не має, наскільки близькою була до того, щоб спіймати кулю.

– Шило, що тут відбувається? – запитав він. – І кажи мені швидко.

У вухах так сильно дзвеніло від пострілу й луни, що він міг заприсягтися, ніби чує звідкись звук телефона.

22

Генрі Бофорт почувався ніби сніговик, що тане на сонці. Ноги підкошувалися. Він повільно звалився на коліна, а у вухах йому жебоніли гудки телефонного дзвінка, на який не відповідали. У голові все пливло від суміші смороду алкоголю й паленого хутра. До цих запахів долучився ще один. Він підозрював, що це Г’ю Пріст.

Не зовсім усвідомлено він розумів, що їхній телефон не працює і, щоб отримати допомогу, потрібно набрати інший номер, але сумнівався, що йому це вдасться. Сил набрати інший номер не вистачить – кінець. Тож Генрі колінкував за баром у дедалі більшій калюжі власної крові, прислухаючись до трубного гулу повітря з дірки в грудях, відчайдушно хапаючись за рештки свідомості. «Тигр» іще годину простоїть зачинений, Біллі мертвий, і якщо найближчим часом ніхто там не підніме слухавку, він і сам лежатиме мертвий, коли перші клієнти прибудуть задля трунків для веселого проведення часу.

– Прошу, – прошепотів Генрі крикливим придихним голосом. – Прошу, візьміть телефон, хоч хтось, молю, візьміть довбаний телефон.

23

Шила Бріґгем потроху опановувала себе, тож Аланові вдалося одразу витягнути з неї найголовніше: вона нейтралізувала Г’ю ложем дробовика. Коли вони зайдуть через двері, у них ніхто не стрілятиме.

Він сподівався на це.

– Пішли, – сказав він Норрісові. – Ходімо.

– Алане… коли вона вийшла… я подумав…

– Я знаю, що ти подумав, але нічого не сталося. Забудь, Норрісе. Джон усередині. Пішли.

Вони підійшли до дверей і стали обабіч. Алан подивився на Норріса.

– Пригнися, – наказав він.

Норріс кивнув.

Алан ухопився за дверну ручку, смикнув двері й пірнув усередину. Норріс – за ним, навприсядки.

Джонові вдалося зіп’ястися на ноги й дошкутильгати майже до дверей. Алан із Норрісом бухнулися в нього, ніби передній фланг «Піттсбург Стілерз», і Джон постраждав від фінального болючого приниження: його збили з ніг його ж колеги, і він розпластався по підлозі, ніби кегля в барному боулінгу. Поліцейський із глухим звуком вгатився в дальню стіну й викрикнув від болю одночасно здивовано та якось утомлено.

– Господи, це ж Джон! – вигукнув Норріс. – Твою ж розтуди!

– Допоможи мені з ним, – попросив Алан.

Вони кинулися до Джона, що повільно й самотужки намагався всістися рівно. Обличчя було ніби кривава маска. Ніс різко повернутий ліворуч. Верхня губа розпухла, мов перекачана камера. Коли Алан і Норріс дісталися до нього, він підніс долоню собі до рота й виплюнув у неї зуб.

– Фін фдуріф, – товченим, напівпритомним голосом пробелькотів він. – Фила фдагила його твобофиком. Фдаєтя, фбила його.

– Джоне, ти як, нормально? – запитав Норріс.

– Мені профто пифдеть, – відповів Джон.

Він нахилився вперед і театрально виблював собі між ноги, ніби на підтвердження власних слів.

Алан роззирнувся. Тепер він ясніше усвідомив, що то не просто його вуха. Справді дзвонить телефон. Але телефон зараз неважливий.

Він побачив, що Г’ю лежить долілиць біля стіни позаду, й пішов у той бік. Алан притиснув вухо до спини футболки Г’ю, прислухаючись до серцебиття. Почув лише дзвін у вухах. Звучало так, ніби на кожному столі дзвонить по телефону.

– Підніми слухавку того телефона сраного, просто скинь, що завгодно, – гаркнув Алан на Норріса.

Норріс підійшов до найближчого телефона – той виявився на його столі, – натиснув кнопку, що миготіла, й підняв слухавку.

– Ми зараз зайняті, – промовив він. – У нас аварійна ситуація. Перетелефонуйте пізніше.

І опустив слухавку на апарат, не очікуючи відповіді.

24

Генрі Бофорт відвів слухавку – важку, важку слухавку – від вуха й вирячився на неї потьмянілими недовірливими очима.

– Що ти сказав? – прошепотів він.

Раптом у нього не залишилося сил тримати слухавку, надто вже вона важка. Він впустив її на підлогу, повільно завалився на бік і так лежав, задихаючись.

25

Наскільки Алан бачив, Г’ю вже рясту не топтати. Він узяв тіло за плечі, перевернув… і це виявився зовсім не Г’ю. Обличчя було занадто вкрите кров’ю, мізками й фрагментами кістки, щоб визначити, хто ж це, але це був точно не Г’ю Пріст.

– Що тут, нахер, відбувається? – промовив він низьким приголомшеним голосом.

26

Денфорт «Бастер» Кітон стояв посеред вулиці, прикутий до власного «кадиллака», і дивився, як Вони на нього дивляться. Тепер, коли Головний Переслідувач і Заступник Переслідувача пішли, Їм уже більше не було на що дивитись, окрім Бастера.

Він дивився на Них і знав, ким Вони є – всі і кожне з Них.

Білл Фуллертон і Генрі Джендрон стояли перед перукарнею. Боббі Дуґас між ними, досі з перукарським фартухом на шиї, що висів спереду, ніби завелика серветка для вечері. Чарлі Фортін стояв перед «Вестерн Авто». Скотт Ґарсон і його друзі, адвокати-збльовки, Альберт Мартін і Говард Поттер, стояли перед банком і обговорювали його ще від моменту, як перепалка почалася.

Очі.

Довбані очі.

Очі повсюди.

Усі дивляться на нього.

– Я вас бачу! – зненацька закричав Бастер. – Я Вас усіх бачу! Усіх Вас! І я знаю, що робити! Так! Ще й як!

Він відчинив дверцята «кадиллака» й спробував залізти всередину. Це йому не вдалося. Прикутий він був до зовнішньої ручки. Ланцюг між наручниками довгий, але ж не настільки.

Люди засміялися.

Бастер почув сміх чітко.

Він роззирнувся.

Багато мешканців Касл-Рока стояли перед своїми закладами вздовж Мейн-стріт, споглядаючи його чорними дробинами очей, ніби розумні пацюки.

Усі там були, окрім містера Ґонта.

Проте містер Ґонт також був там. Він був усередині голови Бастера й розповідав, що конкретно йому робити.

Бастер слухав… і почав усміхатися.

27

Вантажівка «Будвайзер», на яку Г’ю ледь не наштовхнувся в місті, зупинилася в кількох сімейних закладах по той бік моста і нарешті заїхала на стоянку «Захмеленого тигра» о 16:01. Водій виліз, узяв свою планшетку, підтягнув штани хакі й вирушив у бік будівлі. Він зупинився за п’ять футів від входу, округливши очі. У дверях він бачив пару ніг.

– Йокелемене! – гукнув водій. – Старий, усе добре?

До вух долинув слабкий хрипкий крик:

– ……поможіть……

Водій забіг усередину й побачив ледве живого Генрі Бофорта, що гибів під баром.

28

– Фе Лефтеф Пфетт, – прогугнявив Джон Лапойнт.

З підтримкою Норріса з одного боку і Шили з іншого він докульгав до Алана, що схилився над тілом.

– Хто? – запитав Алан. Він почувався так, наче випадково вскочив у якусь божевільну комедію. «Рікі та Люсі потрапили в Пекло». Слухай, Лестере, маєш дешо пояснить[142].

– Лефтер Пфретт, – повторив Джон з болісною терплячістю. – Фін фчитель фіфкультуфи в фколі.

– А він що тут робить? – запитав Алан.

Джон Лапойнт стомлено похитав головою.

– Не фнаю, Алане. Фін профто прийфов і фдурів.

– Хто-небудь поясніть мені нормально, – сказав Алан. – Де Г’ю Пріст? Де Клат? Заради Бога, що тут робиться?

29

Джордж Т. Нельсон стояв у дверях своєї спальні й роззирався навколо, не вірячи своїм очам. Кімната мала такий вигляд, ніби тут влаштував вечірку якийсь панк-гурт – «Секс Пістолз» чи «Кремпз» – разом з усіма фанатами.

– Що… – почав він і більше не спромігся сказати нічого. Та й це було б зайвим.

Усе через кокаїн. Інакше ніяк. Він барижить серед учителів школи Касл-Рока останні шість років (не всі вчителі були поціновувачами того, що Туз Меррілл іноді називав «болівійським порошком бінґо», але ті, які підпадали під цю категорію, були великими поціновувачами), і під матрацом залишив собі пів унції майже чистого коксу. Усе через понюшку, інакше ніяк. Хтось протриндівся, а хтось інший поласився. Джордж здогадався про це одразу, як заїхав на під’їзну доріжку й побачив розбите вікно кухні.

Він перетнув кімнату й мертвими, онімілими руками зірвав матрац. Коксу не було. Майже дві тисячі доларів майже чистого кокаїну зникли. Він наче крізь сон побрів у ванну, щоб перевірити, чи його маленька заначка ще на місці, за флаконом анацину на верхній поличці шафки з ліками. Йому ще ніколи не хотілося нюхнути так сильно.

Джордж дістався дверей, а тоді зупинився, вибалушившись. Його увагу привернув не бардак, хоча цю кімнату також із чималим завзяттям перевернули догори дриґом. Його зацікавив туалет. Сідало було опущене і тонко всипане чимсь білим.

Джордж припустив, що не дитячою присипкою «Джонсонз Бебі».

Він підійшов до унітаза, послинявив палець і торкнувся порошку. Запхав палець до рота. Кінчик язика ледь не одразу онімів. На підлозі між унітазом і ванною лежав порожній пластиковий пакетик. Картина зрозуміла. Божевільна, проте зрозуміла. Хтось прийшов, знайшов кокаїн… а тоді спустив його в сральник. Навіщо? Навіщо? Він не знав, проте вирішив, що коли знайде людину, яка це вчинила, то запитає. Перед тим як відірвати голову від плечей. Запитати не завадить.

Його триграмова заначка лежала недоторкана. Він вийшов із нею з ванної й знову зупинився, бо йому на очі потрапив новий шок. Цю конкретну мерзоту він не бачив, коли проходив спальнею з коридору, проте зараз, із цього кута, пропустити таке було неможливо.

Джордж довго стояв на місці, витріщаючись круглими від жаху очима, а його горло конвульсивно сіпалося. У гнізді вен на скронях шалено гупало, ніби крилами маленьких пташок. Нарешті йому вдалося вичавити єдине маленьке здушене слово:

– ……мама……!

Унизу, за диваном кольору вівсянки, спав Френк Джуетт.

30

Глядачі на Ловер-Мейн, яких на хідники вивели крики й постріл, тепер утішалися ще однією новинкою – втечею голови міської ради виборних у сповільненій зйомці.

Бастер нахилився в «кадиллак» наскiльки мiг глибоко і ввімкнув запалювання. Після цього натиснув кнопку, що опускала водійське вікно. Тоді зачинив дверцята й почав обережно заповзати через вікно всередину.

Він ще стирчав з вікна від колін, ліву руку тягнуло назад під гострим кутом через наручник навколо ручки дверцят, ланцюг впивався йому в масивне ліве стегно, коли підійшов Скотт Ґарсон.

– Ем, Денфорте, – вагаючись, промовив банкір. – Мені здається, тобі не можна цього робити. Ти, здається, заарештований.

Бастер зиркнув на нього з-під правої пахви, вдихаючи власний аромат – наразі вже досить гострий, дійсно гострий, – і побачив Ґарсона догори дриґом. Він стояв прямо позаду Бастера. Мав такий вигляд, наче планує спробувати витягувати Бастера з його ж машини.

Бастер підтягнув ноги до себе максимально наскільки можливо, а тоді щосили хвицьнув ними, ніби поні, що здіймає чортів на лугу. Підбори туфель вгатили Ґарсона в обличчя з цмоканням, яке Бастерові вельми сподобалося. Ґарсонові окуляри з золотою оправою тріснули. Він завив, подався назад, ховаючи закривавлене обличчя в долоні, й упав горілиць на Мейн-стріт.

– Хах! – реготнув Бастер. – Не очікував, так? Не очікував такого, скурвий ти сину-переслідувачу, так?

Він поповзом протягнув решту тіла в машину. Ланцюга було рівно скільки треба. Плечовий суглоб тривожно рипнув, а тоді повернувся в сумці й дозволив Бастерові пролізти під руку та вмостити дупу на сидіння. Тепер Бастер сидів за кермом, а прикута рука стирчала з вікна. Він завів авто.

Скотт Ґарсон сів саме вчасно, щоб побачити, як на нього пре «кадиллак». Решітка зорила злим поглядом – широка хромована гора, яка має на меті його розчавити.

Він нестямно покотився ліворуч, менш ніж за мить уникнувши смерті. Величезна передня шина «кадиллака» проїхалася йому по правій долоні, ефективно чавлячи її. Після цього по ній же прокотилася задня шина, довершуючи роботу. Ґарсон лежав на спині, дивлячись на свої ґротескно потовчені пальці, які тепер були завбільшки зі шпателі для замазки, і закричав у гаряче блакитне небо.

31

– ТЕМММІІІІІ ФЕЕЕЕЕЕЙЙЙ!

Той вереск вирвав Френка Джуетта з глибокої дрімоти. У кілька перших сплутаних секунд він не мав поняття, де перебуває, – усвідомлював лише, що це якесь тісне, вузьке місце. Неприємне місце. А ще він щось тримав у руці… що це?

Він підняв правицю й ножем для стейків ледь не виколов собі око.

– Ооооооооо, нііііііііі! ТЕМММІІІІ ФЕЕЕЕЕЕЙЙЙ!

Усе повернулося до нього вмить. Він за диваном свого старого доброго «друга» Джорджа Т. Нельсона, і це сам Джордж Т. Нельсон, з плоті й крові, гучно оплакує свого мертвого папугу. Разом із цим усвідомленням до Френка повернулося все інше: журнали, розкидані по кабінету, записка з шантажем, можлива (ні, дуже ймовірна – чим більше він думав про це, тим більш імовірною вона здавалася) руйнація його кар’єри і життя.

А тепер неймовірно, але він чув, як Джордж Т. Нельсон плаче. Плаче над своїм довбаним летючим серуном. «Ну, – подумав Френк, – я позбавлю тебе страждань, Джордже. Хтозна, може, й ти опинишся в пташиному раю».

Схлипування наближалися до дивана. Чим далі, тим краще. Він вискочить – сюрприз, Джордже, – і уйобок відкинеться ще до того, як зрозуміє, що взагалі сталося. Френк уже приготувався виплигувати, коли Джордж Т. Нельсон, досі ридаючи так, ніби в нього от-от розіб’ється серце, завалився на диван. Чоловіком він був масивним, тому своєю вагою рвучко посунув диван до стіни. Він не почув здивованого видиху ззаду «ууффф», а прикрив його своїми схлипами. Чоловік узяв телефон, крізь мереживо сліз набрав номер, і (ледь не дивовижним чином) після першого ж гудка слухавку підняв Фред Рубін.

– Фреде! – скрикнув він. – Фреде, у мене щось страшне сталося! Може, ще й не скінчилося! Господи, Фреде! Боже!

Позаду й під ним силкувався дихати Френк Джуетт. У нього в голові проносились оповідання Едґара Аллана По, які він читав малим, – оповідання про похованих живцем людей. Обличчя потрохи набувало кольору старої цеглини. Важкі дерев’яні ніжки, які втиснулися йому в груди, коли Джордж Т. Нельсон упав на диван, здавалися брусками свинцю. Задня стінка дивану притискала йому плечі й бік обличчя.

Зверху Джордж Т. Нельсон заливав у вуха Фредові Рубіну перекручені описи того, що він виявив, коли повернувся додому. Нарешті він на мить замовк, а тоді закричав:

– Мені плювати, чи можна про таке говорити по телефону. ЯК МЕНІ МОЖЕ БУТИ ПОФІГ, ЯКЩО ХТОСЬ УБИВ ТЕММІ ФЕЙ? ЦЯ МЕРЗОТА ВБИЛА ТЕММІ ФЕЙ! Хто б міг таке вчинити, Фреде? Хто? Ти мусиш мені допомогти!

Ще одна пауза, поки Джордж Т. Нельсон слухав, а Френк усвідомлював, із дедалі більшою панікою, що він невдовзі знепритомніє. Раптом він зрозумів, що робити – прострелити «ламою» диван. Можливо, він не вб’є Джорджа Т. Нельсона, можливо, навіть не зачепить його, але він, безумовно, приверне увагу Джорджа Т. Нельсона, і коли це станеться, то, мабуть, є хороші шанси, що Джордж Т. Нельсон забере свою жирну сраку з дивану до того, як Френк тут помре через те, що ніс притиснуто до плінтусової батареї.

Френк розкрив долоню, що стискала ніж, і спробував дотягнутися до пістолета, затканого за пояс штанів. Фантастичний жах стиснув його, коли Френк усвідомив, що не може дотягнутися: пальці стискалися й розтискалися за цілих два дюйми від інкрустованого слоновою кісткою руків’я пістолета. Він зосередив усі рештки сил на тому, щоб опустити руку нижче, але притиснуті плечі взагалі не рухалися. Великий диван – і значна вага Джорджа Т. Нельсона – щільно пришпилили його до стіни. З таким же успіхом його можна було би прибити до неї цвяхами.

Перед витріщеними очима Френка почали розквітати чорні троянди – провісниці наближення асфіксії.

Ніби з якоїсь неймовірної відстані, він почув, як його старий «друг» кричить на Фреда Рубіна, безумовно, партнера Джорджа Т. Нельсона в питанні кокаїну.

– Що ти мелеш? Я дзвоню тобі, щоб розповісти, який погром у мене влаштували, а ти мені про якогось нового мужика в центрі? Мені не треба якихось цяцьок, Фреде, мені треба…

Він перервався, встав і закрокував по кімнаті. Буквально останніми залишками сили Френк спромігся відсунути диван на кілька дюймів від стіни. Небагато, проте це дозволило йому зробити кілька дрібних ковтків надзвичайно чудового повітря.

– Він що продає? – вигукнув Джордж Т. Нельсон. – Господи! Господи Ісусе Христе! Чому ж ти одразу не сказав?

Знову тиша. Френк лежав за диваном, ніби кит на пляжі, потягуючи повітря й сподіваючись, що голова, яка страшенно пульсує, не вибухне. За мить він встане й відстрелить устриці своєму старому «другові» Джорджу Т. Нельсону. За мить. Як тільки передихне. І коли великі чорні квітки, що наразі заполонили його зір, зменшаться й зникнуть. За мить. Дві миті максимум.

– Добре, – сказав Джордж Т. Нельсон. – Я сходжу до нього. Сумніваюся, що він такий чарівник, як ти кажеш, але в полі й жук м’ясо. Та мушу тобі дещо сказати – мені насправді пофіг, чи він барижить. Я знайду курвого сина, який це зробив, – це першочергово – і приб’ю його до найближчої стіни. Ти зрозумів?

«Я зрозумів, – подумав Френк, – але хто кого до тієї казкової стіни приб’є, ми ще побачимо, старий мій почарківцю».

– Так, я розчув ім’я! – закричав у слухавку Джордж Т. Нельсон. – Ґонт, Ґонт, блядь, Ґонт!

Він вгатив слухавкою по телефону, а тоді, напевно, шпурнув ним через кімнату – Френк почув брязкіт битого скла. Через кілька секунд Джордж Т. Нельсон прорік останню лайку й вискочив з дому. Двигун його «айрок-зі» ожив, заревівши. Френк почув, як він здає назад по доріжці, а сам повільно відсунув диван від стіни. Зовні на асфальті завищала гума, і Френків старий «друг» Джордж Т. Нельсон чкурнув геть.

Через дві хвилини на видноті виникла пара рук і вхопилася за диван кольору вівсянки. Ще за мить поміж долонями виникло бліде оскаженіле обличчя містера Везербі з окулярами, перехнябленими на маленькому мопсячому носі та з однією тріснутою лінзою. Спинка дивана залишила червоний поцяткований слід на правій щоці. У рідкому волоссі танцювало кілька клубків пилюки.

Повільно, ніби в роздутого мерця, що виринає з дна річки, щоб плисти просто під поверхнею води, на обличчі Френка виникла посмішка. Цього разу він упустив свого старого «друга» Джорджа Т. Нельсона, проте Джордж Т. Нельсон не планує їхати з міста. Телефонна розмова це чітко показала. Френк знайде його ще до заходу сонця. У такому місті, як Касл-Рок, як можна його загубити?

32

Шон Раск стояв у дверях кухні свого будинку й тривожно визирав у гараж. П’ять хвилин тому його старший брат зайшов туди, а Шон саме дивився з вікна спальні й випадково побачив його. Браян щось тримав у руці. Відстань була завелика для того, щоб побачити, що це, але йому це й не потрібно було. Він знав. То нова бейсбольна картка, до якої Браян постійно ходив нагору, щоб подивитися.

Браян не знав, що Шон знає про цю картку, але Шон знав. Він навіть знав, що на ній зображено, бо приходив зі школи набагато раніше, ніж Браян, і проникав до брата в кімнату, щоб подивитися на ту картку. Він не мав жодного поняття, чому брат так нею переймається: стара, брудна, вицвіла і з погнутими кутиками. А про гравця на ній Шон узагалі ніколи не чув – пітчер «Лос-Анджелес Доджерс» на ім’я Семмі Коуберг, за все життя одна перемога і три програші. Той хлопець навіть один цілий рік у головній лізі не втримався. Навіщо Браянові так переживати за таку нездалу картку?

Шон не знав. Точно знав він лише дві речі: Браян турбується про картку, а ще протягом останнього тижня поводиться так, що стає страшно. Було схоже на ту телерекламу, про дітей-наркоманів. Але ж Браян нізащо б не вживав наркотиків… правда?

Щось в обличчі Браяна, коли він пішов у гараж, так перелякало Шона, що він пішов розповісти матері. Він не зовсім розумів, що треба говорити, але це й не мало значення, бо він так і не зміг нічого сказати. Вона розвалилася на ліжку в спальні в халаті й тих дурних окулярах від сонця з нової крамниці в центрі.

– Мамо, Браян… – почав він, і це все, що вдалося донести до неї.

– Іди геть, Шоне. Мама зайнята.

– Але, мамо…

– Іди геть, я кому сказала!

І не встиг він вийти самотужки, як його безцеремонно виштовхали зі спальні. Її халат розкрився, коли вона його штовхала, і Шон не встиг відвернутися й побачив, що під ним на ній нічого нема, навіть нічної сорочки.

Вона затраснула за ним двері. І замкнула.

Тепер Шон стояв біля дверей кухні, тривожно очікуючи, доки Браян вийде з гаража… але той не виходив.

Помалу, непомітно тривога переросла в заледве контрольований жах. Шон вийшов із дверей кухні, пробігся переходом і ввійшов у гараж.

Там було темно, страшенно гаряче й пахло мастилом. Якийсь час він не бачив брата в темряві й подумав, що той, напевно, вийшов у двір через задні двері. Тоді очі пристосувалися, і він різко й жалісно видихнув.

Браян сидів під задньою стіною, біля газонокосарки «Лонбой». Він тримав татову гвинтівку. Ложе впиралось у підлогу. Дуло – націлене йому в обличчя. Однією долонею Браян тримав ствол, а іншою стискав стару бейсбольну картку, яка за останній тиждень чомусь стала настільки важливою в його житті.

– Браяне! – закричав Шон. – Що ти робиш?

– Не підходь, Шоне, бо тебе вимастить.

– Браяне, ні! – закричав Шон, плачучи. – Не будь таким сцикуном! Ти… ти мене лякаєш!

– Я хочу, щоб ти мені дещо пообіцяв, – промовив Браян. Він був босий і тепер запихав великий палець ноги в спускову скобу «ремінґтона».

Шон відчув, як у промежині стає мокро й тепло. Він ще ніколи в житті не був таким наляканим.

– Браяне, будь ласка! Будь ласкааааа!

– Я хочу, щоб ти пообіцяв мені, що ніколи не підеш у нову крамницю, – сказав Браян. – Чуєш мене?

Шон зробив крок до брата. Браянів палець напружився на гачку рушниці.

– Ні! – закричав Шон, одразу подаючись назад. – Тобто так! Так!

Браян трішки опустив ствол, коли побачив, що брат відступає. Палець на гачку трохи розслабився.

– Пообіцяй.

– Так! Що захочеш! Але не роби цього! Не… не дражни мене більше, Браю! Ходімо краще подивимося «Трансформерів»! Ні… сам вибереш, що подивитися! Що хочеш! Навіть Вопнера[143]! Можемо дивитися Вопнера, якщо хочеш! Цілий тиждень! Цілий місяць! Я дивитимуся з тобою! Тільки не лякай мене, Браяне, будь ласка, не лякай мене так!

Браян Раск, мабуть, і не чув цього. Його очі ніби плавали на відсутньому незворушному обличчі.

– Ніколи не ходи туди, – промовив він. – «Необхідні речі» – отруйне місце, а містер Ґонт – отруйна людина. Він навіть не людина насправді, Шоне. Він узагалі не людина. Присягнися, що нізащо не купиш жодних отруйних речей, які продає містер Ґонт.

– Клянуся! Клянуся! – пробелькотів Шон. – Клянуся серцем матері!

– Ні, – заперечив Браян, – це не підходить, бо її він теж уже дістався. Поклянися своїм серцем, Шоне. Поклянися власним ім’ям.

– Клянуся! – закричав Шон у гарячому темному гаражі. Він благально простягнув руки до брата. – Правда, клянуся, клянуся своїм власним ім’ям! Але тепер забери рушницю, бра…

– Я тебе люблю, молодший братику. – Він перевів погляд на мить на картку. – А Сенді Коуфекс іде нахер, – додав Браян Раск і натиснув гачок пальцем ноги.

Шонів крик жаху здійнявся над вибухом, що пролунав глухо й гучно в гарячому темному гаражі.

33

Ліленд Ґонт стояв перед вітриною свого магазину, визирав на Мейн-стріт і м’яко всміхався. Звук пострілу з Форд-стріт був слабким, але завдяки гострому слуху він усе почув.

Усмішка трішки поширшала.

Він зняв табличку на вітрині, яка повідомляла, що відчинено лише за попередньою домовленістю, і повісив нову. На цій було написано

ЗАЧИНЕНО ДО ПОДАЛЬШИХ СПОВІЩЕНЬ.

– Отепер повеселимося, – сам до себе промовив Ліленд Ґонт. – О так, сер.

Розділ вісімнадцятий

1

Поллі Чалмерз нічого про все це не знала.

Поки Касл-Рок пожинав перші реальні плоди роботи містера Ґонта, вона перебувала на кінці міської дороги № 3, біля старого будинку Кемберів. Вона відправилася туди, тільки-но закінчила розмову з Аланом.

«Закінчила? – подумала вона. – Ой, дорогенька, це занадто виховано. Після того як ти кинула слухавку – ось що ти мала на увазі?»

«Добре, – погодилася Поллі з собою. – Після того як я кинула слухавку. Але він рознюхував у мене за спиною. А коли я подзвонила й підняла цю тему, то весь розхвилювався, а тоді набрехав мені про це. Він збрехав. Я вважаю, що така поведінка заслуговує неввічливої реакції».

Щось у цьому гризло її, щось заговорило б, якби вона виділила час і місце, але Поллі не виділила. Вона не потребувала інакомислячих голосів. І взагалі, як на те пішло, не бажала думати про останню розмову з Аланом Пенґборном. Їй просто хотілося розібратися зі своєю справою тут, на кінці дороги № 3, а тоді повернутися додому. Як тільки опиниться в домівці, то прийме прохолодну ванну й ляже спати годин на дванадцять-шістнадцять.

Той глибокий голос спромігся лише на сім слів: «Але Поллі… чи не думала ти, що…»

Ні. Не думала. Припускала, що прийде ще час, коли доведеться подумати, але зараз ще зашвидко. Якщо вона почне думати, їй почне також боліти. Наразі їй просто хотілося розібратися з тією справою… і взагалі не думати.

Дім Кемберів наганяв страх… а ще подейкували, що це місце прокляте. Не так давно в палісаднику цього будинку загинуло двоє людей: маленький хлопчик і шериф Джордж Баннермен. Двоє інших, Ґері Перв’єр і сам Джо Кембер, загинули одразу під пагорбом. Поллі зупинила авто біля місця, де жінка на ім’я Донна Трентон якось учинила помилку, зупинивши свій «форд пінто», і вийшла. Азка в цей час хиталася туди-сюди між її грудей.

Поллі нервово огледіла обвислий ґанок, облущені тіни, вкриті в’юнким плющем, здебільшого побиті вікна, що сліпо зорили на неї. Цвіркуни в траві співали свої дурнуваті пісні, а немилосердне сонце палило, як і в ті страшні дні, коли Донна Трентон боролася тут за своє життя та життя свого сина.

«Що я тут роблю? – подумала Поллі. – Заради Бога, що я тут роблю?»

Але вона знала що, і це не стосувалося ні Алана Пенґборна, ні Келтона, ні Департаменту захисту дітей Сан-Франциско. Ця маленька екскурсія ніяк не стосується любові. Але дуже стосується болю. Це все… і цього достатньо.

Усередині цього маленького срібного талісмана щось ховається. Щось живе. Якщо Поллі не дотримається своєї частини угоди, яку уклала з Лілендом Ґонтом, воно помре. Поллі не знала, чи зможе повернутися до жахливого скреготливого болю, з яким прокинулася в неділю зранку. Якщо доведеться терпіти цей біль усе життя, вона подумала, що накладе на себе руки.

– І це не стосується Алана, – прошепотіла вона, ідучи в бік сараю з розчахнутими дверима і зловісно просілою стелею. – Він сказав, що й руки на нього не підніме.

«Чому ти взагалі цим переймаєшся?» – прошепотів тривожний голос.

Вона переймається, бо не хоче кривдити Алана. Вона зла на нього, так – розгнівана, якщо точніше, – але це не означає, що вона мусить опускатися до того рівня, що має ставитися до нього так ницо, як він поставився до неї.

Але Поллі… чи не думала ти, що…

– Ні. Ні!

Вона планує влаштувати один розіграш для Туза Меррілла й узагалі не переймається Тузом – вона навіть ніколи його не бачила, знала лише через репутацію. Цей розіграш для Туза, але…

Але Алан, який був відправив Туза Меррілла в Шоушенк, теж десь тут замішаний. Так їй підказувало серце.

І чи зможе вона дати задню в цій справі? Чи зможе, навіть якщо захоче? Тепер тут ще й Келтон. Містер Ґонт не те щоб сказав їй, що історія про її сина розійдеться по всьому місту, якщо вона не зробить те, що він велів… але досить прозоро на це натякнув. Вона не може такого дозволити.

«Чи не має молода жінка права на власну гордість? Коли все інше втрачено, чи не має вона зовсім трішки права на це, на монету, без якої її гаманець зовсім порожній?»

Так. І так. І так.

Містер Ґонт сказав, що єдиний інструмент, який їй знадобиться, вона знайде в сараї. Поллі повільно йшла в тому напрямку.

«Іди туди, де тебе тягне, але йди туди живою, Трішо, – колись сказала їй тітка Евві. – Не будь якоюсь примарою».

Але тепер, ступаючи в сарай Кембера через двері, що роззявлено завмерли на іржавих завісах, Поллі почувалася примарою. Вона ще ніколи в житті не почувалася примарою сильніше. Азка посунулася їй між грудей… самотужки. Щось усередині. Щось живе. Це їй не подобалося, але ще менше їй подобалася думка про те, що станеться, якщо та істота помре.

Вона зробить те, що Ґонт наказав їй зробити, принаймні цього разу, обірве всі зв’язки з Аланом Пенґборном (помилкою було взагалі щось із ним затівати, і тепер вона чітко це розуміла) і залишить своє минуле для себе. Чому ні?

Ну це ж така дрібниця.

2

Лопата стояла точнісінько в тому місці, де він і попереджав, сперта на стіну, під пиловим променем сонця. Поллі взялася за її гладенький поношений держак.

Зненацька з глибокої темені сараю вона почула низький муркотливий рик, ніби скажений сенбернар, який убив Здорованя Джорджа Баннермена і призвів до смерті Теда Трентона, тут, повернувся зі світу мертвих, злющий як ніколи. На руках проступили сироти, і Поллі хутко вибігла з сараю. Палісадник мав не дуже радісний вигляд – особливо коли на тебе лиховісно блимає віконницями той порожній будинок, – але це краще, ніж той сарай.

«Що я тут роблю?» – знову жалібно запитав її розум, і відповів йому голос тітки Евві: – «Стаєш примарою. Ось що ти робиш. Ти стаєш примарою».

Поллі заплющила очі.

– Припини! – різко прошепотіла вона. – Просто припини!

«Правильно, – промовив Ліленд Ґонт. – Крім того, яка взагалі різниця? Це ж просто невинний жарт. А якщо він і призведе до чогось серйозного – не призведе, звісно, але припустімо, заради аргументу, якщо призведе, – чия це буде провина?»

– Аланова, – прошепотіла вона. Очі нервово крутилися в очницях, а долоні судомно стискалися й розтискалися між грудей. – Якби він був тут і я могла з ним поговорити… якби він не відштовхнув себе від мене, рознюхуючи про речі, які його зовсім не стосуються…

Той слабкий голос знову спробував заговорити, але Ліленд Ґонт перервав його ще до того, як той спромігся хоч на слово.

«І знову правильно, – сказав Ґонт. – Що стосується того, що ви тут робите, Поллі, то відповідь проста: ви сплачуєте. Більше нічого. Це не стосується жодних примар. І не забувайте про це, бо це найпростіший, найчудовіший аспект комерції: як тільки ви заплатили за якусь річ, вона належить вам. Ви ж не очікували, що така прекрасна річ обійдеться вам дешево, правда? Проте коли закінчите оплату, вона ваша. Ви маєте чисте право на те, за що заплатили. То що, ви тепер тут цілий день простовбичите, слухаючи ті старі перелякані голоси, чи зробите те, для чого прийшли?»

Поллі розплющила очі. Азка незворушно висіла на ланцюжку. Якщо раніше вона рухалася (а Поллі вже не була в цьому впевнена), то тепер припинила. Будинок – це просто будинок, довго простояв порожній і показує неуникні ознаки недогляду. Вікна – ніякі не очі, а просто дірки, що позбулися скла внаслідок роботи зухвалих хлопців з каменюками. Якщо вона й почула щось у сараї (а вона вже не була в цьому впевнена), то просто скрип дощок, які розширюються під неприродним жовтневим теплом.

Її батьки мертві. Її маленький солодкий хлопчик мертвий. І собака, який колись так страшно й усюдисуще тримав у своїй владі цей палісадник три літні дні й ночі одинадцять років тому, також мертвий.

Немає жодних примар.

– Навіть я не примара, – промовила вона й почала обходити сарай.

3

«Коли зайдете за сарай, – сказав був їй містер Ґонт, – то побачите залишки старого трейлера». Вона побачила – сріблястий «ейр-флоу», майже зовсім закритий золотушником і високими переплетеннями пізнього соняшника.

«Ліворуч від трейлера лежатиме великий плоский камінь».

Вона легко його знайшла. Великий, наче камінь садової бруківки.

«Посуньте його й копайте. Приблизно через два фути натрапите на банку з-під “кріско”[144]».

Поллі відкинула камінь убік і взялася копати. Менш ніж через п’ять хвилин штик стукнувся об жерстяну банку. Вона відкинула лопату й почала рити сиру землю, пальцями розриваючи слабке переплетіння корінців. За хвилину Поллі вже тримала банку з-під «кріско» в руках. Та була іржава, але неторкана. Гнила етикетка відклеїлась, і ззаду неї виднівся рецепт торта «Ананасовий сюрприз» (список інгредієнтів здебільшого закривала чорна пляма плісняви), а також купон на суміш для випікання «Бізквік», протермінований ще в 1969 році. Поллі пропхала пальці під кришку й розкрила банку. Дух повітря, що донісся зсередини, змусив її скривитися й на мить відкинути голову назад. Голос спробував один останній раз запитати, що вона тут робить, але Поллі заткнула його.

Вона зазирнула в банку й побачила саме те, про що містер Ґонт попереджав: жменю товарних купонів «Ґолд Бонд» і кілька вицвілих фотографій, на якій жінка злягалася з собакою породи коллі.

Поллі витягла все це, розіпхала по кишенях, після чого похапцем витерла пальці об джинси. Вимиє руки, як тільки зможе, пообіцяла вона собі. Після доторку до цих речей, які стільки часу пролежали під землею, вона почувалася нечистою.

З іншої кишені Поллі дістала запечатаний бізнес-конверт. Спереду великими буквами було написано:

ПОСЛАННЯ ДЛЯ ВІДВАЖНОГО МИСЛИВЦЯ ЗА СКАРБАМИ.

Поллі поклала конверт назад у банку, закрила кришкою й кинула її назад у яму. Лопатою швидко й неуважно засипала банку землею. Усе, чого їй зараз хотілося, – це якомога швидше забратися звідси.

Закінчивши, Поллі швидко рушила геть. Лопату шпурнула у високі бур’яни. Вона не мала наміру відносити її назад у сарай, яким би пересічним не було пояснення звуку, що там чувся.

Діставшись до машини, Поллі відчинила спочатку пасажирські дверцята, а тоді бардачок. Понишпорила в паперовому безладі всередині, знайшла стару пачку сірників. З четвертої спроби вдалося видобути невеличкий вогник. Біль майже зовсім не тривожив її долоні, проте вони так трусилися, що перші три сірники чиркали занадто сильно, від чого голівки ламалися й ставали негодящими.

Коли загорівся четвертий сірник, полум’я якого ледь виднілося під гарячим денним сонцем, Поллі стиснула його між двома пальцями правиці й дістала з кишені джинсів заяложену пачку товарних купонів і непристойних фотографій. Вона торкнулася полум’ям пачки і потримала сірник так, щоб пересвідчитися, що папір розгорівся. Тоді викинула сірник і нахилила пачку для найкращої тяги. Жінка на світлинах виглядала так, ніби недоїдає, очі в неї були порожні. Собака був шолудивий і розумний рівно настільки, щоб нібито соромитися. Було приємно спостерігати, як поверхня однієї з фотографій пухириться і береться коричневим. Коли фото почали скручуватися, Поллі впустила охоплений полум’ям оберемок на землю, де одна жінка якось забила собаку, цього разу сенбернара, до смерті бейсбольною биткою.

Вогонь палахкотів. Невеличка купка купонів і фотографій швидко зіжмакалася до чорного попелу. Полум’я поникло, згасло… і в ту ж мить раптовий порив вітру пронісся незворушністю дня, розвіваючи жмуток попелу на пластівці. Ті вихором злетіли догори, а Поллі спостерігала за ними очима, які раптом стали великі й перелякані. Звідки саме з’явився цей аномальний вітер?

«Та досить уже! Ти не можеш просто, блядь…»

У той момент із гарячої темної утроби сараю здійнявся гаркавий звук, низький, ніби холоста дія навісного двигуна. Це не її уява, і це не якась скрипуча дошка.

Це собака.

Злякавшись, Поллі глянула в той бік і побачила два глибокі червоні кола світла, що визирали на неї з темряви.

Вона оббігла автомобіль, боляче вдарившись стегном об правий бік капота, залізла всередину, підняла вікна й замкнула двері. Поллі повернула ключ запалювання. Двигун почав обертатись… але не завівся.

«Ніхто не знає, де я, – усвідомила вона. – Ніхто, крім містера Ґонта… а він нікому не розповість».

На мить Поллі уявила, що опинилася тут у пастці, у якій уже побували Донна Трентон із сином. А тоді двигун ожив, і вона здала назад з під’їзної доріжки так швидко, що ледь не скотилася в канаву з дальнього боку дороги. Вона перемкнула передачу й попрямувала в місто настільки швидко, наскільки могла.

Поллі зовсім забула про миття рук.

4

Туз Меррілл перекотився на інший бік ліжка приблизно одночасно з тим, як Браян Раск відстрелив собі мізки за тридцять миль від нього.

Він зайшов у ванну, дорогою скидаючи з себе брудні труси та майку, і мочився з годину-дві. Підняв руку й нюхнув під пахвою. Подивився на душ і передумав. У нього сьогодні великий день. Душ зачекає.

Він вийшов із ванної, не здобувшись на те, щоб змити після себе, – «якщо жовтеньке, то хай буде помаленьку» було однією з невіддільних складових Тузової філософії – і рушив прямісінько до комода, де на дзеркальці для гоління лежали залишки понюшки від містера Ґонта. Чудовий порошок – легкий для носа, гарячий для голови. Його майже не лишилося. Тузові чимало знадобилося для продуктивності минулої ночі, як містер Ґонт і сказав, але він непогано усвідомлював, що там, звідки цей порошок з’явився, його є ще вдосталь.

Краєм водійського посвідчення Туз сформував кілька доріжок. Занюхнув їх крізь скручену п’ятидоларову купюру, і в голові ніби розірвалася ракета «Шрайк».

– Бум! – вигукнув Туз Меррілл своїм найкращим голосом Ворнера Вулфа. – Давай повтор, перевіримо![145]

Він натягнув на голі стегна пару вицвілих джинсів, а тоді вдягнув футболку «Гарлі Девідсон». «Саме таке цього року носять усі гарно вбрані мисливці за скарбами», – подумав він і дико розсміявся. Сука, ну й відпадний цей кокс!

Туз уже хотів вийти за двері, коли погляд натрапив на улов минулої ночі, і він згадав, що збирався потелефонувати Нетові Коупленду в Портсмут. Він повернувся у спальню, почав ритися в безладі скрученого одягу у верхній шухляді комода, доки нарешті не знайшов пошарпану телефонну книжку, після чого повернувся на кухню, сів і набрав потрібний номер. Туз сумнівався, що зможе дійсно зв’язатися з Нетом, але спробувати варто. Кокс шумів і пиляв йому голову, але він уже відчував, як кайф спадає. Доза кокаїну робить тебе новою людиною. Проблема лише в тому, що єдине, чого цій людині хочеться, це ще одна доза, а Тузові запаси різко скоротилися.

– Та? – промовив насторожений голос у нього біля вуха, і Туз усвідомив, що знову, всупереч усьому, йому пощастило.

– Нет! – скрикнув він.

– Це хто, нахуй?

– Це я, старий шеф! Я!

– Туз? Це ти?

– Ну а хто? Як справи, Нетті, старий?

– Бувало й краще. – Голос Нета звучав не надто радісно на звістку від старого колеги з автомайстерні в Шоушенку. – Що тобі треба, Туз?

– А що, у нас тепер отак зі старими колєґами говорять? – із докором запитав Туз.

Він затиснув телефон між вухом і плечем, а тоді підтягнув до себе кілька іржавих бляшанок. Одну він дістав з-під землі за старим домом Треблгорнів, іншу – з пивниці старої ферми Мастерсів, яка згоріла дотла, коли Тузові було лише десять років. Перша банка містила лише чотири книжки зелених купонів S&H, а також кілька перев’язаних пачок купонів сигарет «Ролі». В іншій було кілька зв’язок різних товарних купонів і шість трубочок пенні. Але останні відрізнялися від звичайних пенні.

Вони були білі.

– Може, я просто хотів сконтачитися з тобою, – дражнив його Туз. – Ну, знаєш, запитати, як там твій гемор, чи маєш достатньо «кей-ваю». Отаке.

– Чого тобі треба, Туз? – обережно запитав Нет Коупленд.

Туз висмикнув одну з трубочок зі старої банки «кріско». Папір вицвів з фіолетового до блякло-рожевого. Він витрусив дві монети собі в долоню і з цікавістю дивився на них. Якщо хтось на таких речах знається, то це Нет Коупленд.

Колись у Кіттері він мав крамницю під назвою «Монети й колекціонування Коупленда». Також у нього була особиста колекція монет, що входила до десятки найкращих у Новій Англії, принаймні за словами самого Нета. Пізніше він також відкрив для себе чудеса кокаїну. Протягом чотирьох-п’яти років після цього відкриття він поступово, монета за монетою, збувся цієї колекції, й усе через свій ніс. У 1985 році поліція, що приїхала на беззвучну сигналізацію в крамницю монет «Довгий Джон Сілвер» у Портленді, запопала в комірчині Нета Коупленда, що складав у замшевий мішечок срібні долари «Леді Свобода». Невдовзі після цього вони з Тузом і познайомилися.

– Ну, раз ти вже так кажеш, то я маю для тебе запитання.

– Запитання? Більше нічого?

– Більше зовсім нічого, старий друзяко.

– Добре. – Нетів голос зовсім трішечки розслабився. – Тоді питай. У мене не вихідний.

– Звісно, – сказав Туз. – Робота-робота-робота. Хочеш жити – вмій крутитись, людям не давай баритись, правильно кажу, Нетті? – Він розсміявся божевільним голосом.

Річ була навіть не в порошку, просто день видався такий. Туз не повертався додому до перших променів сонця, бо спожитий кокс тримав його на ногах ледь не до десятої ранку, незважаючи на опущені жалюзі та його фізичні зусилля, і він досі почувався готовим перекушувати залізні балки й випльовувати десятипенсовими цвяхами. А чому б і ні? Чому б, нахуй, і ні? Він за крок від багатства. Знає це, відчуває кожним фібром душі.

– Туз, ти реально щось важливе маєш мені сказати чи просто познущатися подзвонив?

– Ні, не для того. Дай мені першокласну інфу, Нетті, і, можливо, я дам тобі трохи і першого, і класного. Дуже класного.

– Серйозно? – Голос Нета Коупленда одразу опинився на межі. Він звучав притишено, майже вражено. – Не найобуєш, Туз?

– Найкращий, найтоповіший порошок із тих, які ти коли-небудь пробував, мій друже Нетті Бамппо[146].

– За мене впишешся?

– Я в цьому взагалі не сумніваюся, – промовив Туз, і близько не ставлячи собі такої мети. Він видобув зі старої поцвілої трубочки ще три-чотири дивних пенні. Пальцем склав їх в одну рівну лінію. – Але зроби мені послугу.

– Кажи яку.

– Що ти знаєш про білі пенні?

На іншому кінці лінії настала пауза. Тоді Нет обережно промовив:

– Білі пенні? Може, ти маєш на увазі сталеві пенні?

– Я не знаю, що маю на увазі. Це ж ти монети колекціонуєш, а не я.

– Глянь на дати. Чи вони не з періоду між 1941-м і 1945-м.

Туз обернув монети перед собою. Одна була датована 1941 роком, чотири – 1943-м, остання – 1944-м.

– Так. Із того періоду. Що вони коштують, Нете? – Він спробував приховати завзяття в голосі, що не особливо вдалося.

– Небагато, якщо по одній, – відповів Нет, – але значно більше, ніж звичайні пенні. Може, баксів по два за штуку. Три, якщо це ПО-шки.

– Що це означає?

– Поза обігом. Одразу після карбування. А в тебе їх багато, Туз?

– Та трохи маю, – відповів Туз. – Трохи маю, мужик.

Але він був розчарований. У нього шість трубочок, триста пенні, а ті, на які він дивився, мали не дуже презентабельний вигляд. Не зовсім розбиті на гівно, але далеко не нові й блискучі. Шістсот доларів, максимум вісімсот. Великим уловом це не назвеш.

– Ну, принось їх до мене, я подивлюся, – запропонував Нет. – Я їх можу перепродати за найкращою ціною. – Він трохи завагався, після чого додав: – І принось із собою того хваленого порошку.

– Подумаю про це, – відповів Туз.

– Ей, Туз! Не клади слухавку!

– Дуже дякую, йди нахуй, Нетті, – відказав Туз і саме так і вчинив.

Він трохи посидів, роздумуючи про пенні й іржаві банки. Щось це все дуже дивно. Нікому не потрібні купони і шістсот доларів у сталевих пенні. І що з цього виходить?

«У цьому й хуйня, – подумав Туз. – Нічого з цього не виходить. Де реальні речі? Де довбані СКАРБИ?»

Він відсунувся від столу, пішов у спальню й винюхав решту порошку, який йому був дав містер Ґонт. Коли звідти вийшов, у руці тримав книжку з мапою всередині й почувався набагато радісніше. Усе сходиться. Сходиться ідеально. Тепер, коли він трохи прочистив голову, усе стало чітко на свої місця.

Кінець кінцем, на карті багато хрестиків. Він знайшов два сховки саме там, де хрестики й указували, кожен позначений великим пласким каменем. Хрестики плюс пласкі камені дорівнює заховані скарби. Справді здавалося, що Батя в літньому віці був трохи м’якшим, ніж вважають у місті, що в нього була якась проблема з тим, щоб відрізнити діаманти від пилу, але реально жирні речі – золото, готівка, може, навіть обігові цінні папери – мусять бути десь тут, під одним із пласких каменів.

Це доведено. Його дядько позакопував цінні речі, а не самі лише старі замшілі марки. На старій фермі Мастерсів він знайшов шість трубочок сталевих пенні, які коштують принаймні доларів шістсот. Небагато, так… але це вже показник.

– Воно десь там, – м’яко промовив Туз. Очі скажено блискотіли. – Воно все десь там, в одній із семи ям. Або у двох. Чи в трьох.

Він це знав.

Туз дістав коричневу паперову мапу з книжки й пройшовся пальцем від одного хрестика до іншого, загадуючись, чи одні більш підхожі, ніж інші. Палець зупинився на старому будинку Джо Кембера. Це було єдине місце, де поруч стояло два хрестики. Палець почав повільно переміщатися між ними туди й назад.

Джо Кембер загинув у трагедії, яка забрала також три інші життя. Його дружина і малий весь той час не були вдома. На відпочинку. Люди на кшталт Кемберів рідко їздять на відпочинок, але Черіті Кембер виграла трохи грошей у лотереї штату, наскільки Туз пригадував. Він намагався згадати більше, але в голові все перемішалося. Тоді в нього було багато своїх клопотів – навіть забагато.

Що місіс Кембер вчинила, коли вони з її малим повернулися з їхньої невеличкої подорожі й виявили, що Джо – першокласний шмат лайна, згідно з усім, у чому Туз петрав, – мертвий і похований? Виїхала зі штату, правда ж? А власність? Мабуть, їй хотілося якнайскоріше її збутися. У Касл-Року одне ім’я виділялося, коли питання стосувалося швидкого продажу нерухомості, і це ім’я – Реджинальд Маріон «Батя» Меррілл. Чи зустрічалася вона з ним? Звісно, він би запропонував їй якісь недоїдки ціни – такий був у нього стиль, – але якщо їй не терпілося виїхати з міста, можливо, і недоїдки згодилися б. Іншими словами, на час смерті Баті будинок Кемберів також міг належати йому.

У голові Туза ця ймовірність підсилилася до рівня впевненості вже за кілька секунд після того, як це спало йому на думку.

– Дім Кемберів, – промовив він. – Зуб даю, воно там! Я знаю, де воно все!

Тисячі доларів! Може, навіть десятки тисяч! Ісусе на коняці!

Він склав карту й закрив її в книжку. Тоді ледь не бігом подався до «шеві», яку йому позичив містер Ґонт.

Мучило його, проте, лише одне запитання: якщо Батя дійсно вмів відрізняти зерна від куколю, навіщо він узагалі ховав ті торгові купони?

Туз нетерпляче відкинув ці думки геть і виїхав на дорогу в Касл-Рок.

5

Денфорт Кітон повернувся додому на Касл-В’ю саме в той час, коли Туз вирушив у бік найбільш сільськогосподарського середовища міста. Бастер був досі прикутий до ручки «кадиллака», але настрій його тепер можна було б описати словами «люта ейфорія». Останні два роки він боровся з тінями, і тепер тіні перемагають. Дійшло до того, що він почав боятися, чи не сходить з розуму… у що, звісно, Вони б хотіли, щоб він вірив.

Дорогою з Мейн-стріт додому він побачив на В’ю кілька «супутникових тарілок». Він уже бачив їх раніше і ще тоді замислювався, чи не замішані вони якось у тому, що діється в місті. Тепер він не мав сумнівів стосовно цього. Ніякі це не «супутникові тарілки». Це мозкові винищувачі. Може, вони й не всі націлені на його будинок, але ті, що націлюються не туди, спрямовані на тих кількох інших людей, котрі, як і він, розуміють, наскільки потворна змова тут діє.

Бастер припаркувався в себе на під’їзній доріжці і натиснув пульт дверей гаража, прикріплений до козирка. Двері почали підійматися, але в ту ж мить він відчув монструозний удар головного болю. Наскільки він розумів, це також частина плану: Вони замінили справжній пульт «Візард» на щось інше, що вистрілює шкідливими променями йому в голову одночасно з тим, як він відчиняє двері.

Перш ніж заїхати в гараж, Бастер зняв пульт із козирка й шпурнув через вікно.

Бастер вимкнув запалювання, відчинив двері й вийшов. Наручник тримав його біля дверей надійно, ніби нашийник-зашморг. На стінах гарненько висіли інструменти, але вони були задалеко. Бастер нахилився назад у машину і натиснув клаксон.

6

Міртл Кітон, яка сьогодні вже встигла виконати своє доручення, наразі лежала на ліжку нагорі в тривожній напівдрімоті, коли засигналив клаксон. Вона одразу зірвалася, сіла, вирячивши з жаху очі.

– Я все зробила! – видихнула вона. – Я зробила все, що ви мені сказали, тепер, будь ласка, дайте мені спокій!

Вона усвідомила, що то їй снилось, а містера Ґонта тут немає, і довго, тремтяче зітхнула.

ФВАА! ФВАА! ФВАААААААААА!

Було схоже на клаксон «кадиллака». Міртл узяла ляльку, що лежала біля неї на ліжку, прекрасну ляльку, яку вона купила в крамниці містера Ґонта, і обійняла її, щоб заспокоїтися. Вона дещо вчинила сьогодні вдень таке, що одна похмура, перелякана її частина вважала поганою справою, дуже поганою, і відтоді лялька стала їй просто невимовно дорогою. Ціна, як міг би сказати містер Ґонт, завжди піднімає цінність… принаймні в очах покупця.

ФВААААААААА!

Це і був клаксон «кадиллака». Навіщо Денфорт сидить у гаражі й сигналить? Вона подумала, що краще піти подивитися.

– Але йому краще не кривдити мою ляльку, – промовила Міртл низьким голосом. Вона бережно поклала її в тінь біля ліжка зі свого боку. – Краще йому цього не робити, бо перейде межу.

Міртл була однією з цілої громади людей, які того дня відвідали «Необхідні речі», – чергове ім’я з позначкою в списку містера Ґонта. Прийшла, як і багато інших, тому що містер Ґонт наказав їй прийти. Вона отримала послання способом, який її чоловік цілковито зрозумів би: почула в голові.

Містер Ґонт сказав, що час завершити оплату ляльки… якщо вона хоче її собі залишити, звісно. Їй потрібно віднести одну металеву коробку й запечатаний лист у зал «Доньок Ізабелли», біля Богоматері Тихих Вод. Усі стінки коробки мали решітки, окрім нижньої. Зсередини вона чула слабке клацання. Пробувала зазирнути крізь одну з круглих решіток (схожих на динаміки старих настільних радіоприймачів), але розгледіла лише невиразні кубоподібні об’єкти. І, чесно кажучи, не надто ретельно вдивлялася. Не робити цього здавалося кращим – безпечнішим – варіантом.

Коли Міртл, яка пересувалася пішки, прибула на місце, на стоянці біля маленького церковного комплексу стояло одне авто. У парафіяльному залі, однак, не було нікого. Вона зазирнула над табличкою, приклеєною до вікна у верхній половині дверей, щоб пересвідчитися, а тоді прочитала власне табличку.

ЗУСТРІЧІ ДОНЬОК ІЗАБЕЛЛИ ЧЕТВЕР, 19:00 ТРЕБА СПЛАНУВАТИ «НІЧКУ КАЗИНО»!

Міртл прослизнула всередину. Під стіною, ліворуч від неї, стояв стос яскраво розмальованих скриньок – саме в них діти, що приходять у денний час, залишають свої ланчі, а діти з недільної школи зберігають різні малюнки й робочі проєкти. Міртл було наказано покласти предмет в одну з цих скриньок, так вона і вчинила. Коробка ідеально входила. Спереду кімнати стояв стіл старшої сестри, а обабіч нього – американський прапор ліворуч і корогва з Празьким немовлям-Ісусом праворуч. Стіл уже був приготований для вечірньої зустрічі. Там лежали ручки, олівці, листки для підписів за «Нічку казино», а посередині – порядок денний старшої сестри. Міртл поклала конверт, який їй вручив містер Ґонт, під листок, тож Бетсі Віґ’ю, цьогорічна старша сестра з питань заходів «Доньок Ізабелли», побачить його одразу, як підніме свій порядок денний.

ВІДРАЗУ ЧИТАЙ, ПАПСЬКА БЛЯДЬ

було надруковано спереду конверта великими літерами.

У грудях шалено калатало серце, тиск зашкалював, і Міртл навшпиньки вийшла із залу «Доньок Ізабелли». На мить вона зупинилася назовні, притиснула руку до пишного бюста, намагаючись передихнути.

І побачила, як хтось квапливо вибігає із залу «Лицарів Колумба» за церквою.

То була Джун Ґевіно. Вона виглядала такою ж наляканою, як почувалася Міртл. Джун збігла дерев’яними сходами на стоянку так швидко, що ледь не впала, а тоді, клацаючи низькими підборами по гарячому асфальту, підійшла до єдиного автомобіля.

Вона підвела голову, побачила Міртл і пополотніла. Тоді уважніше придивилася до обличчя Міртл… і зрозуміла.

– І ти теж? – тихим голосом запитала вона.

На обличчі виникла дивна усмішка, одночасно радісна і згиджена. Це був вираз дитини, що зазвичай поводиться гарно, але з причин, яких сама не розуміє, поклала мишу в шухляду стола улюбленої вчительки.

Міртл відчула, як усмішка саме такого ж типу виникає у відповідь в неї на обличчі. Проте спробувала приховати це.

– Боже збав! Я не знаю, що ти таке кажеш!

– Та знаєш ти. – Джун швидко роззирнулася, але ці двійко жінок були єдині в цьому куточку того дивного дня. – Містер Ґонт.

Міртл кивнула і відчула, як щоки горять жаским, незвичним рум’янцем.

– Що купила? – запитала Джун.

– Ляльку. А ти що купила?

– Вазу. Найгарніше клуазоне, яке коли-небудь бачила.

– І що ти зробила?

Сором’язливо всміхаючись, Джун парирувала:

– А ти що зробила?

– Неважливо. – Міртл повернулася в бік залу «Доньок Ізабелли» й шморгнула носом. – Це все одно не має значення. Це ж католики.

– Правильно, – відповіла Джун (яка й сама в минулому була католицької віри).

Тоді Джун рушила до свого авто. Міртл не попросила її підвезти, а Джун Ґевіно й не запропонувала. Міртл хутко закрокувала геть зі стоянки. Вона не підняла голову, коли Джун промчала повз неї на білому «сатурні». Міртл лише хотілося дістатися додому, подрімати зі своєю прекрасною лялькою в обіймах і забути, що вона вчинила.

А це, як тепер вона переконалася, виявилося не так легко.

7

ФВААААААААААААААААААААА!

Бастер притиснув долоню до клаксона і тримав її. Сигнал ревів і розривав барабанні перетинки. Якого хера та сука не йде?

Урешті-решт двері між гаражем і кухнею відчинилися. Міртл застромила голову всередину. Її очі були величезні й перелякані.

– Ну нарешті, – промовив Бастер, відпускаючи клаксон. – Я думав, ти там здохла на унітазі.

– Денфорте? Що сталося?

– Нічого. Усе краще, ніж за останні два роки. Мені просто потрібно трохи допомогти.

Міртл не поворухнулася.

– Жінко, бля, тягни свою жирну сраку сюди!

Їй не хотілося підходити – він її лякав, – але звичка була надто стара й глибока, щоб отак просто її позбутися. Міртл підійшла до Денфорта, який стояв у клаптику простору за відчиненими дверцятами автомобіля. Вона ішла повільно, човгаючи капцями по цементній підлозі, від чого Бастер скреготав зубами.

Міртл побачила наручники й округлила очі.

– Денфорте, що сталося?

– Нічого страшного не сталося, я зі всім розберуся. Дай мені оту ножівку по металу, Мірт. Отам, на стіні висить. А хоча ні, з іншого боку, не треба ножівки. Дай краще велику викрутку. І отой молоток.

Вона почала задкувати, підносячи руки до грудей і змикаючи їх у нервовий вузол. Швидкий, як удав, рухаючись швидше, ніж їй вдалося б уникнути, Бастер вистромив з вікна вільну руку й ухопив її за волосся.

– Ай! – закричала вона, марно хапаючи його за кулак. – Денфорте, ай! АЙЙ!

Бастер потягнув її до себе, скорчивши обличчя в страшну гримасу. На лобі в нього пульсували дві величезні вени. Він відчував, як її рука б’є його по кулаку, приблизно настільки, наскільки відчував би пташине крило.

– Принеси що я тобі кажу! – закричав він і потягнув її голову до себе. Денфорт стукнув нею об верхівку відчинених дверей раз, двічі, тричі. – Ти такою тупоголовою народилася чи лише виросла? Принеси те, що я тобі кажу!

– Денфорте, мені боляче!

– Правильно! – закричав він у відповідь і ще раз стукнув її головою об відчинені дверцята «кадиллака», цього разу сильніше. Шкіра на лобі тріснула, і звідти по лівій частині обличчя тонкою цівкою потекла кров. – Ти мене будеш слухати чи ні, жінко?

– Так! Так! Так!

– Добре. – Бастер послабив хватку на її волоссі. – А тепер подай мені велику викрутку й молоток. І не надумай часом якихось дурниць.

Вона махнула правою рукою в бік стіни.

– Я не дотягуюся.

Він нахилився вперед, витягуючи руку, щоб дати їй змогу зробити крок ближче до стіни, на якій висіли інструменти. Бастер міцно тримав її за волосся, поки Міртл навпомацки шукала їх. Краплі крові завбільшки з четвертаки хляпали їй на капці й між ними.

Міртл стиснула долоню на якомусь інструменті, і він різко струсонув її головою, наче тер’єр мертвим пацюком.

– Не те, придурошна, – промовив він. – Це дриль. Я хіба просив дриль? Га?

– Але, Денфорте… АЙЙ!.. Я ж нічого не бачу!

– Думаю, тобі б хотілося, щоб я тебе відпустив. Ти тоді побіжиш у будинок і викличеш Їх, правда?

– Я не знаю, про що ти!

– Авжеж. Ти ж така невинна овечка. Це ж просто збіг, що ти витягнула мене з хати в неділю, щоб той довбаний коп порозклеював по всьому будинку брехливі листочки, і хочеш, щоб я в це повірив?

Вона подивилася на нього крізь переплетене волосся. Кров дрібними намистинами лежала в неї на віях.

– Але… але, Денфорте… це ж ти запропонував проїхатися в неділю. Ти сказав…

Він рвучко смикнув її за волосся. Міртл скрикнула.

– Просто дай мені те, що я прошу. Пізніше про це поговоримо.

Міртл знову взялася обмацувати стіну, опустивши голову, а волосся (окрім того, що стискав Бастер) висіло в неї над обличчям. Пальці наштовхнулися на велику викрутку.

– Ота, – сказав він. – Дубль другий тепер, так?

Вона ще трохи пошукала, і нарешті тремтливі пальці натрапили на перфорований гумовий рукав, що вкривав ручку молотка «Крафтсмен».

– Добре. Тепер давай сюди.

Міртл зняла молоток із гачків, і Бастер приволік її до себе. Він відпустив волосся, готовий вхопитися за свіже пасмо, якщо вона хоч трішечки сіпнеться. Міртл не сіпнулася. Вона була спуджена. Вона просто хотіла піти нагору, де зможе обійняти свою прекрасну ляльку й заснути. Їй хотілося заснути навічно.

Бастер узяв інструменти з її рук, що не чинили жодного опору. Тоді натиснув викруткою на ручку дверцят і кілька разів вгатив молотком зверху по держаку. За четвертим разом ручка відламалася. Бастер зняв із неї наручник, а саму ручку і викрутку впустив на цементну підлогу. Спочатку він підійшов до кнопки, що зачиняла двері гаража. Тоді, коли двері гучно заторохкотіли, опускаючись, він із молотком у руці наблизився до Міртл.

– Ти з ним спала, Міртл? – м’яко запитав він.

– Що? – Вона подивилася на нього отупілими, апатичними очима.

Бастер почав гупати голівкою молотка собі по долоні. Від цього лунав м’який м’ясистий звук – пак! пак! пак!

– Ти спала з ним після того, як ви вдвох порозклеювали ті довбані рожеві листочки по всьому домі?

Міртл обеленіло вирячилася на нього, не розуміючи, про що йдеться, та Бастер і сам забув, що вона була з ним у «Морісі», коли Ріджвік проник усередину і все це влаштував.

– Бастере, про що ти таке го…

Він зупинився, витріщивши очі.

– Як ти мене назвала?

Апатія зникла з її очей. Міртл позадкувала, ставши в захисну позицію. Позаду них утихомирилися двері гаража. Тепер єдиними звуками було шаркання підошов і м’який дзенькіт ланцюга, на якому хитався наручник.

– Вибач, – прошепотіла вона. – Вибач мені, Денфорте.

А тоді обернулася й кинулася до дверей кухні.

Він ухопив її за три кроки від них, знову притягнув до себе за волосся.

– Як ти мене назвала? – закричав він і підняв молоток.

Міртл підняла очі, стежачи за інструментом.

– Денфорте, не треба, будь ласка!

– Як ти мене назвала? Як ти мене назвала?

Він раз за разом викрикував це запитання, і щоразу завершував його м’яким м’ясистим звуком: Пак. Пак. Пак.

8

Туз заїхав у палісадник Кемберів о п’ятій. Мапу скарбів він сховав у задню кишеню, а тоді відчинив багажник. Дістав звідти кайло і лопату, які завбачливо надав містер Ґонт, а тоді підійшов до перехиленого зарослого ґанку, що тягнувся вздовж усієї стіни будинку. Він дістав із кишені мапу й присів на сходах, щоб роздивитися її. Короткотерміновий вплив коксу вивітрився, але серце продовжувало жваво вистукувати в грудях. Пошук скарбів, як він відкрив для себе, також працює як стимулятор.

Туз роззирнувся на оброслому бур’янами подвір’ї, глянув на похилений сарай, скупчення сліпо вирячених соняшників. «Нічого особливого, але я все одно думаю, що це воно. Саме тут я назавжди позбудуся братів Корсонів і розбагатію. Саме тут – частково або повністю. Я відчуваю».

Але то було не просто відчуття – він чув, як воно м’яко виспівує йому. Виспівує з-під землі. Не просто десятки тисяч, а сотні тисяч. А може, й цілий мільйон.

– Мільйон доларів, – придушено прошепотів Туз стишеним голосом і схилився над мапою.

Через п’ять хвилин він уже нишпорив уздовж правого боку будинку Кемберів. Більша частина стіни позаду майже заховалась у високих заростях, але там він знайшов те, що шукав, – великий плоский камінь. Туз підняв його, викинув геть і почав шалено копати. Менш ніж за дві хвилини рискаль приглушено дзенькнув об іржавий метал. Туз упав на коліна, почав ритися в землі, ніби собака в пошуках захованої кістки, а за хвилину видобув заховану там банку з-під фарби «Шервін-Вільямс».

Найвідданіші кокаїністи за сумісництвом також і віддані гризуни нігтів, і Туз не був винятком. Він не мав нігтів, щоб підчепити кришку, тож не міг відкрити банку. Фарба на краях висохла до непіддатливого клею. Завивши від роздратування і гніву, Туз дістав кишеньковий ніж, запхав лезо під край банки і підважив кришку. Завзято зазирнув усередину.

Купюри!

Пачки й пачки купюр!

Скрикнувши, він ухопився за них… і побачив, що завзяття його обмануло. То були просто торгові купони. Цього разу «Ред Болл», які можна було обміняти лише на південь від лінії Мейсона – Діксона[147]… і то лише до 1964 року, коли компанія закрилася.

– Срав пес, перділи гуси! – скрикнув Туз. Він шпурнув купони геть. Ті розлетілися, і їх почав розносити легкий гарячий вітерець, який з’явився наче нізвідки. Деякі застрягли в бур’янах і тепер лопотіли, ніби запилюжені корогви. – Сука! Блядь! Пизданахуй!

Він понишпорив рукою в банці, навіть перевернув її, щоб подивитися, чи всередині нічого не залишилося, постукав по денці, але нічого. Він викинув банку геть, кілька секунд дивився на неї, а тоді підбіг і буцнув, наче футбольний м’яч.

Туз обмацав кишеню в пошуках мапи. На одну панічну секунду перелякався, що її там немає, що він її десь загубив, але насправді просто запхав на саме дно через поспішне завзяття, з яким узявся за роботу. Він витягнув карту й подивився на неї. Інший хрестик позначав місце за сараєм… і раптом Тузові в голову сяйнула ідея, осяявши тамтешню глуху темряву, ніби римська свіча на Четверте липня.

Банка, яку він щойно відкопав, – це обманка! Батя, мабуть, передбачив, що хтось помітить: він позначає свої різні схованки пласкими каменями. Тому тут, на території Кемберів, він використав стару хитру замануху. Просто для захисту. Мисливець, який знайшов одну нікчемну скарбницю, нізащо не здогадається, що тут є ще один сховок, на цій же території, але у віддаленішому місці…

– Хіба що має мапу, – прошепотів Туз. – Як я.

Він ухопив кайло й лопату і побіг до сараю, вирячивши очі, а сивувате волосся прилипло йому до скронь.

9

Він побачив старий трейлер «Ейр-Флоу» і підбіг. Майже дістався до нього, коли зачепився за щось ногою і сторчма полетів на землю. Проте вмить піднявся й роззирнувся. Він одразу побачив, через що перечепився.

Лопата. Зі свіжими слідами землі на рискалі. Туза почало охоплювати погане передчуття. Дуже погане передчуття. Воно зародилося в животі, почало поширюватися вгору, в груди, і вниз, у мошонку. Губи дуже повільно оголили зуби, демонструючи гидкий вищир.

Він став на рівні й побачив, що неподалік, брудним боком догори, лежить камінь-позначник. Його туди кинули. Хтось прийшов сюди першим… і нещодавно, судячи з вигляду. Хтось випередив його в пошуках скарбу.

– Ні, – прошепотів Туз. Слово проступило з вишкіреного рота, ніби крапля отруйної крові чи зараженої слини. – Ні!

Недалеко від лопати й перекинутої каменюки Туз побачив купку землі, яку безладно засипали назад у яму. Облишивши і свої інструменти, і лопату, яку покинув злодій, Туз упав на коліна й почав вигрібати землю з ями. За лічені секунди він видобув звідти банку «кріско». Дістав її з ями й зірвав кришку.

Усередині не було нічого, крім білого конверта.

Туз витягнув його й розірвав. Випали дві речі: складений аркуш і ще один, менший конверт. Туз тимчасово проігнорував конверт і розкрив папір. То була записка набраного тексту. У нього відвисла щелепа, коли він побачив угорі аркуша власне ім’я.

Дорогий Туз!

Я не впевнений, чи знайдеш ти цей лист, але немає закону, що забороняє надію. Було весело відправити тебе в Шоушенк, але це ще веселіше. Якби ж я міг бачити твоє обличчя, коли ти дочитаєш цього листа!

Невдовзі після того, як я тебе закрив, я зустрівся з Батею. Досить часто ми з ним бачилися – раз на місяць, якщо по правді. Ми домовилися: він мені віддає сотню на місяць, а я крізь пальці дивлюся на його незаконні позики. Усе дуже ввічливо. Саме посеред тієї зустрічі він вирішив сходити в туалет – щось не те з’їв, за його словами. Ха-ха! Я скористався нагодою й зазирнув у його стіл, який він залишив незамкненим. Така недбалість була йому невластива, але я думаю, він надто боявся в штани накласти, якби одразу не сходив «на зустріч із дядьком Виходком». Ха!

Я знайшов лиш одну цікаву річ, але вона була просто першокласна. Схожа на мапу. Там було багато хрестиків, але один – той, що позначав це місце, – червоний. Я встиг покласти мапу на місце до того, як Батя повернувся. Він так і не дізнався, що я її бачив. Я прийшов сюди одразу після його смерті й викопав цю банку з-під «кріско». А всередині, Туз, було понад двісті тисяч доларів. Але ти не переймайся. Я вирішив, що все потрібно ділити по-братськи, тому залишив тобі трішки, саме стільки, на скільки заслуговуєш.

Ласкаво просимо назад у місто, Туз, що в жопі загруз!

Щиро твій,

Алан Пенґборн, шериф округу Касл

P. S. Розумний з півслова розуміє, Туз. Тепер, оскільки ти вже все знаєш, то «вези кобило, хоч тобі немило» і забудь про все це. Сам знаєш стару приказку: що впало, те пропало. Якщо бодай спробуєш причепитися до мене через гроші твого дядька, я тобі нове очко розірву і голову туди запхаю.

Повір мені.

А. П.

Аркуш ковзнув поміж онімілих пальців Туза, і він відкрив другий конверт.

Звідти випав один-єдиний долар.

«Я вирішив, що все потрібно ділити по-братськи, тому залишив тобі трішки, саме стільки, на скільки заслуговуєш».

– Ах ти ж мудак паршивий, – прошепотів Туз і тремтячими пальцями підняв долар.

«Ласкаво просимо назад у місто, Туз, що в жопі загруз!»

– ТИ ЙОБАНА МРАЗЬ! – закричав Туз так голосно, що відчув, як у горлі щось напнулося й ледь не розірвалось.

Ледве чутно повернулося відлуння: «…мразь… мразь… мразь…»

Він почав дерти купюру на шматочки, а тоді змусив пальці розслабитися.

Ні-ні. Нізащо в світі.

Він це собі збереже. Курвин син хотів Батіних грошей, так? Він украв те, що за правом належить останньому живому родичеві Баті, так? Ну що ж, гаразд. Добре. Нехай. Але він має отримати все. І Туз збирається простежити, щоб шериф саме все й отримав. Тож після того, як він відріже цій мерзі кишеньковим ножем яйця, Туз запхає цей долар у криваву діру на їх місці.

– Грошей хочеш, мужич-ок? – запитав Туз м’яким допитливим голосом. – Добре. Це добре. Жодних проблем. Жодних… нахуй… проблем.

Він піднявся на ноги й пішов до машини дерев’яною, хиткою версією своєї звичної амортизовано-поважної ходи.

Наближаючись, він потроху переходив на біг.

Частина третя. Усе на продаж

Розділ дев’ятнадцятий

1

За чверть до шостої вечора над Касл-Роком почали згущуватися химерні сутінки: над південним горизонтом скиртувалися грозові фронти. Низькі віддалені рокоти бурмотіли над лісами й полями з того боку. Хмари рухалися в бік міста, дорогою розростаючись. Вуличні ліхтарі, керовані головним фотоелементом, загорілись аж на пів години раніше, ніж зазвичай у цю пору року.

Ловер-Мейн-стріт уособлювала переповнений сумбур. Її заполонили автомобілі поліції штату й фургони теленовин. У гарячому застиглому повітрі тріщали й перепліталися радіовиклики. Телетехніки розмотували дроти й горланили на людей – здебільшого дітей, які перечіплялися через них, – перш ніж тимчасово зафіксувати кабелі скотчем до тротуару. Фотографи з чотирьох щоденних газет стояли за барикадами перед будівлею муніципалітету й робили кадри, які наступного дня з’являться на перших шпальтах. Кілька – на диво небагато, якщо хтось узагалі переймається такими речами, – місцевих допитливо роздивлялись. Один телекореспондент стояв під сліпучим світлом високоінтенсивного прожектора і з муніципалітетом на задньому плані записував свій репортаж.

– Сьогодні на Касл-Рок наринула хвиля бездумного насильства, – почав він, але зупинився. – Наринула? – з огидою перепитав він сам себе. – Бля, давай ще раз, спочатку.

Ліворуч від нього телевізійник іншої станції спостерігав, як його команда ставить обладнання для майбутньої прямої трансляції, яка почнеться менш ніж через двадцять хвилин. Більшість роззяв прийшли дивитися на знайомі обличчя телекореспондентів, а не на барикади, де нічого цікавого не було, оскільки двоє санітарів медичної допомоги вже винесли в чорному пластиковому мішку нещасного Лестера Претта, завантажили його в задню частину свого автомобіля і поїхали геть.

Аппер-Мейн, далека від блакитних світлових імпульсів поліцейських автомобілів і яскравих прожекторів, була майже зовсім безлюдна.

Майже.

Час від часу якесь авто чи пікап зупинялися на одному з косих місць для стоянки перед «Необхідними речами». Час від часу хтось із пішоходів загулював до нової крамниці, де зовнішню підсвітку було вимкнено, а жалюзі на дверях під навісом опущено. Час від часу якась роззява з Ловер-Мейн відривалася від мінливого натовпу глядачів і піднімалася вулицею повз вільне місце, де раніше стояв «Емпоріум Ґалоріум», повз зачинену й темну будівлю «Шито-крито» до нової крамниці.

Цього потоку відвідувачів ніхто не помічав: ні поліція, ні знімальні групи, ні кореспонденти, ні більшість спостерігачів. Вони дивилися на «МІСЦЕ ЗЛОЧИНУ», а спинами були обернуті до місця, де менш ніж за триста ярдів злочин тривав.

Якби хтось із незацікавлених спостерігачів таки послідкував за «Необхідними речами», він чи вона швидко б розпізнали певний шаблон. Відвідувачі підходять. Відвідувачі бачать табличку на дверях із написом

ЗАЧИНЕНО ДО ПОДАЛЬШИХ СПОВІЩЕНЬ.

Відвідувачі відступають, у них на обличчі завжди однаковий вираз роздратування й тривоги – вони схожі на зболених наркоманів, які раптом виявили, що бариги на домовленому місці немає. «Що ж мені тепер робити?» – ніби промовляють ті обличчя. Більшість роблять крок уперед, щоб прочитати табличку ще раз, удруге, так, ніби ретельніше вивчення якось може змінити послання.

Кілька сідали у свої автомобілі й рушали геть або блукали далі вниз, до муніципалітету, щоб трохи повитріщатися на безкоштовне шоу, і мали задурманений та трішки розчарований вигляд. На обличчях більшості, проте, виникав вираз раптового просяяння. Вони скидалися на людей, які раптом усвідомили якусь просту ідею, наприклад, як зобразити на діаграмі просте речення або звести пару дробів до найменшого спільного знаменника.

Ці люди проходили за ріг крамниці, на службовий проїзд, що тягнувся позаду закладів Мейн-стріт, – проїзд, де вчора ввечері Туз припаркував «такер талісман».

За сорок футів із відчинених дверей на клаптиковий цемент падав прямокутник жовтого світла. Помалу, поки день переростав у вечір, це світло ставало дедалі яскравішим. У центрі прямокутника лежала тінь, ніби силует, вирізаний із траурної пов’язки. Тінь належала, безумовно, Лілендові Ґонту.

У дверному прорізі він поставив стіл. На столі лежала коробка з-під сигар «Рой Тен». Він складав у неї гроші, які пропонували відвідувачі, і діставав звідти решту. Ці постійні покупці підходили несміливо, у деяких випадках навіть перелякано, але всі мали спільну рису: це були розлючені люди, що тримали в собі глибокі обрáзи. Кілька – небагато – розверталися ще до того, як дотягувалися до імпровізованої каси містера Ґонта. Деякі кидалися навтьоки, зорячи очима, наче побачили потворного звіра, що в темряві вилизує лапи. Більшість, проте, лишалися, щоб зайнятися справою. І поки містер Ґонт із ними базікав, проводячи цю дивну комерцію на чорному виході, ніби це така цікава розвага в кінці довгого дня, вони розслаблялися.

Містер Ґонт насолоджувався роботою в магазині, але йому ніколи не було зручно перебувати за листовим склом і під стелею порівняно з цим місцем на свіжому повітрі, коли перші вихорці майбутньої бурі бавляться його волоссям. Крамниця з гарним освітленням на рейках на стелі – це добре… але тут краще. Тут завжди краще.

Він почав свій бізнес багато років тому – як мандрівний торговець на сліпому обличчі далекого краю, торговець, що носить свій крам на спині, торговець, що зазвичай приходить із настанням темряви, наступного ранку його вже немає, а за спиною він залишає кровопролиття, жах і нещастя. Через багато років у Європі, в самий розпал чуми, коли всюди їздили візки з мерцями, він мандрував від міста до міста, від країни до країни в диліжансі, запряженому гнідим конем зі страшно запаленими очима та язиком чорним, наче серце вбивці. Він продавав свій крам із заду диліжанса… і не залишав сліду ще до того, як його клієнти, які платили дрібними зазубленими монетами або навіть натурою, пізнавали, що ж насправді вони купили.

Змінилися часи, змінилися методи, обличчя також змінилися. Але коли обличчя чогось жадають, вони завжди однакові: морди овець, які загубили пастуха, – і саме такою комерцією йому було займатися найзручніше, ніби він знову мандрівний торговець із давнини, що стоїть не за гарною касою з апаратом «Свіда», а за простим дерев’яним столом, дістає решту з коробки з-під сигар і продає одну й ту ж річ знову, і знову, і знову.

Товари, які перед тим так приваблювали мешканців Касл-Рока, – чорні перлини, священні реліквії, карнавальне скло, люльки, старі комікси, бейсбольні картки та древні калейдоскопи – усі зникли. Містер Ґонт узявся за свій справжній бізнес, а справжній бізнес завжди однаковий. Остаточний товар із роками змінився, як і все інше, але такі зміни поверхневі, це лише різні смаки глазурі, що вкриває той самий темний гіркий торт.

У кінці містер Ґонт завжди продавав їм зброю… і вони завжди її купували.

– Ой, дуже дякую вам, містере Ворбертон! – промовляв містер Ґонт, беручи п’ятидоларову купюру в темношкірого прибиральника. Він віддав йому долар і пістолет, один з тих, які Туз привіз із Бостона.

– Дякую, міс Міллікен! – Узяв десятку й віддав вісім доларів.

Він брав у них те, що вони могли собі дозволити, – ні на пенні більше чи менше. «Від кожного – за можливістю» – оце було гасло містера Ґонта, а про «кожному за потребою» можна забути, бо це все речі потрібні, необхідні й жадані, і він прийшов, щоб заповнити порожнечу в людях і покінчити з їхніми болями.

– Приємно вас бачити, містере Емерсон!

Ох, це завжди приємно, вельми приємно – знову вести бізнес по-старому. І бізнес іще ніколи не йшов краще.

2

Алана Пенґборна в Касл-Року не було. Поки репортери й поліція штату скупчилися на одному кінці Мейн-стріт, а Ліленд Ґонт проводив свій останній перед закриттям розпродаж на півдорозі вгору пагорбом, Алан сидів у сестринській крила Блумер у лікарні Північного Камберленду в Бриджтоні.

Крило Блумер було маленьке, лише чотирнадцять палат, але те, чого йому бракувало в розмірах, воно надолужувало в кольорі. Стіни стаціонарних палат було пофарбовано простими яскравими відтінками. Зі стелі сестринської звисав мобіль, і рух його пташок залежав від того, як він граційно крутиться й опускається навколо центральної осі.

Алан сидів перед величезним муралом, на якому було зображено попурі віршиків Матінки Гуски[148]. На одній із частин мурала якийсь чоловік схилявся над столом, показуючи щось хлопчикові, очевидно селюкові, який був водночас переляканий і захоплений. Це зображення якось зачепило Алана, і шматочок дитячого віршика шепотом виринув у нього в пам’яті:

На ринку Саймон-простачок

Іде і бачить: пекар.

– Підходь і з’їж-но пиріжок, —

Йому говорить пекар[149].

В Алана на руках проступили брижі гусячої шкіри – дрібні ґульки, ніби намистинки холодного поту. Він не міг сам собі пояснити, звідки така реакція, і це здавалось абсолютно нормальним. Ще ніколи в житті він не почувався таким збуреним, таким наляканим, таким глибоко розгубленим. У Касл-Року відбувається щось, що зовсім виходить за межі його усвідомлення. Це стало очевидним сьогодні вдень, коли все почало вибухати до небес одночасно, але почалося кілька днів, а то й тиждень тому. Він не знав, що сталось, але знав: Нетті Кобб і Вілма Джерзик – це був перший зримий знак.

І він страшно боявся, що ситуація ще не завершилася, поки він сидить тут із Саймоном і пекарем.

Медсестра, міс Гендрі, як свідчив маленький ідентифікатор у неї на грудях, пройшла коридором на ледь чутно скрипучих крепових підошвах, граційно оминаючи розкидані повсюди іграшки. Коли Алан зайшов, кілька дітей, деякі з кінцівками в гіпсі або на пов’язках, деякі частково лисі, мабуть, від хіміотерапії, гралися в коридорі, обмінювалися блоками й машинками, дружньо викрикуючи щось одне одному. Зараз був час вечері, тож усі вони або в їдальні, або в себе в палатах.

– Як він? – запитав він у міс Гендрі.

– Без змін. – Вона дивилася на Алана зі спокійним виразом і дрібкою ворожості. – Спить. Йому і варто спати. Хлопчик пережив страшний шок.

– Що чути від його батьків?

– Ми телефонували на місце роботи батька в Саут-Перісі. Він сьогодні мав роботу в Нью-Гемпширі. Наскільки розумію, їде додому, і його поінформують, уже коли приїде. Має бути тут близько дев’ятої, я так думаю, але важко сказати напевне.

– А мати?

– Не знаю, – відповіла міс Гендрі. Ворожість стала видимішою, але вже була націлена не на Алана. – Я їй не телефонувала. Знаю те, що бачу: її тут нема. Хлопчик побачив, як його брат застрелився з рушниці, і хоча це відбулося вдома, матері досі тут немає. Поки що вибачте, я мушу піти заповнити медкарту.

– Так, звісно, – пробурмотів Алан. Він дивився, як вона йде геть, тоді підвівся з крісла. – Міс Гендрі?

Жінка обернулася до нього. Погляд ще був спокійний, але вона підняла брови, виявляючи роздратування.

– Міс Гендрі, мені дуже потрібно поговорити з Шоном Раском. Думаю, критично необхідно.

– Так? – Голос був спокійним.

– Щось… – Алан раптом згадав про Поллі, і голос надломився. Він прокашлявся і продовжив: – У моєму місті щось діється. Самогубство Браяна Раска – лише частина цього всього, наскільки я розумію. І ще мені здається, що Шон Раск може знати ключову інформацію для того, щоб із цим розібратися.

– Шерифе Пенґборн, Шонові Раску лише сім років. І якщо він і знає щось, чому тут немає інших поліцейських?

«Інших поліцейських, – подумав він. – Вона ж насправді має на увазі: кваліфікованих поліцейських. Поліцейських, які не опитують одинадцятирічних хлопчиків на вулиці так, що ті потім ідуть додому й застрелюються в гаражі».

– Бо вони дуже зайняті, – пояснив Алан, – і не знають те місто так добре, як я.

– Ясно.

Вона знов обернулася, щоб іти.

– Міс Гендрі.

– Шерифе, у мене не сто рук, а цього вечора дуже…

– Браян Раск – не єдина жертва в Касл-Року сьогодні. Є ще принаймні троє інших. Ще власник місцевого бару, його забрали в лікарню до Норвея з кульовим пораненням. Він, може, й виживе, але протягом наступних тридцяти шести годин ситуація буде критичною. І я маю здогад, що вбивства ще не скінчилися.

Нарешті йому вдалося привернути її увагу повністю.

– Ви вважаєте, Шон Раск щось про це знає?

– Він може знати, чому його брат наклав на себе руки. Якщо так, це може прояснити решту. Тому ви можете мене повідомити, якщо він прокинеться?

Медсестра завагалася, тоді сказала:

– Залежить від його психічного стану в той час, шерифе. Я не дозволю ускладнити самопочуття хлопчика в шоковому стані, що б там не діялось у вашому місті.

– Розумію.

– Справді? Добре.

Вона обдарувала його поглядом, що наче промовляв: «Тоді просто сядь маком і не нервуй мене», – і повернулася за свій високий стіл. Вона сіла, і Алан почув, як вона складає флакони й коробочки на медичний возик.

Алан підвівся, пішов до таксофона в коридорі й знову набрав номер Поллі. І знову просто слухав гудки. Набрав номер «Шито-крито», почув автовідповідач і повісив слухавку. Алан повернувся до крісла, сів і ще трохи повитріщався на мурал із Матінкою Гускою.

«Ви забули поставити мені одне запитання, міс Гендрі, – подумав Алан. – Забули спитати, чому я тут, якщо стільки всього відбувається в столиці округу, де мене обрали, щоб служити й захищати. Забули спитати, чому я не веду розслідування, поки якийсь менш важливий полісмен – старий Сіт Томас, до прикладу – не сидить тут в очікуванні, поки прокинеться Шон Раск. Ось про що ви забули спитати, міс Гендрі, і я знаю одну таємницю. Я радий, що ви не спитали. Отака таємниця».

Причина була настільки проста, наскільки й принизлива. Окрім Бенґора й Портленда, убивства в містах округу належить до юрисдикції не шерифа, а поліції штату. Генрі Пейтон махнув на це рукою після дуелі, але тепер махнути він не міг. Не міг собі цього дозволити. Представники кожної газети й телестанції південного Мейну або вже в Касл-Року, або в дорозі туди. Невдовзі до них приєднаються колеги з усього штату… і якщо це справді ще не закінчилося, як підозрював Алан, далі прибуде ще більше медійників з півдня.

Отака проста реальність ситуації – але це не змінювало того, як Алан почувався. Він був ніби пітчер, який не може добре зробити свою роботу, і тренер відправляє його в душову. Таке почуття було невимовно паскудним. Він сидів перед Саймоном і знову почав підбивати рахунок.

Лестер Претт мертвий. Через шаленство ревнощів він прийшов у шерифську управу й напав на Джона Лапойнта. Очевидно, через його дівчину, хоча сам Джон перед приїздом швидкої пояснив Аланові, що вже більш ніж рік не зустрічається з Саллі Реткліфф.

– Я лиф бафив її, кови фотів повововити на вувиті, і то певевафно вона мене іпновива. Вона вифіфива, фо я пвивефений на пекво. – Він торкнувся зламаного носа й скривився. – Заваф я дефь так і пофуваюфя.

Тепер Джона госпіталізовано в Норвеї зі зламаним носом, тріснутою щелепою і ймовірними внутрішніми травмами.

Шила Бріґгем також у лікарні. Шок.

Г’ю Пріст і Біллі Таппер обоє мертві. Ця звістка з’явилася саме тоді, коли Шила почала втрачати самовладання. Дзвінок надійшов від доставника пива, якому вистачило розуму зателефонувати спочатку в лікарню, а вже тоді шерифові. Чоловік ледве тримав себе в руках, як і Шила, й Алан його не звинувачував. На той час він уже й сам почав трохи їхати дахом.

Генрі Бофорт у критичному стані внаслідок кількох кульових поранень.

Норріс Ріджвік зник безвісти… і чомусь від цього боліло найбільше.

Алан роззирнувся в його пошуках, коли отримав дзвінок від доставника, але Норріса ніде не було. На той час Алан припускав, що він вийшов, щоб формально заарештувати Денфорта, і повернеться з головою ради міських виборних, але, як швидко показали події, Кітона ніхто не заарештував. Алан припускав, що поліція штату його прийме, якщо наштовхнеться, поки займатиметься іншими розслідуванням, але як ні, то ні. У них наразі важливіші справи є. А Норріс тим часом просто зник. Де б він не був, він пішов туди пішки. Коли Алан виїжджав із міста, Норрісів «фольксваґен» ще лежав на боці посеред Ловер-Мейн-стріт.

Свідки повідомили, що Бастер заліз у свій «кадиллак» через вікно і просто поїхав геть. Єдина людина, яка спробувала його зупинити, заплатила високу ціну. Скотт Ґарсон тепер госпіталізований тут, у лікарні Північного Камберленду, з переломами щелепи, виличної кістки, зап’ястка і трьома зламаними пальцями. Могло бути й гірше: очевидці запевняли, що Бастер свідомо намагався переїхати чоловіка, поки той лежав на землі.

Ленні Партрідж – перелом ключиці та ще бозна-скільки зламаних ребер – також десь госпіталізований. Енді Клаттербак навантажив Алана цією новиною, поки той ще намагався збагнути, що голова ради міських виборних тепер утікач від правосуддя, прикутий наручниками до великого червоного «кадиллака». З усього виходило, що Г’ю Пріст зупинив Ленні, викинув його на дорогу і поїхав геть в автомобілі старого. Алан припускав, що вони знайдуть авто Ленні на паркінгу «Захмеленого тигра», оскільки саме там Г’ю і відкинув копита.

І, звісно, Браян Раск, який закатрупив себе в літньому віці одинадцяти років. Не встиг Клат нормально почати свою розповідь, як знову задзвонив телефон. Шили на той час уже не було, тож Алан підняв слухавку, в якій почув істеричний крик маленького хлопчика – Шона Раска, що набрав номер з яскравої помаранчевої наліпки біля кухонного телефона.

Загалом сьогодні в Касл-Року зупинялись автомобілі швидкої допомоги та служб допомоги з чотирьох різних міст.

Тепер, сидячи спиною до Саймона і пекаря, спостерігаючи за тим, як пластикові пташки ширяють і колишуться навколо осі, Алан повернувся думками до Г’ю і Ленні Партріджа. Їхнє зіткнення було далеко не найбільшим із тих, які сьогодні трапилися в Касл-Року, але одним із найдивніших… і Алан відчував, що ключ до справи лежить саме в цій химерності.

– На Бога, чому Г’ю не взяв свій автомобіль, якщо мав якісь проблеми з Генрі Бофортом? – запитав Алан у Клата, водячи руками крізь волосся, яке вже й так стирчало дикою кучмою. – Навіщо відбирати в Ленні ту стару залізяку?

– Бо «б’юїк» Г’ю стояв на чотирьох спущених колесах. Було схоже, ніби хтось їх ножем пошматував. – Клат стенув плечима, нервово роздивляючись на бійню, якою обернулася шерифська управа. – Може, він подумав, що це Генрі Бофорт зробив.

«Так, – подумав тепер Алан. – Можливо, й так. Божевілля, так, але чи не божевілля, що Вілма Джерзик подумала на Нетті Кобб, ніби та забризкала грязюкою її покривала, а тоді закидала камінням вікна будинку? Чи не божевілля, що Нетті подумала, ніби Вілма вбила її пса?»

Не встиг він поставити Клатові ще якісь запитання, як увійшов Генрі Пейтон і настільки ввічливо, наскільки можливо, повідомив Аланові, що забирає справу. Алан кивнув.

– Але є одна річ, яку тобі треба дізнатися, якомога швидше.

– І що ж це, Алане? – запитав Генрі, проте в Алана зачаїлося відчуття, ніби Генрі слухає упіввуха. Його старий друг – перший справжній друг, якого Алан завів у ширшій спільноті правоохоронних органів після того, як здобув посаду шерифа (і дуже цінний друг, як виявилось), – уже зосередився на інших питаннях. І, мабуть, найголовнішим із них було як розгорнути загони, зважаючи на поширення злочинів.

– Тобі треба дізнатися, чи Генрі Бофорт був злий на Г’ю Пріста, оскільки сам Г’ю на нього гнівався. Зараз із ним не поговориш, наскільки я розумію, він без свідомості, але коли прийде до тями…

– Так і зроблю, – промовив Генрі й поплескав Алана по плечу. – Так і зроблю. – А тоді гучнішим голосом: – Бруксе! Моррісоне! Сюди!

Алан проводжав його поглядом і думав, чи не кинутися навздогін. Вхопити його і змусити послухати. Він цього не зробив, бо Генрі, Г’ю, Лестер і Джон – навіть Вілма з Нетті – починали втрачати для нього хоч якусь важливість. Мертві залишаються мертвими, поранених доглядають, злочини скоєно.

Ось тільки Алана не полишала жахлива підозра, що справжній злочин ще діється.

Коли Генрі пішов проводити інструктаж своїм людям, Алан знову покликав Клата. Заступник підійшов із руками в кишенях і невідрадним виразом обличчя.

– Нас замінили, Алане, – промовив він. – Отак просто посунули з місця. Бляха-муха!

– Не зовсім, – промовив Алан, намагаючись казати так, ніби сам у це вірить. – Ти будеш тут моїм зв’язковим, Клате.

– А ти куди?

– У дім Расків.

Але коли він туди дістався, ні Браяна, ні Шона Расків уже не було. Швидка, що приїхала по нещасного Скотта Ґарсона, заїхала підібрати й Шона – вони вже рухалися в лікарню Північного Камберленду. Другий катафалк Гаррі Семюелса, старий «лінкольн» із відкидним верхом, забрав Браяна Раска й мав повезти в Оксфорд на розтин. Кращий катафалк Гаррі – той, який він називав «машина компанії», – уже виїхав у тому ж напрямку з Г’ю та Біллі Таппером.

«Тіла в тому маленькому моргу лежатимуть штабелями, як пиломатеріали», – подумав Алан.

Саме діставшись до дому Расків, Алан усвідомив – і нутром, і головою, – як чистісінько його усунули з гри. Його вже випередили двоє оперів Генрі, і вони доступно пояснили, що Алан може тут залишатися тільки якщо не пхатиметься зі своїм веслом допомагати їм гребти. Він трохи постояв у дверях кухні, спостерігаючи за ними, почуваючись корисним на рівні п’ятого колеса до воза. Реакція Кори Раск була повільна, майже задурманена. Алан думав, що то, мабуть, через шок або медики, які транспортували її єдиного живого сина в лікарню, вкололи їй щось із милосердя перед від’їздом. Вона дивним чином нагадувала йому Норріса, коли той виповзав із вікна перекинутого «фольксваґена». Хоч через транквілізатори, хоч через шок, детективам вона особливої користі не принесла. Вона не те щоб плакала, але не могла зосередитися на їхніх запитаннях достатньо, щоб дати корисні відповіді. Говорила, що нічого не знає, що була нагорі, дрімала.

– Бідний Браян, – невгавно повторювала вона. – Бідний, бідний Браян.

Проте ці сентименти жінка висловлювала монотонним голосом, який Аланові здавався моторошним, а ще вона постійно бавилася сонцезахисними окулярами, що лежали поруч на кухонному столі. Одна дужка була обмотана скотчем, а лінза тріснута.

Алан з огидою вийшов з будинку і приїхав сюди, в лікарню.

Тепер він підвівся й підійшов до таксофона в коридорі біля головного вестибюля. Він знову спробував додзвонитися до Поллі, безрезультатно, а тоді набрав шерифську управу. У відповідь чийсь голос гаркнув:

– Поліція штату.

Алан відчув дитячий приплив заздрості. Він представився й попросив Клата. Хвилин десь аж за п’ять Клат з’явився на лінії.

– Вибач, Алане. Вони просто лишили слухавку на столі. Добре, що я підійшов перевірити, чи ти ще чекаєш. Довбаним штатівським на нас узагалі плювати.

– Не турбуйся тим, Клате. Кітона вже замкнули?

– Ну… не знаю, як тобі це сказати, але…

Алан відчув, як шлунок провалюється в прірву, і заплющив очі. Він має рацію. Ще нічого не скінчилося.

– Просто кажи як є, – промовив він. – Не зважай на протокол.

– Бастер… тобто Денфорт… поїхав додому і викруткою відбив ручку «кадиллака». Ну, знаєш, він до нього був прикутий.

– Знаю, – погодився Алан. Очей він не розплющував.

– Ну… Алане, він убив свою дружину. Молотком. Її знайшов не хтось зі штатівських, бо тих Бастер не дуже цікавив, мінімум двадцять хвилин тому. Знайшов Сіт Томас. Проїжджав повз будинок Бастера, щоб перевірити. Він повідомив про те й повернувся хвилин п’ять тому. Тепер каже, що болить у грудях, не дивно. Розповів, що Бастер із неї просто обличчя нафіг зірвав. Каже, там повсюди кишки і волосся. На В’ю тепер цілий взвод Пейтонових гавриків. Я відправив Сіта до тебе в кабінет. Подумав, йому краще присісти, доки не впав.

– Господи Ісусе, Клате… швидко тягни його до Рея Ван Еллена. Йому шістдесят два, і він усе життя смалить «кемел».

– Рей в Оксфорд поїхав, Алане. Допомагає зашивати Генрі Бофорта.

– А помічник його… як там? Френкель. Еверетт Френкель.

– Нема. Я вже йому дзвонив на робочий і домашній.

– А дружина його що каже?

– Ев холостий.

– Ой бля.

Хтось надряпав невеличкий напис над таксофоном: «Розслабся, не парся». Алан з гіркотою зважив цю ідею.

– Я можу сам його в лікарню повезти, – запропонував Клат.

– Ні, ти мені потрібен на місці, – заперечив Алан. – Репортери й телевізійники вже там?

– Ага. Аж рояться.

– Як тільки договоримо, перевір, як там Сіт. Якщо йому не стане краще, ось що зроби: вийди на вулицю, вхопи якогось репортера, який має бодай трохи розумний вигляд, признач представником і скажи, нехай відвезе Сіта сюди, в лікарню Північного Камберленду.

– Окей. – Клат повагався, тоді випалив: – Я хотів сходити в будинок Кітона, але поліція штату… мені заборонили доступ до місця злочину! Як тобі, Алане? Ті мудаки не пускають заступника шерифа округу на місце злочину!

– Знаю, як ти почуваєшся. Мені й самому це не дуже подобається. Але вони просто роблять свою роботу. Ти зі свого місця зараз Сіта бачиш?

– Йо.

– І як? Живий він?

– Сидить у тебе за столом, курить і гортає цьогомісячну «Правоохоронну діяльність у сільській місцевості».

– Добре, – сказав Алан. Йому хотілось і плакати, і сміятися або те й те одночасно. – Усе сходиться. Клате, а Поллі Чалмерз не дзвонила?

– Н… хвилинку, є журнал. Думав, його забрали. Телефонувала, Алане. Біля третьої тридцять.

Алан скривився.

– Про це я знаю. А після того?

– З того, що я тут бачу, ні, але це нічого не означає. Шили нема, та й тут усюди шастають ці штатюки срані, хтозна.

– Дякую, Клате. Ще щось, що мені варто знати?

– Так, кілька речей.

– Валяй.

– Знайшли пістолет, яким Г’ю стріляв у Генрі, але Девід Фрідмен із відділу балістики каже, що не знає, що це. Якийсь самозарядний, але саме такого він, мовляв, ніколи не бачив.

– Ти впевнений, що це Девід Фрідмен? – запитав Алан.

– Фрідмен, так, це його прізвище.

– Він мусить знати. Дейв Фрідмен – ходяча «Біблія стрільця»[150].

– Ну, каже, що не знає. Я тут стояв, поки він говорив з твоїм кентом Пейтоном. Сказав, що схоже на німецький «маузер», але нема звичних позначок і спуск інакший. Здається, зброю, ну і ще купу інших доказів, відправили в Оґасту.

– Що ще?

– Знайшли анонімну записку у дворі Генрі Бофорта, – продовжив Клат. – Лежала зім’ята в грудку біля автомобіля – знаєш його класичний «т-берд»? Ну так от, з нього також познущалися. Так само як у Г’ю.

Алан відчув, ніби йому по обличчі заліпила величезна м’яка долоня.

– І що було в записці, Клате?

– Хвилинку. – Він почув слабкий звук «хік-хік», коли Клат гортав сторінки свого записника. – Є. «Спробуй ще хоч раз перечити мені та не віддавати ключі від машини, жабоїде паскудний!»

– Жабоїде?

– Так і написано. – Клат нервово гиготнув. – Слова «раз» і «жабоїде» підкреслено.

– І кажеш, у нього щось із машиною?

– Ага. Порізані шини, як і в Г’ю. І величезна довга подряпина з пасажирського боку. Ух!

– Добре, – сказав Алан. – Слухай, що тобі треба зробити. Сходи в перукарню, а тоді, якщо доведеться, в більярдну. Дізнайся, кому там Генрі про що перечив цього або минулого тижня.

– Але поліція штату…

– Нахуй поліцію штату, – завзято промовив Алан. – Це наше місто. Ми знаємо, кого запитувати і як їх знайти. Чи ти не зможеш хвилин за п’ять знайти людину, яка знає цю історію?

– Звісно зможу, – відповів Клат. – Коли я повертався з Касл-Гіллу, то бачив, як Чарлі Фортін триндикав з кількома іншими перед «Вестерн Авто». Якщо Генрі з кимсь рогами стукався, Чарлі має знати з ким. Бля, та «Тигр» для Чарлі як другий дім.

– Так. Але чи допитує його поліція штату?

– Ну… ні.

– Ні. Тому ти його допитай. Хоча я думаю, ми вже знаємо відповіді, правда?

– Г’ю Пріст, – погодився Клат.

– Для мене це звучить як безумовна здогадка, – додав Алан.

Він подумав, що, врешті-решт, це може не надто відрізнятися від першої здогадки Генрі Пейтона.

– Добре, Алане. Я йду.

– І передзвони, як тільки знатимеш точно. У ту ж секунду.

Алан дав Клатові номер, а тоді змусив його повторити цифри для певності, що Клат правильно записав.

– Передзвоню, – сказав Клат, а тоді шалено випалив: – Що коїться, Алане? Блядь, що тут таке коїться?

– Не знаю.

Алан відчув себе дуже старим, дуже змученим… і злим. Злим уже не на Пейтона за те, що той усунув його від справи, а на відповідального за всі ці паскудні феєрверки. І він дедалі більше переконувався, що, докопавшись до суті, вони виявлять: тут увесь час діяла якась одна сила. Вілма й Нетті. Генрі та Г’ю. Лестер і Джон. Хтось їх переплів разом, ніби пакети потужної вибухівки.

– Не знаю, Клате, але ми це розвідаємо.

Він повісив слухавку й знову набрав Поллі. Його порив залагодити все з нею, зрозуміти, що ж сталося, що її так розлютило, потроху затихав. Те, що повільно приходило на зміну, тішило менше – глибокий несфокусований страх, дедалі більше відчуття, що вона в небезпеці.

Бііп… бііп… бііп… але без відповіді.

«Поллі, я кохаю тебе, нам треба поговорити. Будь ласка, підніми слухавку. Поллі, я кохаю тебе, нам треба поговорити. Будь ласка, підніми слухавку. Поллі, я кохаю тебе…»

Ця літанія прокручувалася в нього в голові, ніби механічна іграшка. Йому хотілося ще раз потелефонувати Клатові, щоб той спершу перевірив, як вона, проте Алан не міг на таке зважитися. Це може виявитися дуже хибним рішенням, якщо в Касл-Року своєї черги чекають інші пакети вибухівки.

«Так, Алане… але якщо Поллі – одна з них?»

Ця думка розколупала певні асоціації, але він був не в змозі схопитися за них, як ті вже розвіялися.

Алан повільно повісив слухавку, закінчуючи дзвінок посеред гудка.

3

Поллі більше не могла. Вона перекотилася на бік, потягнулася по телефон… але він затих посеред сигналу.

«Добре», – подумала вона. Та чи добре насправді?

Вона лежала в себе на ліжку, дослухаючись до звуку наближення грому. Нагорі було спекотно – душно, ніби посеред липня, – але відчиняти вікна Поллі не думала, бо Дейв Філіпс, місцевий майстер і доглядач, лише минулого тижня встановив їй нові протиштормові вікна і двері. Тож вона скинула старі джинси й футболку, що були на ній під час експедиції за місто, й акуратно склала їх на кріслі біля дверей. Тепер вона лежала в ліжку в білизні, очікуючи приходу дрімоти, щоб пізніше прокинутися й прийняти душ, але ніяк не могла заснути.

Частково через сирени, але здебільшого через Алана, через те, що Алан учинив. Поллі не могла осягнути цю гротескну зраду всього, у що вона вірила і чому довіряла, але також не могла припинити про це думати. Розум повертався до чогось іншого (тих сирен, наприклад, і як через них усе скидається на кінець світу), а тоді раптом знову вигулькувало те, як він встромив їй ножа в спину, як рознюхував про неї. Відчуття були такi, ніби тебе штрикають шерхатим кінцем дошки в якомусь ніжному, прихованому місці.

«Алане, як же ти міг?» – укотре запитала вона його – і себе.

Голос, що відповів, здивував її. То був голос тітки Евві, і під сухою беземоційністю, завжди характерною для неї, Поллі відчула тривожний потужний гнів.

«Якби ти, дівко, з самого початку сказала йому правду, то йому й не довелося б».

Поллі швидко сіла на ліжку. Так, то був тривожний голос, і найбільше непокоїло, що то був її власний голос. Тітка Евві давно померла. Це її ж підсвідомість через голос тітки Евві висловлює гнів, ніби сором’язливий черевомовець за допомогою своєї ляльки запрошує гарну дівчину на побачення, і…

«Припини, дівко, – хіба я тобі якось не говорила, що в цьому місті повно примар? Може, це і є я. Може, це і я».

Поллі жалібно й перелякано зойкнула, тоді піднесла долоню до рота.

«А може, й ні. Врешті-решт, не має значення, хто це, правда? Питання в іншому, Трішо: чий гріх був першим? Чия брехня була першою? Чиє приховування було першим? Чий камінь був першим?»

– Це нечесно! – прокричала Поллі в душній кімнаті, а тоді глянула на власне перелякане й вирячене відображення в дзеркалі.

Вона чекала на повернення голосу тітки Евві, але він не з’явився, тож знову повільно прилягла.

Можливо, вона згрішила першою, якщо певні ухиляння від правди і трохи невинної брехні можна вважати за гріх. Можливо, вона першою приховала істину. Та чи давало це право Аланові відкривати розслідування на неї, ніби на якогось відомого злочинця? Чи давало це йому право вписувати її ім’я в якусь таємну міжштатну правоохоронну телеграму… чи запитувати про наводку на неї, якщо це так називається… або… або…

«Не зважай, Поллі, – прошепотів голос, який вона знала. – Досить мордуватися через дуже належну поведінку з твого боку. Ну тобто, врешті-решт! Ти ж чула провину в його голосі, правда?»

– Так! – рішуче зашепотіла вона в подушку. – Саме так, чула! І що ти на це скажеш, тітко Евві?!

Відповіді не було… лише химерне слабке посмикування

(питання в тому, Трішо)

у підсвідомості. Ніби вона щось забула, викинула якусь частину

(чи хочеться тобі цукерку, Трішо)

рівняння.

Поллі втомлено перекотилася на бік, і азка посунулася повнотою її груді. Вона почула, як усередині щось слабенько шкрябає по срібній стінці своєї в’язниці.

«Ні, – подумала Поллі, – там просто щось пересипається. Щось нерухоме. Ця думка, ніби там усерединi насправдi щось живе… це просто твоя уява».

Шкряб-дряп-шкряб.

Срібний м’ячик коротко бряжчав між білою бавовною ліфчика і покривалом ліжка.

Шкряб-дряп-шкряб.

«Та річ жива, Трішо, – сказала тітка Евві. – Та річ жива, і ти це знаєш».

«Не мели дурниць», – відповіла їй Поллі, перекручуючи на інший бік. Як там узагалі може бути щось живе? Може, воно й змогло б дихати крізь дрібні дірочки, але заради Бога, що б воно їло?

«Можливо, – з м’якою непримиренністю промовила тітка Евві, – воно живиться ТОБОЮ, Трішо».

– Поллі, – бурмотнула вона. – Мене звуть Поллі.

Цього разу підсвідомість смикнуло сильніше – якось тривожно, – і на мить їй здалося, що вона от-от зрозуміє. А тоді знову задзвонив телефон. Поллі хапнула повітря і сіла, на обличчі – вираз утомленого сум’яття. Там боролися гордість і жадання.

«Поговори з ним, Трішо, – це ж неважко? А ще краще – послухай його. На це ти особливо часу не гаяла, правда?»

«Я не хочу з ним говорити. Не хочу, після того, що він учинив».

«Але ти його досі кохаєш».

«Так. Це правда». Тільки вона тепер також його і ненавидить.

Голос тітки Евві знову погучнішав, лютим шквалом обізвався в голові: «Ти все життя хочеш пробути примарою, Трішо? Що з тобою, дівко?»

Поллі потягнулася до телефона з пародією на рішучість. Долоня – гнучка, неболюча – спинилася зовсім близько біля слухавки. Тому що, можливо, це не Алан. Можливо, то містер Ґонт телефонує. Можливо, містер Ґонт хоче сказати, що не закінчив із нею, що вона ще не повністю заплатила.

Вона знову подалася в бік телефона – подушечки пальців цього разу черкнули пластикову поверхню, – а тоді відсахнулась. Одна долоня вчепилась у другу, і вони обидві скрутилися в нервовий клубок на животі. Поллі боялася мертвого голосу тітки Евві, боялася того, що вчинила сьогодні вдень, того, що містер Ґонт (чи Алан!) може розповісти всьому місту про її загиблого сина, того, що може означати тамта мішанина сирен і машин.

Але понад усе Поллі усвідомлювала, що боїться самого Ліленда Ґонта. Вона почувалася так, ніби її прив’язали до серця величезного залізного дзвона, який, тільки-но почне бамкати, водночас оглушить її, зведе з розуму і розтовче на криваву масу.

Телефон затих.

Надворі загорлала ще одна сирена, і коли вона почала стихати в бік Олов’яного моста, знову прокотився грім. Цього разу близько як ніколи.

«Скинь це, – прошепотів голос тітки Евві. – Скинь це, сонечку. Ти ж можеш – він верховодить жаданням, а не волею. Зніми це. Зламай його владу над тобою».

Але Поллі дивилася на телефон і пригадувала вечір (коли це було, менш ніж тиждень тому?), коли вона потягнулася до слухавки й ударилася пальцями, скидаючи апарат на підлогу. Вона пригадала біль, що рвав їй руку, ніби голодний кіт зі зламаними зубами. Вона не може до цього повернутися. Просто не може.

Чи може?

«Сьогодні в Року діється страшне, – промовила тітка Евві. – Хочеш прокинутися завтра й розбиратися з тим, яку роль у цьому відіграла ТИ? Це дійсно той рахунок, до якого ти хочеш докластися, Трішо?»

– Ти не розумієш, – простогнала вона. – То було не для Алана, а для Туза! Туза Меррілла! А він заслуговує, що б не отримав!

Безжальний голос тітки Евві відказав: «Тоді й ти також, сонечку. Ти також».

4

Двадцять хвилин по шостій того вечора вівторка, поки грозові фронти наближалися, а справжня темрява почала накривати сутінки, поліцейський штату, що замінив Шилу Бріґгем у диспетчерській, вийшов у загальне приміщення шерифської управи. Він обігнув велику ромбоподібну територію, позначену стрічками «МІСЦЕ ЗЛОЧИНУ», і побіг до Генрі Пейтона.

Пейтон мав потріпаний і нещасний вигляд. Попередні п’ять хвилин він провів у розмовах із леді й джентльменами з преси і почувався як завжди після таких зіткнень: ніби його вимастили медом, а тоді змусили покачатись у величезній, укритій мурашками купі гієнячого лайна. Його заяви були не настільки добре підготовлені (і не настільки неспростовно невиразні), як того хотілося б. Телевізійники притиснули його. Вони хотіли вести прямий ефір у часовий інтервал з вісімнадцятої по вісімнадцяту тридцять, коли транслюють місцеві новини. Відчували, що мусять провести прямий ефір. Ніби, якщо він не кине їм хоч якусь кістку, об одинадцятій його розіпнуть. Його ледь не розіп’яли все одно. Генрі близько як ніколи за всю кар’єру підійшов до того, щоб бовкнути, що ніхера не шарить, що тут діється. Він не покинув цю імпровізовану пресконференцію. Він із неї втік.

Пейтон раптом почав усвідомлювати: він шкодує, що не слухав Алана уважніше. Коли він приїхав, здавалося, що робота полягатиме суто в усуненні наслідків. Тепер він уже не був у цьому впевнений, зважаючи на те, що за час його перебування тут сталося ще одне вбивство – жінки на ім’я Міртл Кітон. Її чоловік ще досі десь тут, на волі, мабуть, уже чкурнув за гори й за доли, але є також імовірність, що він просто радісно носиться по цьому маленькому дивному місту. Чоловік, що прикінчив свою дружину молотком. Першокласний псих, іншими словами.

Проблема в тому, що він не знає цих людей. Алан і його заступники – знають, але Алана й Ріджвіка тут нема. Лапойнт у лікарні, мабуть, надіється, що лікарі випрямлять йому ніс. Генрі роззирнувся в пошуках Клаттербака і якось навіть не здивувався, що той також здимів.

«Сам хотів цього, Генрі? – почув він голос Алана в голові. – Прекрасно. Ось маєш. А що стосується підозрюваних, пропоную почати з телефонного довідника».

– Лейтенанте Пейтон! Лейтенанте Пейтон!

То підбіг поліцейський із диспетчерської.

– Що? – рявкнув Генрі.

– У мене на рації доктор Ван Еллен. Хоче з вами поговорити.

– Про що?

– Не сказав. Сказав лише, що мусить з вами поговорити.

Генрі Пейтон рушив у диспетчерську, дедалі більше почуваючись ніби дитина, що їде на велосипеді без гальм униз крутим схилом, коли з одного боку урвище, а з іншого – скелі, ну і ще за ним женуться голодні вовки з обличчями репортерів.

Він узяв мікрофон.

– Це Пейтон, вас слухаю.

– Лейтенанте Пейтон, це доктор Ван Еллен. Окружний судмедексперт. – Голос звучав примарно й віддалено, його переривали нечасті, але потужні шквали шуму.

«Це, мабуть, через бурю, що невдовзі почнеться», – подумав Генрі. Замало розваг для Діка й Джейн[151].

– Так, я вас знаю, – відказав Генрі. – Ви забрали містера Бофорта в Оксфорд. Як він, прийом?

– Він…

Тріск, тріск, шуму приск.

– Вас перериває, докторе Ван Еллен, – сказав Генрі настільки терпляче, наскільки міг. – До нас тут, здається, наближається неабияка грозова буря. Будь ласка, повторіть. Прийом.

– Помер! – прокричав Ван Еллен крізь шуми. – Він помер у швидкій, але ми вважаємо, що не внаслідок кульового поранення. Розумієте мене? Ми вважаємо, що пацієнт помер не внаслідок кульового поранення. Спочатку в його мозку виник нетиповий набряк, який згодом розірвався. Найвірогідніше, це через якусь токсичну речовину, якусь неймовірно токсичну речовину, що потрапила йому в кров після пострілу. Від тієї ж речовини в нього буквально розірвалося серце. Підтвердьте.

«О Боже», – подумав Генрі Пейтон. Він послабив краватку, розстебнув комірець і знову натиснув кнопку передачі.

– Підтверджую ваше повідомлення, лікарю Ван Еллене, але дідько б мене вхопив, якщо я його розумію. Прийом.

– Токсин, найпевніше, містився в кулях пістолета, з якого його підстрелили. Інфекція розповсюджується спочатку повільно, а тоді прискорюється. У нас дві чіткі віялоподібні точки проникнення – рана на щоці і в грудях. Дуже важливо, щоб…

Трісь хрясь шшшш.

– …зараз? Десять-чотири?

– Повторіть, лікарю Ван Еллене. – Генрі благав Бога, щоб чоловік просто взяв слухавку. – Будь ласка, повторіть, прийом.

– У кого той пістолет? – заверещав Ван Еллен. – Десять-чотири!

– У Девіда Фрідмена. З відділу балістики. Він повіз його в Оґасту. Прийом.

– Він його спочатку розрядив, десять-чотири?

– Так. Це стандартна процедура. Прийом.

– Це револьвер чи самозарядний пістолет, лейтенанте Пейтон? Зараз це найважливіше. Десять-чотири.

– Самозарядний. Прийом.

– А гільзу він діставав? Десять-чотири.

– Він це зробить в Оґасті. – Пейтон важко опустився в диспетчерське крісло. Раптом йому захотілося добряче посрати. – Десять-чотири.

– Ні! Ні, не можна! Не можна цього робити – як чути?

– Чути добре, – відповів Генрі. – Я залишу для нього сповіщення в балістичній лабораторії, щоб він лишив ті довбані кулі в довбаному магазині, доки ми не розібралися з цим новим триндецем.

Він відчув дитяче задоволення від того, що ця розмова проходить повітрям… і замислився, скільки репортерів відстежують її своїми «беркетами».

– Послухайте, лікарю Ван Еллене, не варто обговорювати це по рації. Десять-чотири.

– Не зважайте на піар, – жорстко відрізав Ван Еллен. – Ми говоримо про людське життя, лейтенанте Пейтон. Я намагався зв’язатися з вами телефоном, але не вдалося. Накажіть своєму Фрідменові уважно перевірити, чи нема в нього на долонях подряпин, тріщинок, навіть задирок. Якщо хоч якась ранка на шкірі є, йому негайно потрібно в найближчу лікарню. Я ніяк не можу дізнатися, чи ця погань лише на кулях, чи й на магазині. І з нею взагалі не можна ризикувати, навіть трішки. Ця речовина смертельна. Десять-чотири?

– Підтверджую, – почув свій голос Генрі. Він раптом усвідомив, що йому хочеться бути де завгодно, аби лише не тут. Але оскільки він таки тут, йому хотілося, щоб поруч був Алан Пенґборн. З часу приїзду в Касл-Рок він дедалі більше почувався ніби Братик Кролик, що прилип до Смоляного Опудала. – Що це таке? Прийом?

– Поки не знаємо. Не кураре, бо до самого кінця не було паралічу. А ще кураре відносно безболісна, а містер Бофорт добряче намучився. Усе, що ми наразі знаємо, – це те, що почала діяти вона повільно, а під кінець перла, як товарняк. Десять-чотири.

– І це все? Десять-чотири.

– Господи Боже, – рубнув Рей Ван Еллен. – Вам мало? Десять-чотири.

– Ні. Думаю, досить. Прийом.

– Тіштеся, що…

Трісь трісь брісь!

– Повторіть, лікарю Ван Еллен. Повторіть. Десять-чотири.

Крізь розбухлий океан статичного шуму він почув, як доктор Ван Еллен каже:

– Просто тіштеся, що перехопили пістолет. Так не доведеться перейматися, що він ще комусь нашкодить. Десять-чотири.

– Оце правильно кажете, чоловіче. Десять-сорок, кінець зв’язку.

5

Кора Раск повернула на Мейн-стріт і повільно побрела в бік «Необхідних речей». Вона пройшла повз яскраво-жовтий фургон «форд еконолайн» «ДИНАМІЧНИХ НОВИН WPTD КАНАЛУ 5», як було написано на бічному кузові, але не бачила Денфорта «Бастера» Кітона, що спостерігав за нею крізь водійське вікно не кліпаючи. У будь-якому разі, вона його, напевно, не впізнала б. Бастер, якщо можна так сказати, став новою людиною. І навіть якби Кора його побачила і впізнала, це для неї нічого б не означало. У неї свої проблеми й жалі. Здебільшого в неї був свій гнів. І все це ніяк не стосувалося її мертвого сина.

В одній руці Кора Раск тримала розбиті сонцезахисні окуляри.

Їй здавалося, що поліція проводитиме свій допит вічно… чи принаймні доки вона не зійде з розуму. «Ідіть геть! – хотілося їй кричати на них. – Перестаньте ставити мені ці дурні запитання про Браяна! Заарештуйте його, якщо якісь проблеми, батько з цим розбереться, він у цьому мастак, а мені дайте спокій! У мене побачення з Королем, і я не можу змушувати його чекати!»

У якусь мить Кора побачила шерифа Пенґборна, що стояв, спершись на одвірок між кухнею і задньою верандою, схрестивши руки на грудях, і вона вже була на межі, щоб вивалити все це з думкою, що він зрозуміє. Він не такий, як інші, – він місцевий, знає про «Необхідні речі», він би купив собі там щось особливе, він би зрозумів.

Але в ту ж мить у неї в голові озвався містер Ґонт, спокійний і виважений як ніколи. «Ні, Коро, не розмовляйте з ним. Він не зрозуміє. Він не такий, як ви. Він не розумний покупець. Скажіть їм, що хочете поїхати в лікарню до свого другого сина. Так ви від них відкараскаєтеся, принаймні ненадовго. А потім це вже не матиме значення».

Тож вона так їм і сказала, і це прекрасно спрацювало. Їй навіть вдалося вичавити одну-дві сльози, роздумуючи не про Браяна, а про те, як, мабуть, почувається Елвіс, тиняючись Ґрейслендом без неї. Бідний заблукалий Король!

Вони пішли, але двоє-троє ще залишилися в гаражі. Кора не знала, що вони роблять чи що їм там може бути потрібно, та й не переймалася цим. Вона взяла зі столу свої магічні окуляри й поквапилася нагору. Щойно опинившись у себе в кімнаті, скинула халат, лягла на ліжко й наділа їх.

Кора одразу ж опинилася знову в Ґрейсленді. Її сповнили полегшення, очікування і неймовірна хіть.

Вона піднялася прохолодними й голими сходами гвинтової форми в зал нагорі, завішаний гобеленами з джунглями і широченний, ніби швидкісна автострада. Пройшла до зачинених подвійних дверей у кінці, шурхаючи босими ступнями по глибокому ворсу килима. Дивилася, як пальці тягнуться й змикаються на ручках. Кора відчинила двері, відкриваючи спальню Короля, цілком чорно-білу кімнату – чорні стіни, грубий білий килим, чорні завіси на вікнах, біла облямівка чорної постільної білизни, – окрім стелі, що була пофарбована опівнічно-синім, із тисячами миготливих електричних зір.

Тоді Кора перевела погляд на ліжко, і тут її пронизав жах.

Король лежав на ліжку, але Король був не сам.

Зверху на ньому, ніби вершниця, сиділа Майра Еванс. Коли двері відчинилися, вона повернула голову й вирячилася на Кору. Король продовжував дивитися на Майру, кліпаючи сонними прекрасними очима кольору блакиті.

– Майра! – вигукнула Кора. – Що ти тут робиш?

– Ну, – самовтішно промовила Майра. – Не підлогу ж пилосошу.

Кора хапнула ротом повітря, зовсім очманіла від такого.

– А… а… щоб я скисла! – голосно скрикнула вона, повертаючи собі здатність говорити.

– Ну то йди і скисни, – сказала Майра, швидше гойдаючи стегнами, – і по дорозі зніми ті дурнуваті окуляри. Вони тупо виглядають. Забирайся звідси. Повертайся в Касл-Рок. Ми зайняті… правда, Е?

– О, так, м’я солоденька, – промовив Король. – Заняті йк дві мокрички в килимі.

Жах обернувся люттю, коли Корин параліч лунко тріснув. Вона кинулася на свою так звану подругу, збираючись видряпати її віроломні очі прямо з черепа. Але коли вона підняла пазуристу руку, Майра потягнулася – жодного разу не збившись із ритму своїх стегон – і рукою зірвала окуляри з обличчя Кори.

Кора від здивування заплющила очі… а коли розплющила, то знову лежала в ліжку. Окуляри були на підлозі, обидві лінзи тріснули.

– Ні, – застогнала вона, вихиляючись із ліжка. Їй хотілося кричати, але якийсь внутрішній голос – не її – попередив, що поліція в гаражі це почує і прибіжить. – Ні, будь ласка, не треба, прошууууу…

Вона спробувала вставити шматочки розбитих лінз назад в елегантну золоту оправу, але це було неможливо. Вони розбиті. Їх розбила та зла блядовита курва. Розбила її подруга, Майра Еванс. Її подруга, що якось знайшла свій шлях у Ґрейсленд, подруга, яка навіть тепер, поки Кора намагається зібрати докупи безцінний артефакт, який безповоротно знищено, кохається з Королем.

Кора підвела погляд. Очі звузилися до чорних блискучих прорізів.

– Це вона в мене скисне, – хрипко прошепотіла вона. – От побачить.

6

Вона прочитала табличку на вітрині «Необхідних речей», на якийсь час зупинилася, роздумуючи, а тоді обійшла будівлю й вийшла на службовий провулок. Пройшла повз Френсін Пеллетір, яка саме виходила з провулка, ховаючи щось у сумочку. Кора навіть не подивилася в її бік.

Пройшовши провулком, вона побачила містера Ґонта, що стояв за дерев’яним столом, який, ніби барикада, перекривав відчинені двері заднього входу в його крамницю.

– О, Кора! – вигукнув він. – Я все чекав, коли ви навідаєтеся.

– Та сука! – виплюнула Кора. – Та зрадлива мала сука-блядь!

– Вибачте, Коро, – з люб’язною ввічливістю промовив містер Ґонт, – але, здається, ви пропустили один-два ґудзики.

Він показав своїми дивними довгими пальцями їй на сукню.

Кора була накинула на свою голизну перше, що знайшла в шафі, і спромоглася застебнути лише перший ґудзик. Нижче сукня розвівалася, аж до кучериків лобкового волосся. Живіт, роздутий від цілої гори «рінґ-дінґів», «йоделів» і вкритих шоколадом вишень за час перегляду «Санта-Барбари» (і всіх інших серіалів), гладенько випинався вперед.

– Кому не похуй? – гаркнула Кора.

– Мені так, – спокійно погодився містер Ґонт. – Чим можу вам допомогти?

– Та сука їбеться з Королем. Вона розбила мої окуляри. Я хочу її вбити.

– Справді? – промовив Ґонт, здіймаючи брови. – Що ж, не скажу, що я вам не співчуваю, Коро, бо так і є. Дійсно, може бути таке, що жінка, яка краде чоловіка в іншої жінки, заслуговує на життя. Не ставатиму на ту чи іншу позицію в цьому питанні: я все життя пробув бізнесменом, і мої знання в питаннях сердечних вельми скромні. Але жінка, що свідомо ламає найціннішу власність іншої жінки, ну, тут уже серйозніше нема куди. Погоджуєтеся?

Вона почала посміхатися. То була холодна посмішка. Безжальна посмішка. Посмішка, наглухо позбавлена здорового глузду.

– Маєте, блядь, рацію, – промовила Кора Раск.

Містер Ґонт на мить обернувся. Коли знову повернув обличчя до Кори, то в руці стискав самозарядний пістолет.

– Можливо, ви щось таке шукаєте? – запитав він.

Розділ двадцятий

1

Закінчивши з Міртл, Бастер запав у глибокий стан фуги. Здавалося, його покинуло будь-яке відчуття цілі. Він подумав про Них – Ними все місто кишить, – але замість чистого праведного гніву, який ця думка спричиняла якусь хвилину тому, тепер Бастер відчував лише втому й депресію. У нього лунко боліла голова. Рука й спина теж – від розмахування молотком.

Він опустив очі й побачив, що досі стискає інструмент. Розкрив долоню, і молоток упав на лінолеум кухні, розбризкуючи кров. Бастер майже цілу хвилину постояв, дивлячись на ті бризки з якоюсь ідіотичною зосередженістю. Калюжа крові здавалася йому ескізом батькового обличчя.

Він побрів через вітальню в кабінет, потираючи плече й передпліччя. Ланцюг наручників своїм брязкотом доводив до сказу. Він відчинив двері шафи, впав на коліна, поліз під одяг, що висів спереду, і видобув коробку з іноходцями. Бастер незграбно виліз із шафи (наручник зачепився за одну з туфель Міртл, і він, похмуро лайнувшись, шпурнув її назад у шафу), поклав коробку на стіл і сів перед нею. Замість захоплення відчував лише сум. «Виграшний квиток» – чудова річ, без сумніву, але яка йому з нього тепер користь? Уже однаково, чи поверне він гроші. Він убив свою дружину. Без сумніву, вона заслуговувала на це, але Вони так не вважатимуть. Вони з радістю кинуть його в найглибшу, найтемнішу камеру тюрми Шоушенк, яку тільки знайдуть, і загублять ключі.

Бастер побачив, що залишив криваві ляпки на кришці коробки, й опустив очі на своє тіло. Уперше помітив, що вкритий кров’ю. М’ясисті руки мали такий вигляд, ніби належать якомусь чиказькому свинебою. Депресія знов огорнула його м’якою чорною хвилею. Вони його побороли… нехай. Але він від Них утече. Він усе одно від Них утече.

Бастер підвівся, стомлений до самого нутра, і повільно поплівся вниз. Дорогою він роздягнувся, скинув взуття у вітальні, штани зняв біля підніжжя сходів, тоді присів на самих сходах, щоб здерти шкарпетки. Навіть вони були в крові. З футболкою було найважче. Диявольська це робота – знімати футболку, коли в тебе на зап’ястку наручник.

Минуло майже двадцять хвилин від часу смерті місіс Кітон і Бастерового проходу в та під душ. Його б могли взяти під арешт без проблем у будь-яку мить за цей час… але на Ловер-Мейн-стріт відбувалася передача влади, шерифську управу було майже зовсім погромлено, а місцеперебування Денфорта «Бастера» Кітона здавалося просто не особливо важливим.

Насухо обтершись, він одягнув чисті штани й футболку – не мав енергії на те, щоб знову вовтузитися з довгими рукавами – і повернувся до себе в кабінет. Бастер сів у крісло й знову дивився на «Виграшний квиток», сподіваючись, що депресія виявиться лише чимсь ефемерним, що якась попередня радість повернеться. Але зображення на коробці ніби потьмяніло, стерлося. Найяскравішим кольором на доказ цього була пляма крові Міртл на боках двокінної колісниці.

Він зняв кришку й зазирнув досередини. Був шокований, коли побачив, що олов’яні коні сумно посхилялися врізнобіч. Кольори їхні також потьмяніли. З дірки, куди вставляється ключ для запуску машинерії, стирчала зламана пружина.

«Тут хтось був! – кричав його мозок. – Хтось до цього доклався! Хтось із Них! Зруйнувати мене було недостатньо! Зруйнували ще й мою гру!»

Але глибокий голос – мабуть, дедалі слабший голос здорового глузду – прошепотів, що це неправда. «Таким вона й була з самого початку, – прошепотів голос. – Ти просто не бачив».

Бастер повернувся до шафи, збираючись нарешті взяти пістолет. Настав час ним скористатися. Він промацував полицю в його пошуку, коли задзвонив телефон. Бастер дуже повільно зняв слухавку, знаючи, хто на іншому кінці дроту.

І він не розчарувався.

2

– Привіт, Дене, – озвався містер Ґонт. – Як почуваєтеся в цей чудовий вечір?

– Жахливо, – сказав Бастер похмурим, нудотним голосом. – Світ зійшов на пси. Я збираюся вбити себе.

– Овва? – промовив містер Ґонт, злегка розчарований, не більше.

– Нічого доброго. Навіть гра, яку ви мені продали, уже негодяща.

– Ой, у цьому я вельми сумніваюся, – відповів містер Ґонт із ноткою різкості. – Я дуже ретельно перевіряю всі мої товари, містере Кітон. Дуже ретельно. Може, глянете ще раз?

Бастер глянув – і скам’янів від побаченого. Коні рівно стояли у своїх гніздах. Збруя кожного блищала свіжою фарбою. Навіть їхні очі ніби палахкотіли. Олов’яний іподром мерехтів зеленим і літнім пиловим коричневим. «Доріжка наче швидка», – мрійно подумав він і перевів очі на кришку коробки.

Чи то його зір, приглушений глибокою депресією, обманув, чи то кольори там якимсь чудесним способом стали глибшими за кілька секунд, відколи задзвонив телефон. Тепер він заледве міг розгледіти кров Міртл. Вона висохла до брудно-бурякової барви.

– Господи! – прошепотів він.

– То що? – запитав містер Ґонт. – То що, Дене? Я помилився? Бо якщо так, доведеться вам відстрочити своє самогубство, щоби встигнути повернути покупку мені й отримати повне відшкодування. Я горою стою за свій товар. Мушу, самі розумієте. Я маю захищати свою репутацію, а це я сприймаю дуже серйозно у світі, де Їх мільярди, а я лиш один.

– Ні… ні! – промовив Бастер. – Вона… вона прекрасна!

– Виходить, ви помилилися? – наполіг містер Ґонт.

– Я… здається, так, помилився.

– Ви визнаєте, що помилилися?

– Я… так.

– Добре, – сказав містер Ґонт. Ворожість зникла з його голосу. – Тоді, безумовно, ідіть і вбийтеся. Хоча, мушу визнати, я розчарований. Я думав, що нарешті знайшов людину, у якої вдосталь сміливості, щоб допомогти мені надерти Їм сраки. Я так розумію, ви лише язиком ляпати вмієте, як і всі.

Містер Ґонт зітхнув. То було зітхання людини, яка усвідомила, що зрештою помилилася в думці, ніби в кінці тунелю є світло.

З Бастером Кітоном відбувалася дивна річ. Він відчув, як до нього повертається життєва сила і відчуття мети. Кольори кімнати навколо нього ніби пояскравішали, знову стали насиченішими.

– Ви маєте на увазі, що ще не пізно?

– Ви, мабуть, пропустили курс вступу до поезії. Можна завжди шукать новіший світ[152]. Звісно, якщо ви людина зі стрижнем. А що, я все для вас підготував, містере Кітон. Розумієте, я на вас розраховував.

– Звичайне старе «Ден» мені подобається набагато більше, – мало не соромлячись, зауважив Бастер.

– Добре, Дене. Ви дійсно налаштовані отак боягузливо піти з життя?

– Ні! – скрикнув Бастер. – Просто… я подумав, який сенс? Їх занадто багато.

– Троє добрих чоловіків можуть завдати значних збитків, Дене.

– Троє? Ви сказали троє?

– Так… є ще один наш. Ще один, який бачить небезпеку і розуміє, на що Вони здатні.

– Хто? – завзято запитав Бастер. – Хто це?

– Усьому свій час, – заспокоїв його Ґонт, – але наразі часу в нас небагато. Вони вже йдуть по вас.

Бастер визирнув з вікна кабінету, звузивши очі, ніби тхір, що занюхав за вітром якусь небезпеку. На вулиці було порожньо, але то лише поки що. Він відчував Їх, усвідомлював, як Вони оточують його.

– Що мені робити?

– То ви в моїй команді? – запитав містер Ґонт. – Я можу врешті-решт на вас розраховувати?

– Так!

– До кінця?

– До другого пришестя, або я не я!

– Дуже добре, – промовив містер Ґонт. – Слухайте уважно, Дене.

І поки Ґонт говорив, а Бастер слухав, поступово занурюючись у гіпнотичний стан, який містер Ґонт ніби викликав за власним бажанням, перші розкати близької бурі почали струшувати повітря надворі.

3

Через п’ять хвилин Бастер вийшов з дому. На футболку він накинув легку куртку, а руку, на якій досі висіли наручники, запхав глибоко в кишеню. Пройшовши пів кварталу, він побачив фургон, припаркований біля тротуару, саме там, де містер Ґонт і говорив. Фургон був яскраво-жовтий, що гарантувало: більшість пішоходів дивитимуться на фарбу, а не на водія. Він був майже без вікон, і обидва боки позначав логотип якогось портлендського телеканалу.

Бастер коротко, але обережно подивився в обидва боки, тоді заліз усередину. Містер Ґонт попередив, що ключі будуть під сидінням. Там вони й були. На пасажирському сидінні лежав паперовий пакет для покупок. Всередині Бастер знайшов біляву перуку і япівські[153] окуляри в тонкій оправі, а також маленьку скляну пляшечку.

З певними побоюваннями він надів перуку – вона здавалася довгою й кошлатою, так, ніби це скальп якогось мертвого рок-вокаліста, – але коли подивився на себе в заднє дзеркальце фургона, то був вражений, наскільки гарно вона лежить. У ній він мав молодший вигляд. Набагато молодший. Лінзи япівських окулярів були звичайним склом, і вони змінювали його вигляд (принаймні на думку Бастера) навіть більше, ніж перука. З ними він здавався розумнішим, як Гаррісон Форд у «Березі москітів». Бастер із захопленням витріщався на себе в дзеркало. Раптом він уже не виглядав на свої п’ятдесят два, а став схожим на тридцяти-з-чимсь-річного, ніби чоловік, який би чудово вписався в роботу на телеканалі. Не як кореспондент новин, нічого такого гламурного, але, може, оператор чи навіть продюсер.

Він відкоркував пляшечку і скривився – зсередини пахло ніби розплавленим тракторним акумулятором. З шийки здійнялися завитки диму. «З цим треба обережно», – подумав Бастер. Дуже обережно.

Він поклав порожній наручник собі під праве стегно і туго напнув ланцюг. Тоді полив трішки з пляшечки на ланцюг одразу під наручником на зап’ястку, обережно, щоб не крапнути темною тягучою рідиною на шкіру. Сталь одразу почала диміти й пузиритися. Кілька крапель упало на гумовий килимок, і він також піднявся бульбашками. З нього почав підніматися дим і страшний сморід. За кілька секунд Бастер витягнув порожній наручник з-під стегна, взяв його пальцями і різко смикнув. Ланцюг розірвався, наче папір, і він кинув його на підлогу. Інший наручник досі був на ньому, але з цим можна якось жити. Ланцюг і порожня кайданка – ось що реально допікало. Бастер вставив ключ запалювання, завів двигун і рушив геть.

За якісь три хвилини автомобіль шерифа округу Касл, за кермом якого перебував Сітон Томас, повернув на під’їзну доріжку дому Кітона, і старий Сіт виявив Міртл Кітон, що простерлася в дверях – наполовину на кухні, наполовину в гаражі. Невдовзі після цього до авто долучилися ще чотири машини поліції штату. Копи перевернули будинок догори дном у пошуках Бастера або хоч якоїсь зачіпки, яка б могла показати, де він зараз. Ніхто особливо не роздивлявся гру, що лежала на столі кабінету. Вона була стара, брудна й очевидно поламана. Скидалася на предмет із підвалу бідного родича.

4

Едді Ворбертон, прибиральник муніципалітету, уже більш ніж два роки був злий на Сонні Джекетта. За останні кілька днів ця злість переросла в шалену лють.

Коли трансмісія його чудової «хонди сівік» накрилася влітку 1989 року, Едді не хотів тягнути її до найближчого дилера «Хонди». Це передбачало б величезну суму за буксир. Досить того, що трансмісія віджила своє через три тижні після того, як це зробила гарантія на міст. Тож спочатку він сходив до Сонні Джекетта запитати, чи має той досвід роботи з іномарками.

Сонні відповів, що має. Він говорив із тими дорогими зверхніми інтонаціями, з якими до Едді говорили більшість янкі з глушини. «Ми без упереджень, хлопче, – ніби промовляв той тон. – Це північ, сам розумієш. Ми не тримаємося за те південне лайно. ЗВІСНО, ти негритос, це всі бачать, але це для нас не має ніякого значення. Чорні, жовті, білі чи зелені – ми всіх намахуємо так, що ще світ не видів. Вези свою машинку сюди».

Сонні відремонтував трансмісію «хонди», але рахунок виявився на сотню доларів більшим, ніж він обіцяв, і через це вони ледь не побилися одного вечора в «Тигрі». А тоді адвокат Сонні (хоч янкі, хоч крекери[154], з досвіду Едді Ворбертона, усі білі люди мають адвокатів) подзвонив Едді й сказав, що Сонні збирається викликати його в суд дрібних справ. Внаслідок цього невеличкого інциденту Едді позбувся п’ятдесяти доларів, а за п’ять місяців в електричній системі «хонди» сталася пожежа. Авто було на стоянці біля муніципалітету. Хтось крикнув Едді, але на момент, коли він прибіг із вогнегасником, машина вже танцювала жовтим полум’ям ізсередини. Її було безповоротно втрачено.

Відтоді він загадувався, чи не Сонні Джекетт запалив той вогонь. Страховий слідчий сказав, що це був bona fide[155] випадок, спричинений коротким замиканням… шанс один на мільйон. Але що він знає? Мабуть, нічого, і, крім того, це ж не його гроші. Не те щоб страховка покривала витрати Едді.

А тепер він знає. Знає точно.

Сьогодні поштою він отримав невеликий пакунок. Предмети, що були всередині, проливали багато світла на ситуацію: купа почорнілих затискачів-«крокодилів», стара фотографія зі скрученими кутиками і записка.

Затискачі були з тих, які можна використати для спричинення електричної пожежі. Просто знімаєш ізоляцію з правильної пари дротів у правильних місцях, стискаєш їх докупи і вуаля.

На фотографії був Сонні та гурт його біломазих дружків, які завжди, коли не прийдеш, тусуються на кухонних кріслах біля СТО. Вони, проте, перебували не на «Суноко» Сонні, а на звалищі Робішо на дорозі № 5. Біляві стояли перед спаленим «сівіком» Едді, пили пиво, сміялися… і їли шматки кавуна[156].

Записка була коротка й по суті: «Шановний негритосе, ти зробив помилку, коли вирішив до мене доїбатися».

Спершу Едді задумався, навіщо Сонні надіслав йому таку цидулку (хоча не пов’язав це з листом, який він сам на прохання містера Ґонта запхав у поштову щілину Поллі Чалмерз). Він вирішив: це тому, що Сонні навіть тупіший і мерзенніший, ніж більшість білясиків. І все одно – якщо ця справа досі труїть Сонні душу, чому він так довго чекав, щоб знову це почати? Та чим більше Едді роздумував над тими старими часами

(Шановний негритосе,)

тим менше для нього важили ці питання. Записка, почорнілі «крокодили» і стара фотографія залізли йому в голову й дзижчали там, наче голодні москіти.

Сьогодні він уже встиг купити пістолет у містера Ґонта.

Флуоресцентні лампи в конторі СТО «Суноко» проливали білу трапецію світла на щебеневе покриття службової дороги, коли Едді заїхав туди – за кермом вживаного «олдса», що став на заміну «сівіка». Він вийшов, тримаючи одну руку в кишені куртки, стискаючи там пістолет.

На мить він зупинився за дверима, зазираючи всередину. Сонні сидів за касовим апаратом у пластиковому кріслі, відкидаючись у ньому, на самих задніх ніжках. Едді бачив верхівку кашкета Сонні над розкритою газетою. Газету читає. Ну звісно. У білих чоловіків завжди є адвокати, а по закінченні дня, під час якого вони гноблять темношкірих, як-от Едді, білі завжди сидять у себе в кабінетах, колишуться в кріслах і читають газети.

Довбані білі з їхніми довбаними адвокатами і довбаними газетами.

Едді витяг пістолет і зайшов. Та частина його, що спала, раптово прокинулася й тривожно забила на сполох, щоб він цього не робив, бо це помилка. Але той голос не мав значення. Не мав значення, тому що Едді раптово перестав бути в собі. Він здавався духом, що ширяє над власним плечем, спостерігаючи, як усе це відбувається. Керування ним узяв на себе якийсь злий біс.

– Маю дещо для тебе, брехливий ти сучий потрох, – почув Едді, як вимовляє його рот, і спостерігав, як двічі натискає гачок пістолета.

Дві маленькі чорні дірочки виникли на заголовку «РІВЕНЬ СХВАЛЕННЯ МАК-КЕРНАНА[157] СЯГАЄ НЕБАЧЕНИХ ВИСОТ». Сонні Джекетт скрикнув і смикнувся. Задні ніжки крісла ковзнули, і Сонні повалився на підлогу, а кров полилася йому на уніформу… але ім’я, вишите на ній золотою ниткою, було «РІКІ». Це був не Сонні зовсім, а Рікі Біссонетт.

– Ой бля! – скрикнув Едді. – Я, блядь, не того білого вколошив!

– Привіт, Едді, – озвався позаду нього Сонні Джекетт. – Добре, що я саме посрати відійшов, нє?

Едді почав обертатися. Не встиг він зробити це й наполовину, як три кулі з пістолета, який Сонні купив сьогодні по обіді в містера Ґонта, прошили його спину, трощачи хребет.

Безпорадно витріщеними очима він спостерігав, як Сонні схиляється над ним. Дуло пістолета в його руках було величезне, як тунель, і темне, як вічність. Обличчя згори було бліде й рішуче. По одній щоці тягнулася смуга мастила.

– Нє, ну вирішити вкрасти мій новий набір торцевих гайкових ключів – то була не велика помилка, – промовив Сонні, притискаючи ствол до центру лоба Едді Ворбертона. – А от написати й розповісти мені про те, що збираєшся це зробити… отут ти й помилився.

Величезне біле світло – світло усвідомлення – раптом спалахнуло в голові Едді. Тепер він пригадав лист, який кинув у щілину для пошти тієї Чалмерз, і йому вдалося скласти докупи витівку із запискою, яку він отримав, та тією, про яку щойно розповів Сонні.

– Послухай! – прошепотів він. – Вислухай мене, Джекетт… нас намахали як дітей, нас обох. Ми…

– Прощавай, чорнобривцю, – перебив його Сонні й натиснув гачок.

Сонні майже хвилину не зводив очей із того, що лишилося від Едді Ворбертона, загадуючись, чи варто було послухати, що там він силкувався розповісти. Вирішив, що відповідь – ні. Що розумного може розповісти чоловік настільки тупий, що відправив таку записку?

Сонні підвівся, зайшов у кабінет і переступив через ноги Рікі Біссонетта. Він відчинив сейф і витягнув гайкові ключі з подвійними розмірами, які йому продав містер Ґонт. Він так і дивився на них, перебирав, лагідно крутив у руках, тоді клав на місце, коли поліція штату приїхала, щоб заарештувати його.

5

«Припаркуйтеся на розі Берч і Мейн, – пояснив містер Ґонт Бастерові по телефону, – і просто чекайте. Я відправлю декого до вас».

Бастер ретельно дотримувався цих указівок. Зі своєї точки огляду за квартал він бачив цілу купу людей, які підходили до устя службового провулка й виходили звідти – майже всі його друзі й сусіди, здавалося, цього вечора мають якісь справи з містером Ґонтом. Десять хвилин тому жінка з прізвищем Раск заблудила туди в розстебнутій сукні, з таким виглядом, ніби з якогось кошмару вилізла.

А потім, хвилин за п’ять після того, як вона вийшла з провулка, ховаючи щось у кишеню (сукня так і залишалася розстебнутою, і з неї виднілося немало, але хто, розмірковував Бастер, при здоровому глузді захотів би дивитися), згори Мейн-стріт почулося кілька пострілів. Бастер не міг визначити точно, але йому здавалося, що вони долинули з СТО «Суноко».

На Мейн-стріт з боку муніципалітету, блимаючи блакитними мигалками, розганяючи репортерів, ніби голубів, вигулькнули автомобілі поліції штату. Хоч і в схованці, Бастер вирішив, що буде розсудливіше на якийсь час заховатися в задній частині фургона.

Автомобілі промайнули повз, а миготливі блакитні вогні на мить освітили дещо сперте на задні двері фургона – речовий мішок із зеленого полотна. Зацікавившись, Бастер розв’язав вузол на затяжному шнурку, розкрив отвір сумки й зазирнув досередини.

Зверху всередині лежала коробка. Бастер витягнув її й побачив, що решта мішка наповнена таймерами «Готпойнт». Їх було десятків два щонайменше. Гладенькі білі циферблати витріщалися на нього, ніби беззіничні очі сироти Енні[158]. Він розкрив коробку, яку був дістав, і побачив, що в ній повно «крокодилів» – тих, якими електрики іноді роблять швидкі підключення.

Бастер скривився… а тоді раптом у голові з’явилося зображення службової форми – касл-рокської форми на виділення коштів, якщо бути точним. У полі «Продукти та/або сервіси для постачання» гарним шрифтом значилося: «16 ЯЩИКІВ ДИНАМІТУ».

Сидячи в задній частині фургона, Бастер почав повільно посміхатися. Тоді сміятися. Надворі загрюкотів і прокотився грім. Язик блискавки лизнув випнутий живіт хмари і штрикнув потік Касл.

Бастер не припиняв сміятися. Він сміявся, доки від реготу не захитався фургон.

– Вони! – кричав він, заливаючись сміхом. – О Боже, що ж ми для Них маємо! Просто щось із чимсь!

6

Генрі Пейтон, який прибув у Касл-Рок, щоб замість шерифа Пенґборна сьорбати гарячу й пекучу юшку, стояв при вході в контору СТО «Суноко», розкривши рота. У них іще два трупи. Один білий, інший чорний, але обоє мертві.

Третій чоловік, власник СТО, відповідно до імені в нього на уніформі, сидів на підлозі біля розкритого сейфа і, мовби малу дитину, тримав у руках брудну залізну коробку. На підлозі біля нього лежав пістолет. Глянувши на нього, Генрі відчув, наче нутрощами спускається ліфт. То був двійник пістолета, яким Г’ю Пріст застрелив Генрі Бофорта.

– Глянь, – тихим трепетним голосом промовив один із поліцейських позаду Генрі. – Там ще один.

Генрі повернув голову, щоб подивитись, і почув, як скриплять шийні сухожилля. Ще один пістолет – третій самозарядний пістолет – лежав біля простертої руки темношкірого.

– Не торкайтеся їх, – наказав він іншим поліцейським. – Навіть не наближайтеся до них.

Він переступив калюжу крові, схопив Сонні Джекетта за лацкани уніформи і підняв на ноги. Сонні не опирався, лише сильніше притиснув залізну коробку до грудей.

– Що тут сталося? – закричав йому в обличчя Генрі. – Заради Бога святого, що тут сталося?

Сонні показав на Едді Ворбертона ліктем, щоб не відпускати коробку.

– Він прийшов. З пістолетом. Він здурів. Ви ж бачите, здурів, гляньте, що він зробив з Рікі. Він подумав, що Рікі – то я. Хотів украсти мої ключі. Гляньте.

Сонні всміхнувся й нахилив коробку, щоб Генрі побачив мішанину іржавого залізяччя всередині.

– Я ж не міг йому таке дозволити, правда? Ну тобто… це ж моє. Я заплатив за цей набір, і він мій.

Генрі розкрив був рота, щоб щось сказати. Він поняття не мав, що це мало б бути, тож слова так і не пролунали. Не встиг він промовити й одне, як знову почулися постріли. Цього разу з Касл-В’ю.

7

Ленор Поттер стояла над тілом Стефані Бонсейнт із задимленим пістолетом у руці. Тіло лежало в клумбі за будинком, єдиній, яку та мерзотна мстива сука не поруйнувала під час двох своїх попередніх рейдів.

– Не треба було повертатися, – сказала Ленор.

Вона раніше ніколи в житті не стріляла з пістолета, а тепер убила жінку… але відчувала лише похмурий тріумф. Та баба залізала на її територію, рвала її квіти (Ленор дочекалася, доки курва почне свою чорну справу, – її мама не дурепу виростила), тож вона діяла в межах своїх прав. Цілком у межах своїх прав.

– Ленор? – гукнув її чоловік. Він вихилився з вікна ванної нагорі, а на обличчі мав піну для гоління. Голос його звучав стривожено. – Ленор, що діється?

– Я застрелила порушницю, – спокійно й не озираючись повідомила Ленор. Вона заклала ступню під важке тіло і підняла її. Коли пальці занурилися в податливий бік тієї Бонсейнтівської суки, жінка відчула раптове зле задоволення. – Це Стефані Бон…

Тіло перекотилося. То була не Стефані Бонсейнт. То була та приємна дружина заступника шерифа.

Вона застрелила Меліссу Клаттербак.

Різко калава Ленор Поттер минула блакитний, минула фіолетовий, минула маджентовий. І дійшла аж до кольору опівнічної чорноти.

8

Алан Пенґборн сидів і дивився на свої долоні, дивився повз них у темряву настільки чорну, що її можна було лише відчути. Йому спало на думку, що, можливо, сьогодні він утратив Поллі не просто тимчасово, доки не вдасться загладити це непорозуміння, – а назавжди. І так у нього попереду буде років тридцять п’ять, щоб убивати час.

Він почув слабке човгання й швидко підняв голову. То була міс Гендрі. Було видно, що вона знервована, та разом з тим, здавалося, дійшла певного рішення.

– Хлопчик, Раск, він крутиться, – повідомила вона. – Не прокинувся – йому дали заспокійливе, тож якийсь час він не зможе прокинутися по-справжньому, – але крутиться.

– Так? – тихо запитав Алан і чекав.

Міс Гендрі закусила губу й продовжила.

– Так. Шерифе Пенґборн, я б дозволила вам із ним поговорити, якби могла, але не можу, дійсно. Ви ж розумієте, правда? Ну, я знаю, що у вас проблеми в місті, але хлопчикові лише сім.

– Так.

– Я спущуся в їдальню, вип’ю чаю. Місіс Еванс запізнюється – вона завжди так, – але буде тут за хвилину-дві. Якщо підійдете в палату Шона Раска – палату номер дев’ять – одразу як я піду, вона, мабуть, і не дізнається, що ви тут були. Зрозуміло?

– Так, – із вдячністю промовив Алан.

– Обхід починається о восьмій, тож якщо ви будете в його палаті, вона, мабуть, вас і не помітить. Звісно, якщо помітить, ви скажете їй, що я дотримувалася директив лікарні й відмовила вам. Що ви проникли туди, поки на пості тимчасово нікого не було. Скажете так?

– Так, – погодився Алан. – Слово даю.

– Вийти можна по сходах у кінці коридору. Це якщо ви зайдете в палату Шона Раска. Що я вам, звичайно ж, заборонила.

Алан підвівся й імпульсивно поцілував її в щоку.

Міс Гендрі зашарілася.

– Дякую, – сказав Алан.

– За що? Я нічого не зробила. Думаю, піду вже поп’ю чаю. А ви, шерифе, сидіть там, де й сиділи, доки я не піду.

Алан знову слухняно присів. Так і сидів, тримаючи голову між Саймоном і пекарем, доки за міс Гендрі зі свистом не зачинилися подвійні двері. Тоді підвівся і тихо пройшов яскравим коридором, усипаним іграшками й пазлами, до палати номер 9.

9

Як на Алана, Шон Раск цілком прокинувся.

Це було педіатричне відділення, тож ліжко під ним було маленьке, але хлопчик усе одно в ньому губився. Тіло зовсім трішки випиналося під покривалом, від чого виникало враження, ніби на хрусткій білій подушці лежить відчленована голова. Обличчя – дуже бліде. Під очима, що спокійно й без подиву дивилися на Алана, виднілися фіолетові тіні, темні, наче синці. Чорний кучерик лежав на лобі, ніби кома.

Алан узяв стілець з-під вікна й посунув його до ліжка, на якому підняли перегородки, щоб Шон не впав. Хлопчик не повернув голови, але спостерігав за Аланом очима.

– Привіт, Шоне, – тихо промовив Алан. – Як почуваєшся?

– У горлі сухо, – сипло прошепотів Шон.

На столику біля ліжка була карафка води і дві склянки. Алан налив одну й нахилився через лікарняну перегородку.

Шон спробував сісти, і йому не вдалося. Він завалився назад на подушку, слабко зітхнувши, від чого Алана вкололо в серці. Він згадав про свого сина – бідного приреченого Тодда. Коли підкладав долоню Шонові Раску під шию, щоб допомогти йому сісти, на мить у нього виник пекельний фотографічний спогад. Він згадав, як Тодд того дня стояв біля «скаута», махав Аланові на прощання, і крізь призму пам’яті якесь переливчасте бліде світло ніби грало в нього навколо голови, опромінюючи кожну любу лінію та рису обличчя.

В Алана затрусилися руки. Трішки води пролилося спереду на лікарняну сорочку Шона.

– Вибач.

– Н’чо, – відповів Шон хрипким шепотом і жадібно відпив. Він майже повністю поглинув склянку води. А тоді відригнув.

Алан обережно опустив його. Шон тепер здавався трішки жвавішим, але в очах усе одно не було жодного блиску. Алан подумав, що ще ніколи в житті не бачив хлопчика, який би мав настільки жахливо самотній вигляд, і розум знову спробував пробудити останній образ Тодда.

Алан відкинув його. Тут робота. Неприємна і до того ж страшенно делікатна, але вона дедалі більше здавалася йому неабияк важливою. Що б там зараз не діялося в Касл-Року, він переконував себе, що відповідь лежить тут, за блідим чолом і тими сумними тьмяними очима.

Алан роззирнувся й витиснув усмішку.

– Нудна кімната, – промовив він.

– Ага, – низьким шорстким голосом погодився Шон. – Повний скучняк.

– Може, кілька квіток її трохи пожвавлять, – промовив Алан і провів правою долонею по лівому передпліччі, спритно дістаючи з прихованої нірки під ремінцем годинника складений букет.

Він знав, що випробовує долю, але без зайвих роздумів вирішив усе одно це зробити. Майже пошкодував про це. Коли діставав їх з петлі й розкривав букет, дві паперові квітки розірвалися. Він почув, як пружина змучено шпринькає. Без сумніву, це останнє виконання цієї версії фокусу з квіткою-складанкою, проте Аланові вдалося вийти сухим із води… заледве. І Шон, на відміну від брата, був очевидно вражений і захоплений, незважаючи на психічний стан і наркотики, що просочували його нервову систему.

– Круто! Як ви це зробили?

– Просто трішки магії… Хочеш? – Алан посунувся, щоб поставити букет паперових квіток у карафку.

– Та нє. То ж просто папір. Ну і ще вони подерті в деяких місцях. – Шон подумав і, мабуть, вирішив, що прозвучало невдячно, тож додав: – Але гарний фокус. А можете зробити, щоб вони зникли?

«Навряд чи, синку», – подумав Алан. Уголос сказав:

– Спробую.

Він підняв букет, щоб Шон його чітко бачив, тоді злегка вигнув правицю й потягнув її вниз. Він провів цю маніпуляцію набагато повільніше, ніж зазвичай, беручи до уваги сумний стан макґаффіна[159], але результат вразив його самого. Замість того щоб зникнути з поля зору як зазвичай, квітка-складанка щезла в його неміцному кулаку, наче дим. Він відчув, що напнута послаблена пружина вже готова зігнутися й застрягнути, але врешті-решт вона вирішила востаннє підсобити йому.

– Це справді кайфово, – з повагою зазначив Шон.

Алан подумки погодився. Чудова варіація трюку, яким він роками приголомшував школярів, але він також сумнівався, що таке можна зробити з новою версією квіток-складанок. З новісінькою пружиною виконати такий повільний, мрійливий рух буде просто неможливо.

– Дякую, – сказав він і востаннє заховав складений букет собі під ремінець годинника. – Якщо квіти тобі не потрібні, як щодо четвертака для автомата з колою?

Алан нахилився і спокійнісінько дістав четвертак у Шона з носа. Хлопчик усміхнувся.

– Упс, забув – сьогодні ж треба сімдесят п’ять центів, так? Інфляція. Ну що ж, це не проблема.

Він дістав ще одну монету в Шона з рота, а третю – у себе з вуха. На той час усмішка Шона трішки зблякла, і Алан зрозумів, що краще взятися за роботу чимшвидше. Він склав три четвертаки на тумбочку біля ліжка.

– Коли тобі стане краще, скористаєшся, – пояснив він.

– Дякую, містере.

– На здоров’я, Шоне.

– А де тато? – запитав Шон. Його голос трішечки посильнішав.

Запитання здивувало Алана. Він очікував, що Шон запитає спочатку про маму. Хлопчикові ж, урешті-решт, лише сім.

– Скоро приїде, Шоне.

– Сподіваюся. Він мені потрібен.

– Знаю, що потрібен. – Алан помовчав і додав: – Мама також скоро буде тут.

Шон обдумав це, тоді повільно й рішуче похитав головою. Під потилицею тихо зашурхотіла подушка.

– Ні, не буде. Вона зайнята.

– Така зайнята, що не прийде тебе навідати? – запитав Алан.

– Так. Вона дуже зайнята. Мама зустрічається з Королем. Тому мені більше не можна до неї в кімнату. Вона зачиняє двері, одягає окуляри й бачиться з Королем.

Алан бачив, як місіс Раск відповідала на запитання поліцейських штату. Голос був повільний, відсторонений. На столі поруч лежали сонцезахисні окуляри. Здавалося, вона не може їх відпустити – однією рукою постійно з ними бавилася. Прибирала долоню, ніби боялася, що хтось помітить, а тоді за кілька секунд пальці ніби самотужки поверталися до окулярів. У той час він подумав, що вона або страждає від шоку, або під дією заспокійливого. А тепер замислився. Також замислився, чи варто запитувати Шона про Браяна, чи дослідити цю нову ниточку. Чи це все одна ниточка?

– Ви ж насправді не фокусник, – промовив Шон. – Ви поліцейський, правда?

– Так.

– Ви поліцейський штату, з такою блакитною машиною, що дуже швидко їздить?

– Ні. Я шериф округу. Зазвичай у мене коричневе авто із зіркою збоку, і воно також їздить досить швидко, але сьогодні я на своєму старому універсалі, який постійно забуваю продати. – Алан усміхнувся. – Він дуже повільний.

Це викликало певний інтерес.

– А чому ж ви не їздите на коричневій поліцейській машині?

«Щоб не налякати Джилл Міслабурскі й твого брата, – подумав Алан. – Не знаю, як із Джилл, але з Браяном це не особливо спрацювало».

– Я вже й не пам’ятаю, – сказав він. – День був довгий.

– Ви шериф, як у «Молодих пістолях»?

– Ага. Щось таке.

– Ми з Браяном узяли те кіно напрокат і дивилися. Воно таке класнюче. Хотіли подивитися «Молоді пістолі-2», коли вони йшли минулого літа в «Чарівному ліхтарі» в Бриджтоні, але мама не дозволила, бо у фільму було обмеження 17+. Нам не дозволяють дивитися такі фільми, хіба тато, якщо вдома на відику. Нам з Браяном дуже сподобалися «Молоді пістолі». – Шон замовк, а очі в нього потемніли. – Але це було до того, як Браян отримав картку.

– Яку картку?

Уперше за весь час в очах у Шона з’явилася реальна емоція. То був жах.

– Бейсбольна картка. Чудова особлива бейсбольна картка.

– Гм? – Алан пригадав холодильник «Плеймейт» і бейсбольні картки – на обмін, як сказав був Браян – усередині. – Браян любив бейсбольні картки, так, Шоне?

– Так. Саме так він його і дістав. Я думаю, він використовує різні предмети для різних людей.

Алан нахилився вперед.

– Хто, Шоне? Хто його дістав?

– Браян застрелився. Я бачив, як він це зробив. Це в гаражі було.

– Я знаю. Співчуваю.

– У нього якась гидота вилетіла з голови позаду. Не просто кров. Штука якась. Вона жовта була.

Алан не знав, що на це сказати. Серце повільно й важко гупало в грудях, рот був сухий, наче пустеля, а в шлунку млоїло. У голові дзвеніло ім’я його сина, ніби похоронний дзвін, що в нього чиїсь ідіотські руки б’ють посеред ночі.

– Я не хотів, щоб це сталося, – промовив Шон. Його голос звучав дивним чином прозаїчно, але в очах виникло по сльозі, які розрослися й потекли вниз гладенькими щоками. – Ми так і не подивимося разом «Молоді пістолі-2», коли їх випустять на касеті. Доведеться самому, а це буде не так весело, якщо Браян не відпускатиме постійно свої тупі жарти. Я знаю, що не так весело.

– Ти любив братика, правда? – надламано запитав Алан.

Він просунув руку між ґрат перегородки. Долонька Шона Раска заховалася в його і міцно стиснула. Вона була гаряча. І маленька. Дуже маленька.

– Так. Браян хотів бути пітчером у «Ред Сокс», коли виросте. Казав, що навчиться кидати закрутом «дохла риба», як Майк Боддікер. А тепер уже не навчиться. Він казав мені не наближатися, бо мене заляпає. Я плакав. Я так перелякався. То було не як у кіно. То було просто в нашому гаражі.

– Я знаю, – промовив Алан. Він пригадав машину Енні. Розбиті вікна. Великі чорні калюжі крові на сидіннях. Це також було зовсім не як у кіно. Алан заплакав. – Знаю, синку.

– Він попросив мене дещо пообіцяти, і я пообіцяв і дотримаюся слова. До кінця життя дотримаюся слова.

– Що ти пообіцяв, синку?

Алан протер обличчя Шона вільною долонею, але сльози не вщухали. Хлопчик лежав перед ним, білий, як сама подушка, на якій лежала голова. Хлопчик бачив, як брат наклав на себе руки, бачив, як його мізки вилетіли на стіну гаража, ніби свіжий кусень шмарклів, а де ж його мама? «Зустрічається з Королем, – казав він. – Вона зачиняє двері, одягає окуляри й бачиться з Королем».

– Що ти пообіцяв, синку?

– Я спочатку хотів поклястися серцем матері, але Браян не дозволив. Він сказав, щоб я поклявся своїм серцем. Бо її він також дістав. Браян сказав, що він дістається до всіх, хто клянеться чужим серцем. Тож я поклявся своїм, як він і просив, але Браян усе одно бахнув. – Шон плакав тепер уже сильніше, проте навіть крізь сльози щиро заглядав Аланові у вічі. – Там була не просто кров, містере шерифе. Там була інша штука. Жовта штука.

Алан стиснув його руку.

– Я знаю, Шоне. Про що брат просив, щоб ти поклявся?

– Можливо, якщо я розповім, він не потрапить у рай.

– Звісно потрапить. Я обіцяю. А я ж шериф.

– Шерифи ніколи не порушують обіцянок?

– Ніколи, якщо це обіцянки маленьким дітям у лікарні, – сказав Алан. – Шериф не може порушити обіцянку, дану такій дитині.

– Вони потрапляють у пекло в такому разі?

– Так, – погодився Алан. – Правильно. Якщо порушують – потрапляють у пекло.

– А ви обіцяєте, що Браян потрапить у рай, навіть якщо я розповім? Клянетеся своїм серцем?

– Клянуся своїм серцем, – промовив Алан.

– Окей, – погодився Шон. – Він змусив мене поклястися, що я ніколи не піду в нову крамницю, де він купив ту кльову особливу бейсбольну картку. Він думав, що на ній Сенді Коуфекс, але там був не він. Там був якийсь інший гравець. Картка була стара й брудна, але мені здається, що Браян про це не знав. – Хлопчик на мить зупинився, роздумуючи, а тоді продовжив химерно спокійним голосом: – Одного дня він повернувся з руками в грязюці. Він змив грязюку, а потім я чув, як він плаче у себе в кімнаті.

«Простирадла, – подумав Алан. – Вілмині простирадла. Це таки був Браян».

– Браян сказав, що «Необхідні речі» – це отруйне місце, а він – отруйна людина і мені не можна туди ходити.

– Браян так сказав? Він сказав «Необхідні речі»?

– Так.

– Шоне… – Алан затнувся, роздумуючи. Усе його тіло проймали електричні іскри, виривалися, танцювали й виступали блакитними протуберанцями.

– Що?

– Твоя… твоя мама купила окуляри в «Необхідних речах»?

– Так.

– Вона тобі про це сказала?

– Ні. Але я знаю, що там. Вона вдягає окуляри і так бачиться з Королем.

– Яким Королем, Шоне? Ти знаєш?

Шон подивився на Алана так, наче той божевільний.

– Елвісом. Він – Король.

– Елвіс, – бурмотнув Алан. – Звісно, хто ж іще.

– Я хочу тата.

– Я розумію, сонце. Ще кілька запитань, і я вже піду. Тоді ти заснеш, а коли прокинешся, тато буде біля тебе. – Він на це сподівався. – Шоне, Браян сказав, що це за отруйна людина?

– Так. Містер Ґонт. Власник крамниці. Він – отруйна людина.

І тут думки Алана перенеслися до Поллі. Поллі після похорону, як вона казала: «Думаю, питання було в тому, щоб нарешті зустріти правильного лікаря… Лікаря Ґонта. Лікаря Ліленда Ґонта».

Він згадав, як вона тримала маленьку срібну кульку, яку купила в «Необхідних речах», щоб він міг побачити… але коли Алан спробував торкнутися предмета, запобіжно накрила його долонею. На обличчі Поллі в ту мить панував вираз, зовсім їй не притаманний. Вираз скупої підозріливості й власництва. А пізніше, говорячи скрипучим тремтячим голосом, повним сліз, що було геть на неї не схоже: «Важко дізнаватися, що обличчя, яке ти начебто кохаєш, насправді лише маска… Як ти міг робити це в мене за спиною?.. Як ти міг?»

– Що ти їй сказав? – промимрив Алан. Він навіть не усвідомлював, що вхопився за покривало на ліжку й повільно обертає його в стиснутому кулаку. – Що ти їй сказав? І як, нахер, ти змусив її в це повірити?

– Містере шерифе? З вами все нормально?

Алан змусив себе розкрити кулак.

– Так… добре. Ти впевнений, що Браян говорив про містера Ґонта, так, Шоне?

– Так.

– Дякую, – сказав Алан. Він нахилився над ґратками, узяв Шонову долоню й поцілував його в холодну бліду щоку. – Дякую, що поговорив зі мною.

Він відпустив хлопчикову руку й підвівся.

За останній тиждень у нього на порядку денному була одна справа, яку просто не вдавалося виконати, – ввічливий візит до найновішого підприємця Касл-Рока. Нічого особливого, просто дружнє знайомство, привітання в місті, короткий виклад процедури на випадок якихось проблем. Він усе збирався це зробити, якось навіть підійшов, але це постійно відкладалося. А сьогодні, коли поведінка Поллі почала наштовхувати його на думку, чи містер Ґонт дійсно вартий довіри, гімно справді полетіло на вентилятор, а він опинився тут, більш ніж за двадцять миль від міста.

«Це він тримає мене віддалік? Це він постійно тримав мене отак віддалік?»

Думка мала б здаватися дурнуватою, але в цій тихій тінистій палаті вона зовсім такою не здавалася.

Раптом йому знадобилося повернутися. Знадобилося якнайшвидше повернутися в місто.

– Містере шерифе.

Алан опустив погляд на хлопчика.

– Браян ще дещо сказав, – повідомив Шон.

– Так? – запитав Алан. – Що він сказав, Шоне?

– Браян сказав, що містер Ґонт насправді зовсім не людина.

10

Алан пройшовся коридором до дверей із табличкою «ВИХІД» якомога тихіше, напоготові в будь-яку мить завмерти на місці від спонукального крику заміни міс Гендрі. Але єдина людина, що заговорила до нього, була маленька дівчинка. Вона стояла у дверях своєї палати, а біляве волосся було стягнуте в кіски, що лежали спереду на її рожевій фланелевій нічній сорочці. У руках вона тримала ковдру. Свою улюблену, судячи з пошарпаного й уживаного вигляду. Вона стояла босоніж, стрічки на кінчиках кіс були перекошені, а очі здавалися величезними на виснаженому обличчі. То було обличчя людини, що знає про біль більше, ніж мала б знати дитина.

– У вас пістолет, – проголосила вона.

– Так.

– У мого тата також є пістолет.

– Справді?

– Так. Більший, ніж у вас. Більший, ніж цілий світ. Ви Бабай?

– Ні, кицю, – промовив він і подумав: «Підозрюю, Бабай сьогодні сидить у мене в рідному місті».

Він вийшов із дверей у кінці коридору, спустився вниз і вийшов через інші двері в пізні сутінки, задушливі, наче липневий вечір. Він поквапився на стоянку, ледь біжучи. Із заходу, з боку Касл-Рока, гурчав і грюкотав грім.

Він відчинив водійські дверцята універсала та зняв мікрофон рації з гачків.

– База, я машина-один. Як чути?

Єдиною відповіддю був шквал бездумного шуму.

Срана буря.

«Можливо, Бабай спеціально її замовив», – прошепотів голос десь із глибини.

Алан усміхнувся, не розтуляючи губ. Повторив спробу, та відповідь була така ж, тоді зв’язався з поліцією штату в Оксфорді. Їх було чути гучно й чітко. Диспетчер повідомив йому, що неподалік Касл-Рока потужна гроза, тому комунікація місцями неможлива. Навіть телефони, здається, працюють через раз.

– Тоді зв’яжіться з Генрі Пейтоном і скажіть, щоб узяв під варту чоловіка на ім’я Ліленд Ґонт. Для початку – як головного свідка. «Ґонт», «Ґ», як Ґеорґ. Мене чути? Десять-чотири.

– Чути добре, п’ять, шерифе. Ґонт. «Ґ», як у Ґеорґ. Десять-чотири.

– Скажіть йому, що, за моїми здогадками, Ґонт може бути підбурювачем до вбивства Нетті Кобб і Вілми Джерзик. Десять-чотири.

– Вас зрозумів. Десять-чотири.

– Десять-сорок, кінець зв’язку.

Він повісив мікрофон на місце, завів двигун і подався назад у бік Рока. На околицях Бриджтона заїхав на стоянку біля магазину «Червоне яблуко» і потелефонував звідти до себе в кабінет. Двічі почулося клацання, а тоді записаний голос повідомив йому, що телефон наразі не працює.

Алан повісив слухавку й повернувся в машину. Цього разу біг уже по-справжньому. Перш ніж виїхати зі стоянки на шосе 117, увімкнув «світломузику» й почепив її на дах. Проїхавши пів милі, він уже витискав із тремкого й протестуючого «форда» всі сімдесят п’ять.

11

Туз Меррілл і суцільна темрява повернулися в Касл-Рок разом.

Він проїхав на «шеві селебріті» по мосту через потік Касл, поки грім натужно рокотав туди й сюди в небі над головою, а блискавки прохромлювали поступливу землю. Кермував із відчиненим вікном: сам дощ іще не почався, а повітря було густе, наче сироп.

Туз був брудний, змучений і розлючений. Незважаючи на записку, він відвідав ще три місця на мапі, не в змозі повірити в те, що сталося, не в змозі повірити, що це взагалі сталося. Сформулювати це можна було так: він не міг повірити, що його обіграли. На кожній точці він знаходив плоский камінь і поховану банку. Дві з них містили знову ж таки пачки брудних товарних купонів. В останній, у болотистій землі позаду ферми Страутів, лежала просто кулькова ручка. На корпусі ручки було зображено жінку із зачіскою з сорокових. На ній був маєчний купальник також із сорокових. Якщо підняти ручку, купальник зникав.

Оце скарб.

Туз котив назад у Касл-Рок на повній швидкості, з безтямними очима й джинсами, по коліна закаляними болотяною слизотою, і повертався з однією-єдиною метою: убити Алана Пенґборна. А після цього – дупу в купу і гайда на західне узбережжя, це вже давно потрібно було зробити. Можливо, з Пенґборна вдасться вибити трохи грошей, а може, й не вдасться. У будь-якому разі, точно він знав одне: той скурвий син здохне і смерть його буде страшна.

Миль за три від моста він усвідомив, що не має ніякої зброї. Планував був узяти собі один ствол із ящика в гаражі в Кембриджі, але той сраний магнітофон озвався й до всирачки його злякав. Проте він знав, де ящик тепер.

О так.

Він проїхав по мосту… а тоді зупинився на перетині Мейн-стріт і Вотермілл-лейн, хоча право проїзду було за ним.

– Що за херня? – пробурмотів він.

Ловер-Мейн перетворилася на заплутаний розрух поліцейських автомобілів, миготливих синіх сирен, телевізійних фургонів і дрібних скопищ людей. Більша частина дійства зосередилася навколо муніципалітету. Наче батьки міста вирішили просто так, знічев’я, влаштувати вуличний фестиваль.

Тузові було наплювати, що сталося. Про нього, то нехай це місто все всохне й здиміє вітром. Але йому потрібен Пенґборн, він хоче зірвати цьому довбаному крадієві скальп і повісити собі на пояс, а як же він це зробить, коли, бляха, кожен мейнський коп тусується коло шерифської управи?

Відповідь надійшла вмить. «Містер Ґонт знає. У містера Ґонта є зброя, а з нею – відповіді. Їдь до містера Ґонта».

Він зиркнув у дзеркало й побачив ще більше блакитних сирен зверху, на іншому боці моста. Ще більше копів на шляху. «Якого хера тут трапилося вдень?» – знову замислився він, але на це запитання відповідь доведеться шукати іншим разом… або взагалі не шукати, якщо так уже сталось. А тим часом у нього свої справи, і перша – забратися з дороги, доки копи, що наближаються, не врізалися в нього ззаду.

Туз повернув ліворуч на Вотермілл-лейн, тоді праворуч на Сідар-стріт, об’їжджаючи центральну частину міста, перш ніж зрізати назад на Мейн-стріт. На мить він зупинився на червоному світлофорі, виглядаючи суцвіття миготливих блакитних вогників унизу пагорба. Тоді припаркувався перед «Необхідними речами».

Він виліз із машини, перетнув вулицю і прочитав табличку на вітрині. Туз відчув нестерпне розчарування – він же потребував не лише пістолета, а й іще трішки чарівного порошку від містера Ґонта, – а тоді пригадав службовий вихід у провулку. Він піднявся кварталом і повернув за ріг, не помічаючи яскраво-жовтий фургон, припаркований за двадцять-тридцять ярдів вище, і чоловіка всередині (Бастер уже перемістився на пасажирське сидіння), який за ним спостерігав.

Вийшовши в провулок, він наштовхнувся на чоловіка, що низько насунув на лоба твідовий кашкет.

– Дивись куди йдеш, дідуля, – огризнувся Туз.

Чоловік у твідовому кашкеті підняв голову, вискалився на Туза й загарчав. Одночасно з цим він дістав із кишені пістолет і направив його в бік Туза.

– Ти до мене не дойобуйся, друже, бо я тобі трохи всиплю.

Туз підняв руки й відступив. Він не налякався, просто здивувався.

– Мене не треба, містере Нельсон, – промовив він. – Я тут ні до чого.

– Правильно, – промовив чоловік у твідовому кашкеті. – Того хуєсоса Джуетта не бачив?

– Е… того, що директор школи?

– Середньої школи, так, а що, в місті ще якісь Джуетти є? Думай трохи, бляха-муха!

– Та я тільки приїхав, – обережно промовив Туз. – Ні з ким особливо ще не бачився, містере Нельсон.

– Ну, я його знайду, і той паразита кусок ще пошкодує, що попався мені в руки. Він убив мою папугу й насрав на мою маму. – Джордж Т. Нельсон звузив очі й додав: – Сьогодні мені краще на очі не потрапляти.

Туз і не сперечався.

Містер Нельсон запхав пістолет назад у кишеню і зник за рогом, рухаючись рішучими кроками людини, яка справді вельми схарена. Туз іще трохи постояв на місці, не опускаючи рук. Містер Нельсон викладав у нього роботу з деревом та металом у школі. Туз завжди вважав його одним із тих чуваків, яким сміливості ляснути ґедзя не вистачить, навіть якщо той йому на око сяде, але тепер він думав, що, мабуть, час змінити думку. А ще Туз упізнав пістолет. А як інакше – минулого вечора він цілий ящик таких привіз із Бостона.

12

– Туз! – привітався містер Ґонт. – Ви саме вчасно.

– Мені потрібен пістолет, – сказав Туз. – А також іще трішки того висококласного марафету, якщо маєте.

– Так-так… але всьому свій час. Допоможіть мені з цим столом.

– Я вб’ю Пенґборна, – сказав Туз. – Він, блядь, украв мій скарб, і я його за це вб’ю.

Містер Ґонт подивився на Туза рівним жовтим поглядом кота, що вичікує мишу… і в ту мить Туз і почувався наче миша.

– Не треба марнувати мій час на те, що я й так знаю, – промовив він. – Якщо вам, Туз, потрібна моя допомога, то допоможіть мені.

Туз узявся за стіл з одного боку, і разом вони занесли його назад у підсобку. Містер Ґонт нахилився і підняв табличку, що була сперта на стіну.

ЦЬОГО РАЗУ СПРАВДІ ЗАЧИНЕНО

було написано на ній. Він повісив її на двері й зачинив їх. Уже повертав замок, коли Туз усвідомив, що на табличці не було кріплення – ні цвяшка, ні скотчу, нічого. Але вона все одно висіла.

Тоді його погляд упав на ящики, в яких перед тим зберігалися пістолети й кулі. Тепер там залишилося всього три пістолети й три магазини.

– Матір Божа! А куди все ділося?

– Цього вечора, Туз, торгівля йшла дуже добре, – промовив містер Ґонт, потираючи долоні з довгими пальцями. – Надзвичайно добре. А далі буде ще краще. У мене є для вас робота.

– Я ж вам сказав, – заперечив Туз. – Той шериф украв мій…

Ліленд Ґонт опинився перед ним швидше, ніж Туз устиг побачити його рухи. Довгі огидні долоні схопили його спереду за сорочку і підняли в повітря, ніби він був зроблений з пір’я. З рота донісся несподіваний зойк. Руки, що тримали його, були тверді, як метал. Містер Ґонт підняв його, і Туз раптом уже заглядав у палахкотливе пекельне обличчя й зовсім примарно усвідомлював, як сюди потрапив. Навіть у такому несподівано жахливому становищі він помітив, що у містера Ґонта з вух і ніздрів виходить дим – чи, може, пара. Чоловік скидався на дракона.

– ТИ мені нічого не КАЖЕШ! – закричав на нього містер Ґонт. Язик облизав ті перекошені зуби-надгробки, і Туз побачив, що він роздвоєний, ніби в змії. – Це Я тобі все кажу! Стули пельку, коли ти в товаристві старших і мудріших, Туз! Заткнися і слухай! Заткнися і слухай! ЗАТКНИСЯ І СЛУХАЙ!

Він двічі крутнув Туза в себе над головою, ніби карнавальний рестлер, що виконує над своїм опонентом «млин», а тоді метнув його на дальню стіну. Туз головою влупився об штукатурку. У центрі мозку спалахнули грандіозні феєрверки. Тоді зір очистився, і він побачив, як містер Ґонт схиляється над ним. Його обличчя обернулося на окату зубату почвару, що роздималася парою.

– Ні! – скрикнув Туз. – Ні, містере Ґонт, прошу, не треба! НІ!

Руки перетворилися на пазуристі лапи, нігті виросли довгими й гострими лише за мить… «Чи вони завжди такими були? – белькотів розум Туза. – Може, такими вони були весь час, а ти просто не бачив».

Кігті прорізали тканину на Тузовій футболці, ніби лезом, і Туза смикнуло назад, до роздимілого обличчя.

– Тепер готовий слухати, Туз? – запитав містер Ґонт. Гарячі струмені пари з кожним словом розпікали Тузові щоки й рот. – Готовий чи мені просто розпороти твоє нікому не потрібне черево і покінчити з цим?

– Так! – зарюмсав він. – Тобто ні! Я слухатиму!

– Будеш хорошим хлопчиком на побігеньках і дотримуватимешся наказів?

– Так!

– Знаєш, що станеться, якщо передумаєш?

– Так! Так! Так!

– Туз, ти огидний, – промовив містер Ґонт. – Я це люблю в людях.

Він штовхнув його на стіну. Туз з’їхав униз і вкляк, задихаючись і плачучи. Він втупився в підлогу. Боявся дивитися монстрові прямо в обличчя.

– Якщо ти хоч колись надумаєш піти проти моїх бажань, Туз, я тобі гарантую найграндіозніший тур пеклом. Шерифа ти отримаєш, не переживай. Але наразі його все одно немає в місті. Отже. Встань.

Туз повільно зіп’явся на ноги. У голові пульсувало, футболка звисала клаптями.

– Скажіть мені от що. – Містер Ґонт був знову люб’язний і усміхнений, до останньої ниточки відповідав оточенню. – Вам подобається це містечко? Ви його любите? Тримаєте фотографії цього місця на стінах твоєї сраної халупи, щоб згадувати про сільський шарм минувшини, коли бджоли жалили, а собаки кусали?

– Вопше ні, – нерівним голосом відповів Туз. Голос піднімався і падав у ритмі серцебиття. Стати на ноги вдалося лише з найважчими зусиллями. Ноги були ніби зі спагеті. Туз стояв спиною до стіни, обережно спостерігаючи за містером Ґонтом.

– Чи схарапудило б вас, якби я сказав, що хочу вирвати цей сраний присілок з мапи назовсім, поки ви чекатимете на приїзд шерифа?

– Не… не знаю, що це означає, – нервово пробелькотів Туз.

– Я й не здивований. Але, думаю, ви розумієте, що я маю на увазі, Туз. Правда?

Туз занурився у спогади. Занурився аж до давніх-предавніх часів, коли четверо сопливих дітей не дали йому та його друзям (колись давно в Туза були друзі або принаймні максимально наближені до такого статусу люди) отримати дещо, чого Тузові хотілося. Пізніше вони зловили одного зі шмаркачів – Ґорді Лаченса – і побили його на квасне яблуко, але це вже не важило. Тепер Лаченс – відомий письменник, живе в іншій частині штату і, мабуть, сраку банкнотами підтирає. Якимсь чином шмаркачі перемогли, і ці речі більше ніколи не були для Туза такими, як раніше. Саме тоді від Туза відвернулася фортуна. Двері, що були для нього відчинені, почали зачинятись, одні за одними. Мало-помалу Туз почав усвідомлювати, що він не король, а Касл-Рок не його королівство. Якщо це колись і було правдою, то ця реальність почала змінюватись у ті вихідні на День праці, коли йому було шістнадцять, а шмаркачі забрали в нього і друзів те, що належало їм по праву. На момент, коли Туз уже був достатньо дорослим, щоб законно випивати в «Захмеленому тигрі», він із короля став солдатом без уніформи, який крадеться по ворожій території.

– Я, бля, ненавиджу цей сральник, – сказав він Лілендові Ґонту.

– Добре, – відповів Ґонт. – Дуже добре. У мене є друг – стоїть припаркований вище по вулиці, і він певним чином допоможе вам змінити ситуацію, Туз. Шерифа ви отримаєте… і все місто також. Як вам таке, непогано?

Ґонт ухопив Тузів погляд своїми очима. Туз стояв перед ним в обдертому дранті футболки й почав усміхатися. Голова більше не боліла.

– Та, – погодився він. – Звучить абсолютно чотко.

Містер Ґонт поліз у кишеню пальта й дістав звідти поліетиленовий пакетик для сендвічів, наповнений білим порошком. Подав його Тузові.

– Маєте роботу, Туз, – сказав він.

Туз узяв пакет, але погляду від очей містера Ґонта відвести не міг.

– Чудово, – сказав він. – Я готовий.

13

Бастер спостерігав, як останній чоловік, що заходив у службовий провулок, повернувся звідти. Футболка в мужика тепер висіла цурпалками, а в руках він тримав ящик. За пояс джинсів заклав два пістолети.

Бастер подався назад від несподіваної тривоги, коли чоловік, у якому він тепер упізнав Джона «Туза» Меррілла, підійшов просто до фургона й поклав ящик на землю.

Туз постукав по склу.

– Відкрий задні, дідуля, – сказав він. – Маємо роботу.

Бастер опустив скло.

– Забирайся звідси, – сказав він. – Геть звідси, розбійник! Бо поліцію викличу!

– Ага, удачі, нахуй, – гаркнув Туз.

Він витягнув один пістолет із-за пояса штанів. Бастер закляк, але тоді Туз всучив пістолет йому через вікно, руків’ям уперед. Бастер вилупився на зброю.

– Бери, – нетерпляче наказав Туз, – і відкрий задні. Якщо не знаєш, хто мене послав, то ти навіть тупіший, ніж здаєшся. – Він потягнувся іншою рукою й помацав перуку. – Гарний причесон, – сказав він із ледь помітною посмішкою. – Просто чудесний.

– Припини, – сказав Бастер, але гнів і образа з голосу не зникли.

«Троє добрих чоловіків можуть завдати значних збитків, – сказав був містер Ґонт. – Я надішлю вам декого».

Але Туза? Туза Меррілла? Він же бандит!

– Слухай, – сказав Туз, – якщо хочеш, можеш обговорити організацію з містером Ґонтом, думаю, він ще там. Але, як бачиш, – він провів рукою по довгих жмутках футболки, що висіли в нього на грудях і животі, – він сьогодні дратівливий.

– Ти маєш допомогти мені позбутися Їх? – запитав Бастер.

– Саме так, – погодився Туз. – Ми перетворимо все це місто на підсмажений на відкритому полум’ї «вопер». – Він підняв ящик. – Хоча я не знаю, як можна влаштувати якісь реальні збитки лише за допомогою ящика підривних капсулів. Але він сказав, що ти знаєш відповідь на це запитання.

Бастер розплився в посмішці. Він поліз у задню частину фургона і посунув двері.

– Думаю, знаю, – сказав він. – Залазьте, містере Меррілл. Ми їдемо на завдання.

– Куди?

– Для початку в автопарк міста, – пояснив Бастер. Він досі посміхався.

Розділ двадцять перший

1

Преподобний Вільям Роуз, який уперше став за катедру Об’єднаної баптистської церкви Касл-Рока у травні 1983 року, – фанатик вищої проби, тут сумнівів і близько не виникало. На жаль, він також енергійна, іноді дивним, жорстоким чином дотепна людина, а ще неймовірно популярний серед своєї парафії. Його перша проповідь у ролі лідера баптистської отари слугувала провісницею речей прийдешніх. Вона називалася «Чому католики приречені на пекельні муки». Відтоді він продовжував у тому ж тоні, що й зробило його неймовірно популярним серед парафії. Католики, як він повідомляв, – це богохульні заблудлі істоти, які поклоняються не Ісусові, а жінці, яку було обрано привести Його в цей світ. Чи ж не дивно, що вони настільки схильні помилятися й в інших питаннях?

Він пояснював своїй отарі, що під час Інквізиції католики довели практику тортур до ідеалу, що за часів Інквізиції справжніх вірних спалювали на, як він висловлювався, вогняни-их стратах, аж до кінця дев’ятнадцятого століття, доки героїчні протестанти (здебільшого баптисти) не змусили їх припинити, що за всю історію сорок різних Пап у бісівському сексуальному зв’язку-у пізнавали своїх матерів, сестер і навіть їхніх позашлюбних доньок, що Ватикан побудували на золото протестантських мучеників і пограбованих народів.

Такі безграмотні нісенітниці зовсім не були новиною для католицької церкви, якій уже сотні років доводилося миритися зі схожою єрессю. Багато священників і вухом не повели б на таке, мабуть, навіть добродушно посміялися б. Отець Джон Бріґгем, однак, був не з тих, хто махає рукою на такі речі. Радше навпаки. Дратівливий, клишоногий ірландець Бріґгем був із тих чоловіків, що не мають почуття гумору, не терплять дурнів, а особливо дурнів пихатих, штибу преподобного Роуза.

Він майже рік мовчки зносив Роузові різкі випади в бік католиків, доки нарешті не скипів за власною катедрою. Його проповідь, у якій не було ані краплі милості, називалася «Гріхи преподобного Віллі». У ній він описав священника баптистів «йолопом, який уже всі клепки за співом псалмів розгубив і думає, наче Біллі Ґрем по воді ходить, а Біллі Сандей[160] по праву руку Бога Отця Вседержителя сидить».

Тієї ж неділі преподобний Роуз і четверо його найкремезніших дияконів відвідали отця Бріґгема. Вони повідомили, що шоковані й дуже злі через наклепницькі слова отця Бріґгема.

– У вас іще вистачає нахабства казати мені, щоб я припнув язика, – обурився отець Бріґгем, – після того як ви цілий ранок завзято оповідали вірним, що я служу Вавилонській блудниці.

На зазвичай блідих щоках преподобного Роуза швидко проступив рум’янець, який поширився по здебільшого лисій макітрі. Він пояснив отцеві, що ніколи нічого не говорив про Вавилонську блудницю, хоч і згадував кілька разів Римську блудницю, але раз уже отець Бріґгем сприймає це так, то, власне кажучи, хто йому винен.

Отець Бріґгем виступив із дверей свого будинку, стискаючи кулаки.

– Якщо хочеш обговорити це тут, на сходах, дружок, – сказав він, – то просто скажи своїм маленьким ґестапівцям, щоб відійшли, і ми обговоримо все, що захочеш.

Преподобний Роуз, на три дюйми вищий за отця Бріґгема, але, мабуть, фунтів на двадцять легший, презирливо відступив.

– Я-а собі рук не бруднитиму, – відказав він.

Одним із дияконів був Дон Гемпгілл. Він був і вищий, і важчий за войовничого священника.

– Я з тобою все обговорю, якщо хочеш, – втрутився він. – Я твоєю паполюбською сракою всю веранду обітру, лепреконе.

Двоє інших дияконів, які знали, що Дон на таке цілком здатний, умить узяли його під руки… але після цього невдоволення вже не затихало.

До жовтня це проходило здебільшого sub rosa[161] – етнічні насмішки і злісні балачки в чоловічих і жіночих групах обох церков, дражнилки на шкільному подвір’ї між дітьми обох клік і здебільшого пишномовні гранати, якими щонеділі, у день миру, коли, як учить історія, починалися більшість воєн, перекидувалися з одної катедри на іншу. Час від часу траплялися гидкі інциденти – якось під час танців юнацького товариства баптистів приходський зал закидали яйцями, а ще у вікно вітальні парафіяльного священника шпурнули камінь, – але переважно війна тривала на словесному фронті.

Як і в усіх війнах, у цій бували періоди запеклих боїв та застоїв, але дедалі глибший гнів проймав її відтоді, як «Доньки Ізабелли» проголосили про свої плани щодо «Нічки казино». На момент, коли преподобний Роуз отримав сумнозвісну записку для «бабтизької криси», мабуть, було вже запізно уникати зіткнення. Надмірна брутальність повідомлення лише засвідчила, що коли зіткнення настане, це буде рубка. Хмиз уже розкладено, залишилося, щоб хтось черкнув сірником і розпалив ватру.

Якщо хтось фатальним чином і недооцінював нестійкість ситуації, то це отець Бріґгем. Він знав, що його баптистський колега не схвалить ідею з «Нічкою казино», але не усвідомлював, наскільки глибоко саме уявлення про азартні ігри за підтримки церкви злить і ображає баптистського проповідника. Він не знав, що батько Пароплавчика Віллі був лудоманом, який, коли його охоплювала азартна лихоманка, часто покидав сім’ю, або що той чоловік застрелився в підсобці танцювального залу після ночі програшів у крепс. Але гидкою правдою про отця Бріґгема було от що: він би не передумав, навіть якби знав.

Преподобний Роуз мобілізував сили. Баптисти почали з кампанії написання листів «Ні “Нічці казино”» у касл-рокську газету «Дзвінок» (Ванда Гемпгілл, дружина Дона, написала більшість самотужки), а за листами пішли плакати «КОСТІ Й ДИЯВОЛ». Бетсі Віґ’ю, головна організаторка «Нічки казино» і головна регентка місцевого капітулу «Доньок Ізабелли», організувала контратаку. За останні три тижні «Дзвінок» розрісся до шістнадцяти сторінок, щоб упоратися з подальшими дебатами (хоча це було радше вправляння в прокльонах, ніж розумне донесення різних поглядів). З’явилися нові плакати, які так само швидко поздирали. Передову статтю, що закликала до поміркованості обох сторін, проігнорували. Деякі фанатики в цій ситуації просто веселилися. Було прикольно опинитися в такій бурі у склянці води. Та коли наблизився кінець, ні Пароплавчику Віллі, ні отцеві Бріґгему було не до сміху.

– Я гиджуся цього фарисейського кавалка гімна! – викрикнув Бріґгем на здивованого Альберта Джендрона в день, коли останній приніс йому сумнозвісний лист «СЛУХАЙ СЮДИ, ЛАТИННИК СРАНИЙ», який Альберт знайшов приклеєним до дверей свого стоматологічного кабінету.

– Ви уявіть собі, той син блудниці звинувачує в такому порядних баптистів! – галасував преподобний Роуз на таких же здивованих Нормана Гарпера і Дона Гемпгілла. Це було на День Колумба, після чого був дзвінок від отця Бріґгема. Бріґгем намагався зачитати лист про латинника преподобному Роузові. Преподобний Роуз (досить порядно, на очах у дияконів) слухати відмовився.

Нормана Гарпера, чоловіка, що переважував Альберта Джендрона на двадцять фунтів і був приблизно одного з ним росту, трішки рознервував пискливий, ледь не істеричний голос Роуза, але він цього не сказав.

– Я вам скажу, що це таке, – пробуркотів він. – Білле, старий отець Лепрекон трохи рознервувався через лист, який ви отримали на пастораті, оце й усе. Він зрозумів, що то зайшло задалеко. Думає, якщо скаже, що хтось із його пациків отримав листа з такою ж поганню, то зможе рознести провину.

– Ну, таке з нами не спрацює! – Голос Роуза був писклявий як ніколи. – З моєї парафії ніхто таким брудом не займається! Ніхто! – Голос на останньому слові переламався. Долоні конвульсивно стискалися й розтискалися.

Норман і Дон обмінялися швидкими ніяковими поглядами. Вони вже обговорювали таку поведінку, яка в останні кілька тижнів ставала для преподобного Роуза дедалі буденнішою. Проблема з «Нічкою казино» просто роздирала Білла на шматки. Чоловіки боялися, що до того часу, як питання вирішиться, у чоловіка станеться справжній нервовий зрив.

– Ви не нервуйте, – спробував заспокоїти Дон. – Білле, ми знаємо правду.

– Так! – викрикнув преподобний Роуз, впиваючись у чоловіків тремтливим вологим поглядом. – Так, ви знаєте – ви обоє. І я – я знаю! Але як же ре-ешта міста? Вони знають?

Ні Норман, ні Дон не мали що на це відповісти.

– Сподіваюся, хтось вивезе цього брехливого ідолопоклонника на рейці! – закричав Вільям Роуз, стискаючи кулаки і безпомічно трусячи ними. – На рейці! Я б заплатив за таке дійство! Щедро заплатив!

Пізніше, у понеділок, отець Бріґгем обдзвонив людей із проханням для тих, кого цікавить «теперішня атмосфера релігійних репресій у Касл-Року», підійти до його будинку на коротку зустріч сьогодні ввечері. Прийшло стільки людей, що зустріч довелося перенести в зал «Лицарів Колумба» неподалік.

Бріґгем почав із листа, який Альберт Джендрон знайшов у себе на дверях, – листа начебто від «свідомого баптистського чоловіцтва Касл-Рока», – а потім докладно переповів свою непродуктивну розмову з преподобним Роузом. Коли він розповів людям, які зібралися, що Роуз заявляє, ніби й сам отримав непристойну записку, начебто від «свідомого католицького чоловіцтва Касл-Рока», натовп загудів… спершу шоковано, а тоді розлючено.

– Та той чоловік – брехун проклятий! – крикнув хтось іззаду.

Отець Бріґгем ніби одночасно кивав і хитав головою.

– Можливо, Семе, але справжня проблема не в тому. Він добряче помішаний – я думаю, проблема в цьому.

Ці слова привітали замисленою схвильованою тишею, але отець Бріґгем усе одно відчув ледь не осяжне полегшення. «Добряче помішаний» – це вперше він вимовив ці слова вголос, хоча вони крутилися в нього в голові останні три роки.

– Я не хочу, щоб мене зупиняв якийсь релігійний безумець, – продовжив отець Бріґгем. – Наша «Нічка казино» – ідея невинна і корисна, що б там про неї не думав преподобний Пароплавчик Віллі. Але я відчуваю, оскільки він стає дедалі крикливішим і нестабільнішим, нам варто проголосувати. Якщо є люди, які за те, щоб скасувати «Нічку казино» – схилити голову перед тиском заради безпеки, – так і скажіть.

Голосування за те, щоб провести «Нічку казино» так, як і планувалося, було одностайним.

Отець Бріґгем задоволено кивнув. Тоді перевів погляд на Бетсі Віґ’ю.

– У вас завтра ввечері нарада з планування, так, Бетсі?

– Так, отче.

– Тоді пропоную, – сказав отець Бріґгем, – щоб ми, чоловіки, також зустрілися тут, у залі «Лицарів Колумба», приблизно в той же час.

Альберт Джендрон, нудотний чоловік, який повільно розлючувався, але й так само повільно виходив із гніву, помалу підвівся й став на повний зріст. Люди повигинали шиї, щоб глянути на нього.

– Ви натякаєте, що ті дундуки баптистські можуть спробувати зачіпати наших жінок?

– Ні-ні, зовсім ні, – заспокоїв його отець Бріґгем. – Але, думаю, було б мудро з нашого боку обговорити деякі плани, щоб сама «Нічка казино» пройшла гладенько…

– Охорона? – з ентузіазмом озвався хтось. – Ви про охорону, отче?

– Ну… я про очі й вуха, – промовив отець Бріґгем, не залишаючи сумнівів, що має на увазі охорону. – І якщо зустрінемось у вівторок увечері, поки в жінок проходитиме зустріч, то будемо там просто на випадок, якщо виникнуть якісь проблеми.

Тож поки «Доньки Ізабелли» збиралися в будівлі по один бік стоянки, католицькі чоловіки збиралися в будівлі по інший бік. А з другого боку міста преподобний Вільям Роуз на ту ж годину проводив зібрання, щоб обговорити останні католицькі наклепи й розпланувати виготовлення табличок і організацію пікетувальників «Нічки казино».

Різноманітна метушня й колотнеча в Року на початку того вечора ніяк не вплинула на відвідуваність цих зустрічей – більшість роззяв, що скупчилися навколо муніципалітету, поки до міста наближалася буря, були людьми нейтральними в конфлікті стосовно «Нічки казино». Для католиків і баптистів, дійсно вплутаних у це протиборство, кілька вбивств і близько не лежали до перспективи справді хвацького священного протистояння. Бо ж урешті-решт, інші речі мусять відходити на задній план, коли питання стосується релігії.

2

Близько сімдесяти людей прийшло на четверту зустріч організації, названої преподобним Роузом «Баптистська армія християнських солдатів Касл-Рока проти азартних ігор». Така кількість була прекрасна, бо під час останньої зустрічі відвідуваність різко впала, але чутки про непристойну записку в пошті пасторату знову її підняли. Це трохи заспокоїло преподобного Роуза, але його здивувало й розчарувало те, що серед присутніх немає Дона Гемпгілла. Дон пообіцяв, що буде тут, а ще в нього сильна правиця.

Роуз глипнув на годинник і побачив, що вже п’ять по сьомій – часу телефонувати в маркет і питати, чи Дон, бува, не забув, немає. Усі, хто хотіли прийти, вже тут, і він хоче зловити їхню увагу, поки обурення й цікавість на рівні припливу. Він дав Донові Гемпгіллу ще хвилину, тоді став за катедру й підняв кощаві руки в жесті привітання. Його парафія – сьогодні здебільшого в робочому одязі – зайшла в церковні ряди й усілася на прості дерев’яні лави.

– Почнемо нашу справу так, як починають у-усі великі справи, – тихо промовив преподобний Роуз. – Схилімо го-олови в молитві.

Вони поопускали голови, і в ту ж мить двері притвору позаду розчахнулися з гучністю пістолетного пострілу. Кілька жінок заверещали й підскочили на ноги.

То був Дон. Він сам у себе працював м’ясником, і на ньому досі висів закривавлений фартух. Обличчя було червоне, ніби томат «волове серце». З очей юшила вода. На носі, верхній губі та згинах, що огинали рот, засихали потоки сопель.

А ще він смердів.

Дон тхнув ніби зграя скунсів, яких спочатку скупали в діжці сірки, тоді оббризкали свіжим коров’ячим гноєм і, нарешті, випустили панічно показитися й поганяти по зачиненій кімнаті. Запах випереджав його, запах тягнувся за ним, але здебільшого запах висів навколо нього чумною хмарою. Жінки подалися геть від проходу й кинулися шукати хустинки, поки він шпортався повз них, ляскаючи фартухом спереду і висмикнутою білою сорочкою позаду. Кілька присутніх дітей почали плакати. Чоловіки забуркотали з сумішшю огиди і зніяковіння.

– Доне! – скрикнув преподобний Роуз святенницьким здивованим голосом. Він іще не встиг опустити руки, але поки Дон наближався до катедри, Роуз таки зробив це, несвідомо прикриваючи долонею ніс і рот. Він подумав, що зараз виблює. Це був найсильніший нососвердлильний запах, який він коли-небудь чув. – Що… що сталося?

– Сталося? – заревів Дон. – Сталося? Я вам скажу, що сталося! Я вам усім розкажу, що сталося!

Дон крутнувся в бік парафії, і незважаючи на сморід, який тримався його і розповсюджувався навколо, люди завмерли, коли чоловік упився в них поглядом оскаженілих очей.

– Ті курві діти бомбами засмерділи мій магазин, от що сталося! Усередині було душ п’ять-шість, бо я повісив табличку, що зачинюся швидше, дякувати Богові за це, але товар знищений! Увесь! Сорок тисяч доларів у трубу! Понищено! Я не знаю, що те падло використало, але таке ще багацько днів не вивітриться!

– Хто? – боязко запитав преподобний Роуз. – Хто це зробив, Доне?

Дон Гемпгілл потягнувся в кишеню фартуха. Він дістав звідти вигнуту смужку, чорну з білою латкою, і пачку листівок. Смужка – то була колоратка. Він підняв її вгору, щоб усі бачили.

– А ВИ, БЛЯХА-МУХА, ЯК ДУМАЄТЕ? – закричав він. – Мій магазин! Мій товар! Усе пішло в пекло, а ви як думаєте?

Він шпурнув листівки в остовпілих солдатів і солдаток «Баптистської армії християн проти азартних ігор». У повітрі вони розлетілися й запурхали, наче конфеті. Деякі з присутніх потягнулися руками й вхопили собі. Усі листівки були однакові: на кожній юрба чоловіків і жінок сміялися, сидячи за столом рулетки.

БУДЕ ВЕСЕЛО!

стояв напис над зображенням. А знизу:

ПРИХОДЬТЕ ДО НАС НА «НІЧКУ КАЗИНО» В ЗАЛІ «ЛИЦАРІВ КОЛУМБА» 31 ЖОВТНЯ 1991 РОКУ. ДОПОМОЖІМО ФОНДУ КАТОЛИКІВ-БУДІВНИЧИХ.

– Де ти знайшов ці листівки, Доне? – низьким зловісним голосом запитав Лен Міллікен. – І цей комір?

– Хтось поклав їх біля головного входу, – пояснив Дон, – одразу як усе полетіло в…

Двері притвору знову гахнули, від чого всі присутні ще раз підскочили, але цього разу вони не відчинилися, а зачинилися.

– Сподобався запашок, підараси баптистські?! – пролунав чийсь крик. За цим почувся пронизливий огидний сміх.

Парафіяни переляканими очима витріщилися на преподобного Вільяма Роуза. Він витріщився на них очима не менш наляканими. І саме тоді зненацька почала сичати прихована на хорах коробка. Як і коробка, установлена в залі «Доньок Ізабелли» небіжчицею Міртл Кітон, ця (установлена Сонні Джекеттом, уже також небіжчиком) містила таймер, який увесь день собі цокотів.

Крізь решітки на боковинах коробки полинули хмари немислимо міцного смороду.

В Об’єднаній баптистській церкві Касл-Рока веселощі тільки почалися.

3

Барбз Міллер кралася вздовж бокової стіни залу «Доньок Ізабелли», завмираючи щоразу, як блакитно-білий спалах блискавки прокурював небо. В одній руці вона тримала лом, а в іншій – один із самозарядних пістолетів містера Ґонта. Катеринка, яку вона купила в «Необхідних речах», була в кишені чоловічого пальта, яке вона вдягла, і якщо хтось спробує вкрасти цю річ, то одразу закусить унцією свинцю.

Кому б захотілося вчинити щось настільки нице, гидке, зле? Кому б захотілося вкрасти катеринку ще до того, як Барбз дізнається, яку мелодію вона грає?

«Ну, – подумала вона, – скажімо так, сподіваюся, сьогодні Сінді Роуз Мартін не покаже свій писок перед моїми очима. Бо якщо так, більше вона свій писок не покаже ніколи і ніде – принаймні по цей бік пекла. Вона що, думає, що я… тупа?»

А тим часом у неї попереду одна витівка. Розіграш. На прохання містера Ґонта, звичайно.

«Бетсі Віґ’ю знаєте? – запитав був містер Ґонт. – Знаєте ж, правда?»

Звісно ж знає. Вона знає Бетсі ще з часів початкової школи, коли вони часто були разом коридорними черговими й товаришками-нерозлийвода.

«Добре. Дивіться через вікно. Вона сяде. Візьме аркуш і щось під ним побачить».

«Що?» – з цікавістю запитала Барбз.

«Неважливо. Якщо хочете взагалі коли-небудь знайти ключ, що відмикає катеринку, краще стуліть рота й нашороште вуха – зрозуміли мене, дорогенька?»

Вона зрозуміла. Зрозуміла також і дещо інше. Що містер Ґонт буває іноді страшним чоловіком. Дуже страшним.

«Вона підніме те, що знайшла. Роздивиться. Тоді почне відкривати. На той час ви вже повинні бути біля дверей будівлі. Почекайте, доки всі повернуть голови в бік лівої задньої частини залу».

Барбз хотіла запитати, чому вони це зроблять, проте вирішила, що краще змовчати.

«Коли вони повернуться, щоб подивитися, роздвоєний кінець лома запхайте під дверну ручку. Інший кінець надійно впріть у землю. Міцно зафіксуйте його».

«А коли закричати?» – запитала Барбз.

«Ви зрозумієте. Вони всі матимуть такий вигляд, наче їм сраки заткнули інсектицидними обприскувачами, обмазаними червоним перцем. Що треба крикнути, ви пам’ятаєте?»

Барбз пам’ятала. Це здавалося дещо злим жартом для Бетсі Віґ’ю, з якою вони, тримаючись за руки, підстрибом ходили до школи, але разом з тим – такою невинною витівкою (ну… відносно невинною), та й вони вже не діти з тією дівчинкою, яку вона чомусь завжди називала Бетті Ла-Ла, усе те було давним-давно. І, як зазначив містер Ґонт, ніхто й ніколи не пов’яже цей розіграш із нею. Та й чому б це? Барбз із чоловіком, урешті-решт, адвентисти сьомого дня, а католики, на її думку, як і баптисти, заслуговують того, що отримають, – включно з Бетті Ла-Ла.

Спалахнула блискавка. Барбз завмерла, тоді поквапом перемістилася на вікно ближче до дверей, зазираючи всередину, щоб упевнитися, що Бетсі ще не сидить за головним столом.

А навколо неї почали тарабанити перші несміливі краплі близької грози.

4

Смердота, що почала наповнювати баптистську церкву, була схожа на ту, яку з собою приніс Дон Гемпгілл… але в тисячу разів гірша.

– Блядь, – рявкнув Дон. Він зовсім забув, де перебуває, та й навіть якби згадав, це б ніяк особливо не змінило його мовлення. – Вони і тут таке встановили! Геть! Геть! Усі надвір!

– Рухайтеся! – заволала Нен Робертс міцним баритоном у стилі «година пік у закусочній». – Рухайтеся! Ворушіть булками, люди!

Усі бачили, звідки доноситься запах: грубі клубки білувато-жовтого смогу вивергалися над невисокими поручнями хорів і крізь ромбоподібні отвори у нижніх панелях. Одразу під балконом хорів були бічні двері, але люди й не думали туди дивитися. Смердота була настільки страшна, що вбивала… але спершу вилазили очі, випадало волосся, а дупа від шоку та жаху замикалася намертво.

«Баптистська армія християнських солдатів Касл-Рока проти азартних ігор» за менш ніж п’ять секунд кинулася в анархічний відступ. Вони ринули в бік притвору в задній частині церкви, галасуючи й задихаючись. Одна лавка перевернулася та з гучним грюкотом гупнулася на підлогу. Під нею притиснуло ногу Деборі Джонстоун, а Норман Гарпер врізався в неї боком, поки жінка намагалася вивільнитися. Дебора впала, з лунким тріском зламавши щиколотку. Жінка заверещала від болю, ногу звільнити з-під лавки не вдавалось, але крики потонули в лементі десятків інших.

Преподобний Роуз був найближче до хорів, і сморід завис у нього навколо голови, ніби величезна маска. «Це запах католиків, що горять у пеклі», – плутано подумав він і відскочив від катедри. Священник приземлився обома ногами прямісінько на діафрагму Дебори Джонстоун, і її вереск переріс у довгий здушений хрип, що замовк, коли вона втратила свідомість. Преподобний Роуз, не усвідомлюючи, що щойно вирубив одну зі своїх найвірніших парафіянок, почав видряпуватися до виходу з церкви.

Ті, хто першими дісталися дверей притвору, виявили, що з того боку вийти не вдасться: двері якимсь чином замкнули. Не встигли вони обернутися, як лідерів пропонованого виходу баптистського народу розмазали по заблокованих дверях люди позаду.

Від криків, злісного реву й лютих прокльонів стіни двигтіли. І коли зовні почався дощ, усередині почалася блювота.

5

Бетсі Віґ’ю зайняла своє місце за столом голови, поміж американським прапором і хоругвою з Празьким Ісусиком. Вона постукала кісточками, закликаючи до порядку, і пані – загалом близько сорока – почали займати свої місця. Надворі в небі рокотав грім. Чулися тихенькі зойки і нервовий сміх.

– Засідання «Доньок Ізабелли» оголошую відкритим, – сказала Бетсі й узяла до рук порядок денний. – Почнемо, як завжди, з читання…

Вона спинилася. У неї на столі, під порядком денним, лежав білий бізнес-конверт. Набрані на ньому слова репетували з паперу:

ВІДРАЗУ ЧИТАЙ, ПАПСЬКА БЛЯДЬ.

«Вони, – подумала вона. – Баптисти. Ті гидкі, ниці, вузьколобі люди».

– Бетсі? – запитала Наомі Джессап. – Щось не так?

– Не знаю, – відповіла вона. – Мабуть.

Вона розірвала конверт. Звідти випав аркуш. На ньому було таке повідомлення:

НЮХАЙТЕ ЗАПАХ КАТОЛИЦЬКОЇ ПИЗДЯТИНИ!

З лівого кутка залу раптом почало долинати шипіння – звук, схожий на перевантажену парову трубу. Кілька жінок зайойкали і повернулися в той бік. Над головами бадьоро лупив грім, і тепер зойки стали серйознішими.

З ніші збоку полинув білувато-жовтий випар. І зненацька невелика будівля на одну кімнату наповнилася найжахнішим запахом, який вони коли-небудь відчували.

Бетсі встала, перекидаючи крісло. Тільки-но вона розкрила рота – щоб що сказати, вона поняття не мала, – коли жіночий голос іззовні закричав:

– Це вам за «Нічку казино», курви! Покайтеся! Покайтеся!

Їй вдалося когось розгледіти за задніми дверима до того, як гидотна хмара, що долинала з ніші, повністю затьмарила вікна дверей… а після цього вона вже не переймалася. Сморід був немислимий.

Зчинилося стовпотворіння. «Доньки Ізабелли» металися туди-сюди по мрячній смердючій кімнаті, ніби оскаженілі вівці. Коли Антонію Біссетт штовхнули назад і вона зламала собі шию об залізний край столу голови, жодна цього не почула й не помітила.

Надворі ревів грім і спалахували блискавиці.

6

Чоловіки-католики в залі «Лицарів Колумба» стояли навколо Альберта Джендрона. Користуючись запискою, яку він знайшов приклеєною до дверей свого кабінету, як точкою відліку («Ой, та це ще нічого – от якби ви були, коли…»), він частував їх жахливими, але захопливими історіями про цькування католиків та їхню помсту в Льюїстоні ще в тридцятих.

– Тож коли він побачив, як та купка безграмотних трясунів[162] обліпила ноги Непорочної коров’ячим коржем, то одразу застрибнув у машину і поїхав прямо на…

Альберт раптом замовк, прислухаючись.

– Що це? – запитав він.

– Грім, – пояснив Джейк Пуласкі. – Там зараз страшне яка гроза буде.

– Ні, не це, – уточнив Альберт і підвівся. – Таке враження, ніби крики.

Грім тимчасово затих до самого буркотання, і за цей час вони всі почули: жінки. Жіночі крики.

Чоловіки повернулися до отця Бріґгема, який підвівся з крісла.

– Ходімо, чоловіцтво! – промовив він. – Подивимося, що…

Тоді звідкись засичало, і з задньої частини залу до місця, де групкою стояли чоловіки, почав громадитися запах. Розбилося вікно, і по підлозі, за роки відполірованій до глянцю танцюючими ногами, скажено прокотився камінь. Чоловіки скрикнули й відскочили від рикошету. Камінь дістався протилежної стіни, відскочив від неї та спинився.

– Пекельний вогонь від баптистів! – почувся голос позаду. – Ніяких азартних ігор у Касл-Року! Передайте решті, монашкойоби!

Двері фоє залу «Лицарів Колумба» також було підперто ломом. Чоловіки наштовхнулися на них і почали громадитися навколо.

– Ні! – крикнув отець Бріґгем. Він крізь сморід пробився до невеликого бічного виходу. Двері були не замкнені. – Сюди! СЮДИ!

Спочатку ніхто не слухав. Через паніку всі продовжували збиватися в купу навколо непорушних передніх дверей залу. Тоді Альберт Джендрон потягнувся вперед і стукнув головами двох чоловіків.

– Робіть що отець каже! – загорлав він. – Вони вбивають жінок!

Альберт грубою силою проорав собі шлях крізь проріху, і решта рушили за ним. Вони йшли грубою, непевною шеренгою крізь парову мряку, кашляючи й лаючись. Мід Росіґньо більше не міг стримати сколочені нутрощі. Він розкрив рота й лентою випустив свою вечерю прямісінько на широку спину сорочки Альберта Джендрона. Альберт і вухом не повів.

Отець Бріґгем уже шкандибав до сходів, що вели на стоянку і до залу «Доньок Ізабелли» поруч. Час від часу він зупинявся, щоб сухо повекати. Запах вчепився до нього, ніби липка стрічка. Чоловіки йшли за ним нерівною процесією, майже не помічаючи дощу, що затарабанив уже сильніше.

Коли отець Бріґгем подолав короткі сходи наполовину, спалах блискавки показав йому лом, упертий об двері залу «Доньок Ізабелли». Через мить одне з вікон із правого боку будівлі вибилося назовні, і жінки почали вистрибувати, котячись по газону, ніби величезні ганчір’яні ляльки, які навчилися блювати.

7

Преподобний Роуз так і не дістався притвору – перед ним нагромадилося забагато людей. Він обернувся, затискаючи ніс, і поплентався назад углиб церкви. Спробував гукати іншим, але як тільки розкрив рота, замість крику звідти порснув чималий струмінь блювоти. Ноги заплутались одна за одну, і преподобний упав, сильно вдарившись головою об лаву. Він силкувався піднятися на ноги, але не зміг. А тоді величезні руки вчепилися йому в пахви й підняли.

– Через вікна, Преп’добний! – кричала Нен Робертс. – Рух’йтеся!

– Скло…

– Плювати на скло! Ми тут позадихаємося!

Вона понукала його вперед, і преподобний Роуз устиг лише накрити долонею очі, коли зіткнувся з вітражним склом, розбиваючи Христа, що вів Своїх овець пагорбом кольору лаймового «джелл-о»[163]. Священник полетів униз, упав на газон і відскочив. Штучна верхня щелепа вистрибнула йому з рота, і він захрипів.

Преподобний сів, раптово усвідомлюючи темряву, дощ… і блаженний дух свіжого повітря. У нього не було часу цим насолоджуватися. Нен Робертс ухопила його за волосся й смикнула на ноги.

– Пішли, Преп’добний! – крикнула вона.

Обличчя, вихоплене блакитно-білою блискавкою, було скривленим ликом гарпії. На ній досі була біла уніформа зі штучного шовку (у Нен завжди була звичка вдягатися саме так, як вона вимагала вдягатись від своїх офіціанток), але на випині грудей тепер лежав слинявчик із блювоти.

Преподобний Роуз плівся поруч із нею, опустивши голову. Він думав, чому ж вона не відпускає його волосся, проте щоразу, як пробував щось сказати, його слова прибивало громом.

Декілька інших, утікши через розбиті вікна, пішли за ними, але більшість купчилися з іншого боку дверей притвору. Нен одразу ж побачила причину: ручки були підперті двома ломами. Вона вибила їх з-під дверей, коли над міською толокою промигнула блискавка, наче купку сірникової соломки, підпалюючи естраду, на якій колись стражденний молодик на ім’я Джонні Сміт дізнався ім’я одного вбивці. Вітер посильнішав, він хитав дерева на тлі темного розгонистого неба.

Як тільки ломи повисмикували, двері розчахнулися – одну половину зовсім зірвали з петель, і вона приземлилася на клумбу ліворуч від сходів. Потік дикооких баптистів вихлюпнувся з церкви, шпортаючись і валячись одне на одного, беркицаючись униз сходами. Вони смерділи. Вони плакали. Вони кашляли. Вони блювали.

А ще вони були злі, як собаки.

8

«Лицарі Колумба», під проводом отця Бріґгема, і «Доньки Ізабелли», під проводом Бетсі Віґ’ю, зібралися по центру стоянки, коли розверзлося небо і дощ почав ливцем лити. Бетсі вхопилася за отця Бріґгема і трималася за нього, її червоні очі струмували сльозами, а волосся обліпило череп мокрою блискучою шапочкою.

– Решта ще всередині! – закричала вона. – Наомі Джессап… Тоня Біссетт… Я не знаю, скільки ще!

– Хто це зробив?! – загорлав Альберт Джендрон. – Хто це, на дідька, зробив?

– Та баптисти! Хто ж іще, вони! – крикнула у відповідь Бетсі, а тоді заридала, коли небо розітнула блискавка, ніби розпечена до білого вольфрамова нитка. – Вони мене папською бляддю обізвали! Це баптисти! Баптисти! Це все прокляті Богом баптисти!

Отець Бріґгем тим часом виплутався з обіймів Бетсі й стрибнув до дверей залу «Доньок Ізабелли». Він відбуцнув лом убік – на деревині навколо нього півколом уже виступали тріщини від тиску – і смикнув двері. З будівлі вилетіли троє очманілих ригаючих жінок у хмарі смердючого диму.

Крізь хмару він побачив Антонію Біссетт, гарненьку Тоню, завжди таку швидку та вправну з голкою і завжди завзяту допомогти в будь-якому новому церковному проєкті. Вона лежала на підлозі біля стола голови, частково схована за перекинутою хоругвою з Празьким Ісусиком. Над нею колінцювала Наомі Джессап і ридала. Голова Тоні була вигнута під якимсь химерним неможливим кутом. Скляні очі втупилися в стелю. Сморiд більше не турбував Антонію Біссетт, яка не купила жодної речі в містера Ґонта й не брала участі в його маленьких іграх.

Наомі побачила отця Бріґгема, що стояв біля входу, підвелася й побрела до нього. Від глибокого шоку запах смердючої бомби вже наче й не турбував її.

– Отче, – скрикнула вона. – Отче, чому? Чому вони так з нами вчинили? Ми ж хотіли просто трішки повеселитися… більше нічого, все. Чому?

– Тому що той чоловік божевільний, – відповів отець Бріґгем. Він пригорнув Наомі до себе.

Поруч, голосом одночасно тихим і смертоносним, Альберт Джендрон промовив:

– Ходімо по них.

9

«Баптистська армія християнських солдатів проти азартних ігор» маршувала по Геррінгтон-стріт від баптистської церкви під тучним дощем із Доном Гемпгіллом, Нен Робертс, Норманом Гарпером і Вільямом Роузом на чолі. Очі в них перетворилися на почервонілі, оскаженілі кулі, вистромлені з набряклих орбіт. Більшість «християнських солдатів» мали сліди блювоти на штанах, футболках, взутті або на всьому одразу. Запах протухлих яєць від бомби не полишав їх навіть під напірним дощем, ніби відмовлявся змиватися.

На перехресті Геррінгтон і Касл-авеню, яка за пів милі вгору переростала в Касл-В’ю, зупинився автомобіль поліції штату. З авто виліз патрульний і вирячився на них.

– Агов! – гукнув він. – Люди, ви куди зібралися?

– Ідемо молотити папських сраколизів, і як ти, чоловіче, знаєш, що для тебе добре, марш геть з дороги! – крикнула йому у відповідь Нен Робертс.

Дон Гемпгілл зненацька розкрив рота й заспівав густим потужним баритоном.

– Вперед, Христа солдати, йдемо на війну…

Решта приєдналися. Невдовзі гімн підхопила вся парафія, і люди рушили швидше, тепер не просто йдучи, а маршируючи в одному ритмі. Коли вони почали не просто співати, а горланити слова, обличчя їхні були бліді, розлючені й зовсім позбавлені думок. Преподобний Роуз співав разом зі всіма, хоча, позбувшись верхньої щелепи, сильно шепелявив.

Христе Вседержителю, ти перед веди, Глянь, на полі бою Твої хоругви!

На той час вони вже ледь не бігли.

10

Патрульний Морріс стояв біля дверцят автомобіля з мікрофоном у руці й не зводив очей з їхніх спин. Вода струмочками стікала з водонепроникного покриття й скрапувала через криси його капелюха «Смокі Бер».

– Прийом, машино-шістнадцять, – затріскотів голос Генрі Пейтона.

– Вам краще негайно надіслати сюди кількох людей! – крикнув Морріс. Голос його звучав одночасно налякано й збуджено. Він пропрацював поліцейським менш ніж рік. – Тут щось діється! Щось недобре! Тільки-но повз мене пройшов натовп, людей під сімдесят! Десять-чотири!

– Ну і що вони робили? – запитав Пейтон. – Десять-чотири.

– Співали «Вперед, Христа солдати»! Десять-чотири!

– Це ти, Моррісе? Десять-чотири.

– Так точно! Десять-чотири!

– Ну, наскільки я знаю, поліцейський Моррісе, поки немає закону, який би забороняв співати гімни, навіть під рясним дощем. Мені таке здається дурним, але не незаконним. А тепер я скажу це лише раз: у мене чотири різних срані на голові, і я не знаю, де шериф чи хоч один із його сраних заступників, тому мене не треба займати різними дурницями! Це зрозуміло? Десять-чотири!

Поліцейський Морріс нервово глитнув.

– Так, сер, зрозуміло, звісно, але одна людина з натовпу – жінка, здається – сказала, що вони йдуть, е-е, «молотити папських сраколизів», здається, так вона висловилася. Розумію, це не особливо має сенс, але мені не дуже сподобалося, як це звучить. – Тоді Морріс несміливо додав: – Десять-чотири?

Мовчазна пауза була настільки довга, що Морріс уже хотів знову звернутися до Пейтона – від електрики в повітрі радіозв’язок довгої дії ставав неможливим, та й навіть внутрішньоміський зв’язок ускладнювався, – а тоді Пейтон озвався стомленим наляканим голосом:

– Ой, ой, Боже. Ой, Господи вшивий, Боже. Що там відбувається?

– Ну, та жінка сказала, що вони йдуть…

– Та я і перший раз почув! – так голосно прокричав Пейтон, що голос викривився й зламався. – Іди до католицької церкви! Якщо там почнеться якийсь двіж, спробуй припинити, але дивися, щоб і тебе не втягли. Повторюю, сам не втягуйся. Як тільки зможу, надішлю підмогу – якщо в мене залишиться хтось на підмозі. Уперед! Десять-чотири.

– Е-е, лейтенанте Пейтон? А де в цьому місті католицька церква?

– А я звідки нахуй знаю? – крикнув Пейтон. – Я ж тут не молюся! Іди за натовпом! Десять-сорок, кінець зв’язку!

Морріс повісив мікрофон. Натовпу він уже не бачив, але ще чув їхні співи поміж розкатами грому. Він завів автомобіль і поїхав за співом.

11

Стежка, що вела до кухонних дверей будинку Майри Еванс, була брукована камінням, пофарбованим різними пастельними кольорами.

Кора Раск узяла синій камінь у руку, яка не стискала пістолет, і попідкидала, зважуючи. Вона спробувала відчинити двері. Ті були замкнені, як і очікувалося. Вона кинула камінь у вікно, а стволом позбивала осколки, які ще трималися в рамі. Тоді потягнулася рукою всередину, відімкнула двері й увійшла в дім. Волосся прилипло до щік мокрими ковтунами й пасмами. Сукня так і залишалася нарозхрист, а по прикрашених сосками грудях стікали краплі дощової води.

Чака Еванса вдома не було, але Ґарфілд, їхній з Майрою ангорський кіт, був. Він, нявкаючи, забіг на кухню, сподіваючись почастуватись, і Кора його нагодувала. Кіт відлетів назад хмаркою крові й хутра.

– Оце поїж, Ґарфілде, – відзначила Кора.

Вона пройшла крізь пістолетний дим у коридор. Почала підніматися сходами. Вона знала, де знайти ту блядь. У ліжку. Кора знала це так само добре, як своє ім’я.

– Спатоньки пора, так, – промовила вона. – Так собі й думай, Майро, дорогенька моя.

Кора посміхалася.

12

Отець Бріґгем та Альберт Джендрон вели взвод розгніваних католиків по Касл-авеню в бік Геррінгтон-стріт. На півдорозі вони почули спів. Чоловіки перезирнулися.

– Як думаєш, навчимо їх інших пісень, Альберте? – м’яко запитав отець Бріґгем.

– Думаю, так, отче, – відповів Альберт.

– Навчимо їх «Я прибіг аж додому»?

– Дуже гарна пісня, отче. Думаю, навіть така мерзота, як вони, здатна її вивчити.

Блискавка пронизала небо. Вона освітила Касл-авеню короткочасною ясністю й показала чоловікам невелику юрбу, що піднімалася пагорбом у їхній бік. Під спалахом блискавки їхні очі блимали білою порожнечею, ніби в статуй.

– Он вони! – крикнув хтось, а якась жінка додала:

– Хапайте тих обдовбаних курвих синів!

– Винесемо сміття, – весело видихнув отець Бріґгем і кинувся на баптистів.

– Амінь, отче, – погодився Альберт, біжучи поруч.

Тоді вони побігли вже всі.

Коли поліцейський Морріс заїхав за ріг, нова громовиця прохромила небо, зрубавши один зі старих в’язів біля потоку Касл. У цьому спалаху він побачив дві юрби людей, що бігли одна на одну. Перша група рухалася вгору пагорбом, друга – з пагорба вниз, і обидві кричали, жадаючи крові. Поліцейський Морріс зненацька пошкодував, що сьогодні зранку не відпросився з роботи.

13

Кора відчинила двері спальні Чака й Майри і побачила саме те, чого й очікувала: та сука лежала гола у зім’ятому двоспальному ліжку, що мало такий вигляд, ніби воно останнім часом переживає важкий термін служби. Одну руку вона тримала позаду, схованою під подушки. Іншою стискала фотографію в рамці. Фотографія була розташована між м’ясистих стегон Майри. Здавалося, ніби вона з нею трахається. Очі Майри були напівзаплющені від екстазу.

– Оооо, Ел! – стогнала вона. – Ооооо, Ел! ОООООООО, ЕЕЕЕ-ЕЕЕЕЕЛЛЛ!

У серці в Кори здійнялися нажахані ревнощі, піднялися до горла, аж доки вона не відчула цей гіркий сік у себе в роті.

– Ах ти ж щуряка засрана, – видихнула вона й підняла пістолет.

У ту ж мить Майра глянула на неї, і Майра посміхалася. Вона видобула вільну руку з-під подушки. У ній вона стискала свій пістолет.

– Містер Ґонт попередив, що ти прийдеш, Коро, – сказала вона й вистрелила.

Кора відчула, як куля розрізала повітря їй біля щоки. Почула, як та глухо стукнула в штукатурку на лівому боці дверей. Кора вистрелила зі свого пістолета. Куля влучила у фотографію між Майриних ніг, розбиваючи скло й занурюючись жінці у верхнє стегно.

Крім того, куля залишила дірочку в лобі Елвіса Преслі.

– Дивися, що ти наробила! – завересканила Майра. – Ти застрелила Короля, пизда ти тупорила!

Вона тричі вистрелила в Кору. Двічі промахнулася, проте третій постріл поцілив Корі в горло й прибив її спиною до стіни, вивергаючи рожевий струмінь крові. Падаючи на коліна, Кора знову вистрелила. Куля зробила дірку в Майриній колінній чашечці й вибила її з ліжка. Тоді Кора долілиць завалилася на підлогу, а пістолет вислизнув їй з долоні.

– Я йду до тебе, Елвісе, – спробувала вимовити вона, але щось було страшенно, жахливо неправильно. Здавалося, навколо сама лише темрява, і нікого немає, вона одна.

14

Баптисти Касл-Рока, на чолі з преподобним Вільямом Роузом, і католики Касл-Рока, на чолі з отцем Джоном Бріґгемом, зійшлися біля підніжжя Касл-Гіллу з майже чутним хрускотом. Жодної ввічливої боротьби навкулачки, жодних правил маркіза Квінсберрі[164]. Вони прийшли, щоб видавлювати очі й відривати носи. І, вірогідно, вбивати.

Альберт Джендрон, кремезний стоматолог, який повільно закипав, але страшно клекотав, коли гнів досягав точки кипіння, ухопив Нормана Гарпера за вуха і смикнув його голову вперед. Разом з тим він у той же бік махнув своєю головою. Черепи зіткнулися зі звуком тріску глиняного посуду під час землетрусу. Норман затремтів, а тоді обім’як. Альберт кинув його вбік, ніби лантух із брудним одягом, і вхопив Білла Сеєрза, що продавав інструменти у «Вестерн Авто». Білл ухилився, після чого завдав удару. Альберт прийняв його прямісінько в обличчя, виплюнув зуб, узяв Білла у ведмежий захват і стиснув, доки не почув, як ламаються ребра. Білл запищав. Альберт перекинув його ледь не через усю вулицю, де поліцейський Морріс зупинився саме вчасно, щоб не переїхати чоловіка.

Тепер територія перетворилася на плутанину силуетів, які борюкалися, билися, дряпалися й кричали. Вони штовхалися, ковзали під дощем, знову підводилися, отримували стусани й стусали у відповідь. Через крикливі сплески блискавки здавалося, наче там відбуваються якісь дивакуваті танці, де треба штурляти партнерку на найближче дерево, замість того щоб алемандувати з нею, або встромлювати коліно своєму партнерові в пах, замість повторів до-сі-до.

Нен Робертс ухопила Бетсі Віґ’ю ззаду за сукню, поки Бетсі нігтями видряпувала татуювання на щоках Люсіль Дангем. Нен смикнула Бетсі до себе, крутнула нею і запхала їй у ніс два пальці аж по самі другі кісточки. Бетсі видала носовий вереск, ніби горном, коли Нен почала завзято трусити її за ніс туди-сюди.

Фріда Пуласкі хряснула Нен своєю сумочкою. Нен поточилася на коліна. Пальці з лунким ляскотом вийшли з носа Бетсі Віґ’ю. Коли вона спробувала підвестися, Бетсі вгатила її в обличчя, і Нен розпласталася по вулиці.

– Ти фука, ти мені діс ферефила! – запискотіла Бетсі. – Ферефила мені ДІС!

Вона спробувала наступити Нен на живіт. Та схопила її за ногу, викрутила й опустила колишню Бетті Ла-Ла обличчям на землю. Нен підповзла до неї, а Бетсі лише на це й вичікувала. За мить обидві котилися по вулиці, кусаючись і дряпаючись.

– ПРИПИНІТЬ!!!

– крикнув поліцейський Морріс, але його голос потонув у залпі грому, що трусонув усією вулицею.

Він дістав пістолет, навів його в небо… але не встиг натиснути на гачок, як хтось – Бог знає хто – вистрелив йому в пах одним із особливих товарів Ліленда Ґонта. Поліцейський Морріс повалився спиною на капот свого автомобіля, звідки сповз на вулицю, хапаючись за свій понищений секс-інструмент і силкуючись кричати.

Неможливо було сказати напевне, скільки войовничих християн принесли з собою зброю, придбану того дня в містера Ґонта. Небагато, та й озброєні загубили пістолети у веремії зі смердючими бомбами. Але принаймні чотири постріли було здійснено швидкою послідовністю, постріли, на які здебільшого не звернули уваги серед гучних криків і грому.

Лен Міллікен побачив, що Джейк Пуласкі націлюється пістолетом на Нен, яка дала Бетсі вирватись, а тепер намагалася задушити Міда Росіґньо. Лен ухопив Джейка за руку й смикнув угору, в набухле від блискавок небо, за секунду до того, як пістолет вистрелив. Тоді він опустив Джейків зап’ясток і переламав його через коліно, ніби паличку сушняка. Пістолет брязнув на мокру вулицю. Джейк завив. Лен відступив і сказав:

– Отак знатимеш, що…

Він не договорив, бо хтось вичекав моменту, щоб забити лезо кишенькового ножа йому в потилицю, перерізаючи Ленів спинний мозок біля стовбура.

Уже наближалися інші поліцейські автомобілі, шалено блимаючи блакитними сиренами серед омитої дощем темені. «Християнські солдати» не зважали на заклики з гучномовців припинити протиправні дії. Поліцейські спробували розбороняти натовп, але самі опинилися в горнилі сутички.

Нен Робертс побачила отця Бріґгема, довбана чорна сорочка якого була роздерта посеред спини. Він тримав преподобного Роуза за потилицю однією рукою. Іншу стиснув у міцний кулак і раз за разом лупив преподобного в ніс. Кулак влучав у ціль, рука на потилиці трішки сіпалася назад, а тоді повертала голову преподобного Роуза на позицію для наступного удару.

Верещачи на всі груди, ігноруючи стурбованих поліцейських штату, які казали їй – ледь не благали – зупинитися, зупинитися негайно, Нен відкинула Міда Росіґньо геть і кинулася на отця Бріґгема.

Розділ двадцять другий

1

Натиск грози сповільнив Алана так, що він мало не повз по дорозі, незважаючи на дедалі сильніше відчуття, що час став страшно, життєво важливим і якщо він не повернеться в Касл-Рок якнайшвидше, то може не повернутися взагалі. Тепер йому здавалося, що значна частка дійсно потрібної інформації весь цей час була в голові, замкнена за масивними дверима. На цих дверях був акуратний напис – не «КАБІНЕТ ПРЕЗИДЕНТА», не «ЗАЛ ЗАСІДАНЬ РАДИ ДИРЕКТОРІВ», навіть не «ПРИВАТНА ТЕРИТОРІЯ, НЕ ЗАХОДИТИ». На дверях у голові в Алана писалося: «ЦЕ НЕ МАЄ ЖОДНОГО СЕНСУ». Усе, що треба, щоб їх відімкнути, – правильний ключ… ключ, який йому дав Шон Раск. Але що ж за тими дверима?

Та що-що – «Необхідні речі». І їхній власник, містер Ліленд Ґонт.

Браян Раск купив у «Необхідних речах» бейсбольну картку, і тепер Браян мертвий. Нетті Кобб купила в «Необхідних речах» абажур, і тепер вона також мертва. Скільки інших людей у Касл-Року також ходили до тієї крамниці-криниці й купували отруйної водиці від отруйної людини? Норріс – вудку. Поллі – магічний амулет. Мати Браяна Раска – дешеві окуляри, що якось стосуються Елвіса Преслі. Навіть Туз Меррілл – стару книжку. Алан залюбки заклався б, що Г’ю Пріст також здійснив там покупку… і Денфорт Кітон…

А скільки ще інших? Скільки?

Він зупинився на початку Олов’яного моста, і в ту ж мить із неба вдарила блискавка й прорубала старий в’яз на іншому березі потоку Касл. Пролунав гучний електричний тріск і шалений спалах іскор. Алан прикрив долонею очі, але післяобраз запечатався в них потужним синім, коли радіо прорвало статичним шумом, а в’яз із кремезною грацією повалився в потік.

Алан опустив руку, тоді закричав в унісон із громом, що ревів просто над головою так гучно, що здавалося, від цього звуку світ зараз розколеться. На мить засліплені очі не бачили нічого, і він боявся, чи дерево, бува, не впало на міст, перекриваючи йому проїзд у місто. Тоді побачив, що воно лежить угору за течією від старої іржавої конструкції, поховане в обрисах бистрини. Алан чув, як лютує вітер, свистить під стояками й балками моста. Звук був моторошний і самотній.

Дощ лупив по лобовому склі старого універсала, від чого за склом усе здавалося тремкою галюцинацією. Коли Алан з’їхав з моста на Ловер-Мейн-стріт, на перехрестя з Вотермілл-лейн, дощ уже так лив, що з «двірників», навіть на найбільшій швидкості, не було жодного толку. Алан опустив вікно, вистромив голову і так їхав. За мить він уже промок до нитки.

Територія навколо муніципалітету була переповнена поліцейськими автомобілями й телевізійними фургонами, але разом з тим вона мала дивний безлюдний вигляд, ніби людей, яким належать усі ці транспортні засоби, злі прибульці раптом телепортували на Нептун. Алан побачив кількох репортерів, які визирали зі схованок своїх фургонів, і одного штатівського копа, який біг по провулку, що вів на стоянку муніципалітету, а дощова вода вихлюпувалася йому із взуття, і більше нікого.

За три квартали вгору в напрямку Касл-Гіллу автомобіль поліції штату на високій швидкості перетнув Аппер-Мейн і поїхав на захід, у напрямку Лорел-стріт. За мить Мейн перетнуло ще одне поліцейське авто. Друге виїхало з Берч-стріт і поїхало у зворотному напрямку від першого. Це сталося настільки швидко – раз-раз, – що скидалося радше на сцену з комедії про поліцейських-недотеп. «Смокі та бандит», щось таке. Проте Аланові це й близько смішним не здавалося. Від цього виникало відчуття дій без мети, панічних, безладних рухів. Раптом він усвідомив, що Генрі Пейтон утратив контроль над тим, що сьогодні діється в Касл-Року… якщо в нього взагалі було хоч щось, окрім ілюзії контролю.

Здавалося, він чує слабкі крики з боку Касл-Гіллу. Враховуючи дощ, грім та оглушливий вітер, сказати напевне було важко, але крики не здавалися просто витвором уяви. Ніби на підтвердження цієї думки, з провулка біля муніципалітету, блискаючи фарами, вихоплюючи мигалками сріблясті потоки дощу, вискочила машина поліції штату й подалася в тому напрямку. У процесі вона ледь не врізалася в бік телевізійному фургону WMTW.

Алан пригадав відчуття, що не покидало його на початку тижня, ніби в цьому містечку щось звихнулося – ніби якісь речі в Касл-Року, які він не здатний побачити, ідуть не тим шляхом і місто зависло на краю немислимого бедламу. Тепер цей бедлам настав, і все це спланувала та людина

(Браян сказав, що містер Ґонт насправді зовсім не людина).

Це Алан уже зміг побачити досить наочно.

Посеред темряви виник крик, високий і пронизливий. За ним – звук розбитого скла… а тоді ще дещо з іншого боку – постріл і вибух надтріснутого ідіотичного сміху. Грім рокотав у небі, ніби хтось впустив купу дощок.

«Зате зараз у мене є час, – подумав Алан. – Так. Часу вдосталь. Містере Ґонт, нам варто познайомитись, а ще, думаю, вам уже давно пора дізнатися, що трапляється з людьми, які намагаються нашкодити моєму містові».

Ігноруючи слабкі звуки хаосу й насильства, які долинали крізь опущене вікно, ігноруючи муніципалітет, в якому Генрі Пейтон, мабуть, координує сили закону й порядку – чи намагається це робити, – Алан поїхав угору по Мейн-стріт у бік «Необхідних речей».

Поки він їхав, у небі, ніби електричне вогняне дерево, спалахнула яра біло-фіолетова блискавка, і під акомпанемент канонади грому над головою у Касл-Року згасло все світло.

2

Заступник Норріс Ріджвік, зодягнений в уніформу, яку тримав для парадів та інших святкових оказій, перебував у сараї, приліпленому до будиночка, в якому жили вони з матір’ю, доки вона не померла від серцевого нападу восени 1986 року, будинку, в якому відтоді він мешкав сам. З однієї з крокв над головою звисав добрячий відріз мотузки з петлею. Норріс запхав голову в петлю й міцно підтягував собі під правим вухом, коли вдарила блискавка і дві електричні лампочки, що світили в сараї, блимнули на прощання.

Він усе одно бачив вудку «Бейзен», сперту на стіну біля дверей, які вели на кухню. Йому так хотілося ту вудку, і він думав, що отримав її так задешево, але врешті-решт ціна виявилася високою. Надто високою для Норріса.

Його будинок був у верхньому рукаві Вотермілл-лейн, де вулиця повертає гаком назад на Касл-Гілл і В’ю. Вітер дув у його напрямку, тож він чув звуки борні, яка там досі відбувалася: крики, вигуки, час від часу постріли.

«Я за це відповідальний, – подумав він. – Не повністю – Боже збав, ні, – але частково – так. Я доклався. Це через мене Генрі Бофорт або поранений, або вмирає, або вже лежить мертвий в Оксфорді. Це через мене Г’ю Пріст на охолоджувальній дошці. Через мене. Хлопця, який завжди хотів бути поліцейським і допомагати людям, ще з дитинства. Дурний, смішний незграба Норріс Ріджвік, якому раптом знадобилася вудка “Бейзен”, і він подумав, що візьме її задешево».

– Мені шкода, що я це зробив, – промовив Норріс. – Це нічого не виправить, але що б там не сталося, мені дійсно шкода.

Він приготувався зіскочити з табуретки, коли раптом у голові заговорив новий голос: «То, може, спробуєш усе виправити, сцикло ти обісране?»

– Не можу, – відказав Норріс. Спалахнула блискавка, тінь шалено затанцювала на стіні сараю, наче він уже взявся витанцьовувати повітряну чечітку. – Надто пізно.

«То принаймні подивися, ЗА ЩО ти це зробив, – наполягав лютий голос. – Це ж ти можеш зробити, правда? Іди подивися! ГАРНЕНЬКО все роздивися!»

Знову спалахнула блискавка. Норріс подивився на вудку «Бейзен»… і закричав від болю й невіри. Смикнувся, ледь не впав з табуретки й мало не повісився випадково.

Лискучого «бейзена», гнучкого й міцного, більше не було. На його місці стояла брудна шкарубка жердина, проста палиця з прикрученою іржавим болтом дитячою котушкою «Зебко».

– Украли! – закричав Норріс.

Умент повернулася вся його гірка заздрість і параноїдальна жадібність, і він відчув потребу кинутися на вулицю шукати крадія. Він має їх усіх убити, усе місто, якщо доведеться, щоб дістатися до чоловіка чи жінки, відповідальних за це.

– ХТОСЬ УКРАВ МІЙ «БЕЙЗЕН»! – знову завересканив він, хитаючись на стільці.

«Ні, — відповів злий голос. – Таким він і був завжди. У тебе вкрали тільки шори, які ти почепив на себе, на свою свободу волі».

– Ні! – Монструозні руки ніби вчепилися з боків Норрісової голови й почали стискати. – Ні, ні, ні!

Але знову спалахнула блискавка, демонструючи на місці «бейзена» брудну бамбукову вудку. Норріс був поставив його там, щоб це була остання річ, яку він побачить, зістрибуючи з табуретки. Тут нікого не було, ніхто нічого не чіпав, тому голос має рацію.

«Такою вона завжди й була, – не вгавав лютий голос. – Питання лише в тому, чи зробиш ти щось тепер, чи просто втечеш у темряву?»

Норріс почав обмацувати петлю і разом з тим відчув, що в сараї він не сам. У ту ж мить, здавалося, навколо запахло тютюном і кавою, а ще якимсь ледве чутним одеколоном, ніби «саутерн джентльменом» – духом містера Ґонта.

Він або втратив рівновагу, або чиясь зла невидима рука штовхнула його з табуретки. Падаючи, він зачепив її ногою й перевернув.

Норрісів крик задушився, коли міцно затягнувся зашморг. Сповнений паніки, він рукою намацав крокву й ухопився за неї рукою. Частково піднявся, даючи собі невеликий люфт. Іншою рукою вчепився за петлю. Він відчував, як конопляні волокна деруть горло.

«Ні – це правильна відповідь! – почув він розлютований голос містера Ґонта. – Ні – це найправильніша з можливих відповідей, довбаний ти боржник!»

Його тут не було, насправді ні. Норріс знав, що його не штовхали. Однак усе одно він був цілком упевнений, що містер Ґонт тут був… і що містер Ґонт невдоволений, бо планував, що все піде по-іншому. Ті придурки не мали нічого бачити. Принаймні доки не стає пізно.

Норріс смикав і роздряпував петлю, але зашморг наче перед тим умочили в бетон. Рука, якою він тримався, шалено тремтіла. Ноги ножицями метлялися туди-сюди за три фути над долівкою. Він не зможе довго триматися на половині підборіддя. Дивовижно, як він узагалі зміг видлубати в петлі хоч якусь проріху.

Нарешті Норрісові вдалося пробратися двома пальцями під петлю і наполовину розтягнути її. Норріс дістав голову з петлі, коли жахлива отупіла судома вразила руку, якою він тримався. Норріс повалився на підлогу схлипуючою гурмою, притискаючи до грудей онімілу руку. Промайнула блискавка, від якої слина на оголених зубах обернулася дрібними фіолетовими дугами світла. Він відключився… на скільки часу, точно не знав, але коли розум виплив на свідомість, дощ і блискавиці не вщухли.

Норріс зіп’явся на ноги й підійшов до вудки, не відпускаючи руку. Судома вже ослаблювалася, але Норріс іще віддихувався. Він схопив вудку й уважно і з люттю роздивився її.

Бамбук. Брудний псячий бамбук. Він нічого не вартий. Не вартий нічого.

Худі Норрісові груди натужно вдихнули, і він закричав від сорому й люті. Разом з тим підняв коліно і переламав через нього вудку. Склав шматки разом і знову переламав. У руках вони здавалися гидкими, майже заразними. Здавалися облудними. Норріс шпурнув їх убік, і шматки полетіли на перекинуту табуретку, як купка безцільних паличок.

– Туди! – скрикнув він. – Туди! Туди! ТУДИ!

Думками Норріс повернувся до містера Ґонта. Містера Ґонта зі сріблястим волоссям, твідом і голодною посмішкою, повною зубів.

– Я тебе дістану, – прошепотів Норріс Ріджвік. – Не знаю, що після цього буде, але я тебе хоч із-під землі дістану.

Він підійшов до дверей сараю, розчахнув їх і вийшов під зливу. Машина-два стояла в нього на під’їзній доріжці. Він нахилився худим тілом Барні Файфа на противагу вітрові й рушив до автомобіля.

– Не знаю, хто ти, – процідив Норріс, – але йду по твою брехливу ошуканську сраку.

Він сів у машину і здав назад. Приниження, страждання і гнів усі разом боролися в нього на обличчі. З’їхавши з доріжки, він повернув ліворуч і рушив у бік «Необхідних речей», витискаючи максимум.

3

Поллі Чалмерз снила.

Уві сні вона заходила всередину «Необхідних речей», але за касою стояв не Ліленд Ґонт. Натомість там була тітка Евві Чалмерз. На ній були найкраща блакитна сукня і блакитна шаль із червоною облямівкою. Між великими і не по-людськи рівними штучними зубами була затиснута цигарка «Герберт Тарейтон».

«Тітко Евві! – у сні крикнула Поллі. Велике задоволення і ще більше полегшення – полегшення, знайоме нам лише зі щасливих снів і в моменти прокидання від кошмарів – наповнили її, наче світло. – Тітко Евві, ви жива!»

Але тітка Евві ніяк не показала, що знає її. «Купуйте все, що вам завгодно, міс, – промовила тітка Евві. – Між іншим, вас Поллі звати чи Патриція? Я якось не припімнаю».

«Тітко Евві, ви ж знаєте, як мене звати, – я Тріша. Ви мене завжди Трішею називали».

Тітка Евві не звернула уваги. «Як би вас не звали, у нас сьогодні особливий день. Продається все».

«Тітко Евві, що ви тут робите?»

«Я тут ЖИВУ, – відповіла тітка Евві. – Узагалі, всі в цьому місці тут живуть, міс Два Імені. Як на те пішло, усі у СВІТІ тут живуть, бо всі люблять добру оборудку. Усі люблять отримати щось за ніщо… навіть якщо воно коштує все».

Гарне відчуття раптово щезло. Йому на зміну прийшов благоговійний страх. Поллі зазирнула в скляні шафки і побачила пляшечки темної рідини, позначені «ЕЛЕКТРИЧНИЙ ТОНІК ДОКТОРА ҐОНТА». Там були неякісні механічні забавки, що викашлювали коліщатка й випльовували пружини вже після другого накручування. Там були вульгарні секс-іграшки. Маленькі флакони чогось схожого на кокаїн: ці були позначені наліпкою «КІКАПУКСЬКИЙ ПОРОШОК ДЛЯ ПОТЕНЦІЇ ДОКТОРА ҐОНТА». Усе кишіло дешевими витребеньками: пластикова собача блювота, порошок для чухання, цигарки-петарди, шокери для рукостискання. Була також парочка рентгенівських окулярів, за допомогою яких начебто можна дивитися крізь зачинені двері й жінкам під одяг, але насправді від них просто залишалися темні кола біля очей, як у єнота. Були там пластикові квіти, мічені карти й дешеві парфуми, позначені «ПРИВОРОТНЕ ЗІЛЛЯ № 2 ДОКТОРА ҐОНТА, ПЕРЕТВОРЮЄ ГИДЬ НА ХІТЬ». Шафки можна було б назвати каталогом вічності, несмаку і непотребу.

«Усе, що захочете, міс Два Імені», – промовила тітка Евві.

«Чому ви так мене називаєте, тітко Евві? Скажіть, я вас прошу, ви мене не впізнаєте?»

«Усе працюватиме, гарантовано. Єдине, що не гарантовано, це те, чи працюватимете після розпродажу ви. Тож уперед і з піснею, купуйте, купуйте, купуйте».

Тепер вона дивилася прямісінько на Поллі, а саму Поллі, ніби ножем, кололо страхом. Вона бачила в очах тітки Евві співчуття, але то було жахливе, безжальне співчуття.

«Як тебе звуть, дитино? Здається, я колись знала».

Уві сні (і в ліжку) Поллі розплакалася.

«Хтось іще забув твоє ім’я? – запитала тітка Евві. – Просто цікавлюся. Бо здається, що забули».

«Тітко Евві, ви мене лякаєте!»

«Ти сама себе лякаєш, дитино, – відповіла тітка Евві, уперше дивлячись прямісінько на Поллі. – Просто не забувай, що коли ти щось тут купуєш, міс Два Імені, то також і щось продаєш».

«Але мені це потрібне! – скрикнула Поллі. Вона заплакала ще дужче. – Мої руки!..»

«Так, воно має такий ефект, міс Поллі Фриско[165]», – сказала тітка Евві й дістала одну з пляшечок «ЕЛЕКТРИЧНОГО ТОНІКА ДОКТОРА ҐОНТА».

Вона поставила її на стійку, маленьку, приземкувату пляшечку з чимсь схожим на негусте багно.

«Воно не забере твій біль, звісно, – тут нічим не зарадиш, – але може влаштувати передачу».

«Ви про що? Чому ви мене лякаєте?»

«Воно змінює місцеперебування твого артриту, міс Два Імені: замість рук хвороба уражає серце».

«Ні!»

«Так».

«Ні! Ні! НІ!»

«Так. Ще й як. І також душу. Але гордість твоя залишиться. Це все, що в тебе залишиться, хоч щось. А хіба не має жінка права на власну гордість? Коли більше нічого не залишиться – серця, душі, навіть коханого, – вона буде з тобою, маленька міс Поллі Фриско, правда? У тебе залишиться та єдина монета, що не даватиме гаманцеві опустіти. Нехай вона буде твоєю темною гіркою розрадою до кінця життя. Нехай вона служить тобі. Вона мусить служити тобі, бо якщо ти й далі йтимеш тим же шляхом, то, звісно, нікого більше не залишиться».

«Припиніть, будь ласка, ви можете…»

4

– Припинити, – пробурмотіла вона крізь сон. – Прошу вас, припиніть. Будь ласка.

Вона перекотилася на бік. Азка м’яко дзенькнула об ланцюжок. Небо запалила блискавка, вціляючи у в’яз біля потоку Касл, завалюючи його в стрімку воду, коли Алан Пенґборн сидів за кермом свого універсала, осліплений спалахом.

Від навздогінного тріску грому Поллі прокинулася. Очі розплющились. Рука одразу ж кинулася до азки і зімкнулася навколо неї для захисту. Долоня була гнучка, суглоби рухалися легко, наче добре змочені в чистому мастилі вальниці.

«Міс Два Імені… маленька міс Поллі Фриско».

– Що?..

Її голос був сонний, але розум уже прояснився і перейшов у стан тривоги, наче вона й не спала, а перебувала в роздумах настільки глибоких, наче транс. У неї щось бовваніло, щось завбільшки з кита. Надворі, наче яскраво-фіолетові бенгальські вогні, в небі спалахнула й замерехтіла блискавка.

«Хтось іще забув твоє ім’я? Бо здається, що забули».

Поллі потяглася до вечірнього столика й увімкнула лампу. Біля «принцесівського» телефона, оснащеного громіздкими клавішами, яких вона вже не потребувала, лежав конверт, який вона знайшла з рештою пошти, коли вдень повернулася додому. Тоді вона склала той жахливий лист і запхала назад у конверт.

Десь у темряві ночі, поміж гримучих розкотів грому, їй здалося, ніби вона чує крики людей. Поллі їх проігнорувала, вона подумала про зозулю, яка ховає яйце в чуже гніздо, поки тамтешніх мешканців немає. Коли майбутня мати повертається, чи помічає вона, що з’явилося щось нове? Звісно ж ні, вона просто приймає яйце як своє. Так само й Поллі прийняла цей проклятий лист просто тому, що він опинився на підлозі коридору серед двох каталогів і рекламної листівки Кабельного телебачення західного Мейну.

Вона просто прийняла це… Але ж укинути лист через поштову щілину міг будь-хто, хіба не так?

– Міс Два Імені, – пробурмотіла Поллі сама до себе зболеним голосом. – Маленька міс Поллі Фриско.

І саме в цьому річ, чи не так? Те, що її підсвідомість пригадала і створила тітку Евві, щоб та їй повідомила. Вона була міс Поллі Фриско.

Колись давно вона нею була.

Поллі потяглася по конверт.

«Ні! – гримнув на неї голос, який вона дуже добре знала. – Не торкайтеся цього, Поллі! Не торкайтеся, якщо знаєте, що для вас добре!»

Глибоко в долонях, темний і міцний, наче вчора заварена кава, спалахнув біль.

«Воно не забере твій біль… але може влаштувати передачу».

Та річ, завбільшки з кита, піднімалася на поверхню. Голос містера Ґонта не міг її зупинити, ніщо не могло зупинити.

«ВИ можете зупинити це, Поллі, – сказав містер Ґонт. – Повірте мені, ви мусите».

Руку вона забрала ще до того, як торкнулася листа. Пальці повернулися до азки та обхопили її в захисний кулак. Поллі відчувала там щось, що нагрівалося від її тепла, нестямно метушачись усередині порожнього срібного амулета, і її сповнювало огидою, від чого шлунок слаб і крутився, а нутрощі гнили.

Вона відпустила кульку і знову потягнулася до листа.

«Останнє попередження, Поллі», – наказав їй голос містера Ґонта.

«Так, – відповіла тітка Евві. – Думаю, він не жартує, Трішо. Він завжди насолоджувався жінками, які горді собою, але знаєш що? Не думаю, що йому дуже потрібні ті, хто вирішує, що гординя передує погибелі. Думаю, прийшов тобі час вирішити раз і назавжди, як тебе насправді звуть».

Поллі взялася за конверт, ігноруючи ще одне попереджувальне сіпання в долонях, і глипнула на акуратно набрану адресу. Цей лист – начебто лист, начебто ксерокс – було надіслано «міс Патриції Чалмерз».

– Ні, – прошепотіла вона. – Неправильно. Ім’я неправильне.

Рука стиснула лист, повільно і впевнено зминаючи його. Тупий біль наповнив її кулак, проте Поллі це проігнорувала. Очі в неї загорілися, стали збудженими.

– Я завжди в Сан-Франциско була Поллі. Була Поллі для всіх, навіть для Департаменту захисту дітей!

Так вона намагалася повністю порвати з кожним аспектом попереднього життя, яке так сильно її травмувало, і ніколи, навіть у найтемнішу ніч, не дозволяла собі й уявляти, що більшість із тих ран вона заподіяла собі самотужки. У Сан-Франциско не було жодної Тріші чи Патриції, лише Поллі. Саме таким іменем вона заповнила всі три заяви на отримання допомоги, так і написала своє ім’я – Поллі Чалмерз, без середнього ініціала.

Якщо Алан дійсно писав людям у Департамент захисту дітей Сан-Франциско, мабуть, він би вказав її як Патрицію, та чи не виявилися б усі результати пошуку за цим іменем порожніми? Так, безумовно. Навіть адреса не збігалася б, оскільки та, яку вона вказала в полі «ОСТАННЄ МІСЦЕ ПРОЖИВАННЯ» стільки років тому, була адреса її батьків, а той будинок розташовано з іншого боку міста.

«А якщо Алан дав їм обидва імені? Поллі і Патриція?»

Якщо так? Вона вдосталь знає про принципи роботи владних бюрократій, щоб повірити, що не має значення, яке ім’я чи імена їм дав Алан. Пишучи їй, вони б скористалися іменем і адресою, вказаними в них у файлі. У Поллі є подруга в Оксфорді, листи від Університету Мейну для якої досі надходять на дівоче прізвище, хоча вона вже двадцять років у шлюбі.

Але цей конверт адресований Патриції Чалмерз, а не Поллі Чалмерз. А хто в Касл-Року щойно сьогодні назвав її Патрицією?

Та ж людина, яка знає, що Нетті Кобб – насправді Нетиція Кобб. Її добрий друг Ліленд Ґонт.

«Усі ці фіґлі-міґлі з листами дуже цікаві, – раптом озвалася тітка Евві, – але насправді це не дуже важливо. Важливий чоловік – твій чоловік. Він же твій чоловік, правда? Навіть тепер. Ти ж знаєш, що він ніколи б не мутив нічого в тебе за спиною, як у тому листі написано. Байдуже, яке там ім’я на листі чи наскільки там усе переконливо… ти ж це знаєш, правда?»

– Так, – прошепотіла Поллі. – Я знаю його.

Чи дійсно вона повірила хоч у щось із того всього? Чи відклала свої сумніви стосовно того абсурдного неймовірного листа, бо боялася – навіть жахалася – що Алан побачить гидку правду про азку і змусить її зробити вибір між ним і тим предметом?

– О ні, це надто просто, – прошепотіла вона. – У все ти повірила, так-так. Лише на пів дня, але повірила в це. О Боже. О Боже, що ж я наробила?

Поллі кинула зім’ятий лист на підлогу з гидливим виразом, ніби щойно усвідомила, що тримає дохлого щура.

«Я не сказала йому, через що злюся, не дала можливості пояснити, а просто… просто повірила в це. Чому? Заради Бога, чому?»

Звісно ж, вона знала чому. То був несподіваний соромливий гнів, що її брехню про причину смерті Келтона буде розкрито, муку років, проведених у Сан-Франциско, запідозрено, винуватість у смерті її дитини оцінено… і все це – єдиним чоловіком, чиєї доброї думки вона хотіла й потребувала.

Але це ще не все. Навіть не більша частина. Здебільшого то було через гордість – уражену, ображену, пульсівну, розпухлу, згубну гордість. Гордість, монета, без якої її гаманець був би зовсім порожнім. Вона повірила, бо була в паніці через сором, який народився з гордості.

«Мені завжди подобалися пані, що горді собою».

У її долонях розбилася жахлива хвиля болю. Поллі застогнала й притиснула руки до грудей.

«Ще не пізно, Поллі, — м’яко промовив містер Ґонт. – Ще не пізно, навіть зараз».

– Ой, та до сраки ту гордість! – зненацька викрикнула Поллі в темряву закритої задушливої спальні й зірвала азку з шиї. Вона високо підняла її в стиснутому кулаку, тонкий срібний ланцюжок шалено сіпався, і вона відчула, як поверхня амулета тріщить у руці, ніби яєчна шкаралупа. – НАХУЙ ГОРДІСТЬ!

Біль миттю вчепився пазурами їй у руки, ніби маленька голодна тварина… але навіть тоді Поллі знала, що біль не такий сильний, як вона боялася, навіть близько не такий. Вона це знала так само точно, як і те, що Алан не писав у Департамент захисту дітей Сан-Франциско, розпитуючи про неї.

– НАХУЙ ГОРДІСТЬ! НАХУЙ! НАХУЙ! НАХУЙ ЇЇ! – загорлала вона й шпурнула азку через усю кімнату.

Амулет вдарився об стіну, впав на підлогу й розкрився. Спалахнула блискавка, і Поллі побачила, як із тріщини вистромилися дві волохаті ніжки. Тріщина поширшала, і зсередини виповз маленький павук. Він почимчикував у бік ванної кімнати. Знову вдарила блискавка, відбиваючи видовжену яйцеподібну тінь на підлозі, ніби електричне татуювання.

Поллі зістрибнула з ліжка й кинулася за істотою. Її треба вбити, і то швидко… бо поки вона дивилася, павук роздимався. Перед тим він живився отрутою, яку висмоктав з її тіла, а тепер вирвався зі своєї в’язниці, і невідомо, наскільки великим виросте.

Вона ляснула по перемикачу ванної, і флуоресцентна лампа над умивальником мерехтливо ожила. Поллі побачила, як павук чимчикує до ванни. Коли він вибіг за двері, то був не більшим за жука. Тепер виріс до розмірів миші.

Коли вона ввійшла, павук обернувся й почимчикував до неї – із жахливим клацанням ніжок по плитці, – і в неї був час подумати: «Воно було в мене між грудей, лежало, ТОРКАЮЧИСЬ мене, ПОСТІЙНО лежало на мені…»

Тіло було чорно-коричневим і щетинистим. На ніжках росли дрібні волоски. Очі, бляклі, наче фальшиві рубіни, витріщалися на неї… і вона побачила, що з рота в істоти, ніби вигнуті вампірячі зуби, стирчать два ікла. З них скрапувала якась прозора рідина. Падаючи на плитку, краплі залишали дрібні, задимлені кратери.

Поллі закричала й ухопила вантуз, що стояв біля унітаза. Долоні закричали їй у відповідь, але вона все одно стиснула дерев’яний держак вантуза й ударила ним павука. Істота відступила, одна ніжка зламалась і тепер безпорадно й перекошено висіла. Поллі кинулася за павуком, коли він побіг до ванни.

Хоч і поранене, створіння все одно росло. Тепер воно було завбільшки з пацюка. Розбухлий живіт тягнувся по плитці, але павук з дивною спритністю піднявся шторкою для душа. Ніжки ляпалися по пластику, ніби дрібні сплески води. На залізній рейці бряжчали кільця.

Поллі замахнулася вантузом, наче бейсбольною биткою, шугнувши крізь повітря важкою гумовою чашею, і знову вдарила по тварюці. Гумова чаша покривала значну територію, але, на жаль, була не дуже ефективною під час контакту. Душова шторка вигнулася всередину, і павук із м’ясистим шльопком упав у ванну.

У ту ж мить згасло світло.

Поллі стояла в темряві, стискаючи вантуз у руці, і прислухалася до рухів павука. Тоді знову сяйнула блискавка, і вона побачила, як горбата волохата спина істоти випинається над краєм ванни. Річ, яка вилізла з азки завбільшки з наперсток, тепер досягла розмірів кішки: вона живилася серцевою кров’ю, хоча й витягувала біль у Поллі з рук.

«Конверт, який я залишила біля старого будинку Кемберів, – що то було?»

Коли азка більше не висіла на шиї, а біль у долонях прокинувся й верещав, вона більше не могла переконувати себе, що це ніяк не стосується Алана.

Павучі ікла заклацали на порцеляновому краю ванни. Здавалося, ніби хтось навмисно стукає монеткою по твердій поверхні, щоб привернути увагу. Апатичні очі істоти тепер визирали на неї з ванни.

«Надто пізно, – ніби промовляли вони. – Надто пізно для Алана, надто пізно для тебе. Надто пізно для всіх».

Поллі кинулася на павука.

– Що я через тебе зробила? – закричала вона. – Що я через тебе зробила? Ти, монстре, ЩО ТИ ЗМУСИВ МЕНЕ ЗРОБИТИ?

А павук піднявся на задні лапки, задля балансу огидно шкребучись передніми по шторці, і приготувався до її нападу.

5

Туз Меррілл почав трішки поважати старого чувака, коли Кітон дістав ключ, що відмикав сарай із червоним ромбовим значком «ОБЕРЕЖНО, ВИБУХОНЕБЕЗПЕЧНО» на дверях. Він заповажав його ще трішки більше, коли відчув прохолодне повітря, почув тихий гул кондиціонера й побачив стоси ящиків. Комерційний динаміт. Цілі гори комерційного динаміту. Не зовсім те саме, що мати цілий арсенал снарядів «Стінґер», але звідси до рок-н-ролу – штихом кинути. О так.

У відділенні між передніми сидіннями фургона, разом з іншими корисними інструментами, був ліхтарик на вісім батарейок, тож тепер – поки Алан наближався до Касл-Рока у своєму універсалі, поки Норріс Ріджвік сидів у себе на кухні, в’яжучи петлю повішеника на міцній конопляній мотузці, поки сон Поллі Чалмерз про тітку Евві наближався до завершення – Туз водив яскравим світлом ліхтарика з одного ящика на інший. Над головою по даху сараю тарабанив дощ. Він лупив так сильно, що Туз відчував, наче повернувся в тюремний душ.

– Давай, швидше почнемо, швидше закінчимо, – промовив Бастер тихим хрипким голосом.

– Хвилинку, тату, – сказав Туз. – У нас перерва.

Він подав Бастерові ліхтарик, а сам дістав пакетик, який йому був вручив містер Ґонт. Туз сипонув невеличку гірку кокаїну у заглибину для понюшки на лівиці й швиденько втягнув.

– Це що таке? – підозріливо запитав Бастер.

– Південноамериканський сніжок, смачнючий, як у мами.

– Ага, – шморгнув Кітон. – Кокаїн. Вони продають кокаїн.

Тузові не довелося запитувати, хто такі Вони. Старий лише про Них і патякав усю дорогу сюди, і Туз підозрював, що більше ні про що він і не говоритиме весь вечір.

– Не зовсім, тату, – сказав Туз. – Не продають. Вони хочуть забрати його Собі. – Він сипонув собі ще трішки в ложбинку біля основи великого пальця й простягнув руку. – Сам спробуй і скажи, чи я не помиляюся.

Кітон глянув на нього з мішаниною сумніву, цікавості й підозріливості.

– Чому ти мене постійно татом називаєш? Я ж не настільки старий, щоб у батьки тобі годитися.

– Ну, сумніваюся, що ти коли-небудь читав підпільні комікси, але є такий мужик, звати його Р. Крамб, – пояснив Туз. Кокс уже на повну запрацював у нього в голові, запалюючи всі можливі нервові закінчення. – Він малює комікси про чувака Зіппі. І для мене ти дуже схожий на батька Зіппі.

– І це добре? – підозріло запитав Бастер.

– Це офігезно, – запевнив його Туз. – Але я називатиму тебе містером Кітоном, якщо хочеш. – Він замовк, а тоді навмисне додав: – Так само як Вони.

– Ні, – одразу заперечив Бастер, – усе гаразд. Якщо це не образа, хай буде.

– Звісно ж ні, – сказав Туз. – Ну, спробуй. Дрібка цієї хуйні, і ти до самого світанку співатимеш «Гей-го, гей-го, на роботу ми йдемо»[166].

Бастер ще раз обдарував його похмурим підозріливим поглядом, а тоді занюхнув кокаїн, який йому запропонував Туз. Він закашлявся, тоді долонею затулив ніс. Слізливими очима озлоблено зиркнув на Туза.

– Воно пече!

– Лише перший раз, – радісно запевнив його Туз.

– Все одно, я щось нічого не відчуваю. Тому досить тут грати дурня і ходімо вантажити той динаміт у фургон.

– Уперед і з піснею, тату.

Менше десяти хвилин знадобилося на те, щоб повантажити ящики. Після того як вони заклали останній, Бастер зауважив:

– Може, та твоя штука якось і впливає. Можна мені ще трішки?

– Звісно, тату, – вишкірився Туз. – Я з тобою.

Вони зашпилились і подалися назад до міста. Бастер кермував і тепер був схожий не на батька Зіппі, а на містера Жабу з «Вітру у вербах» Волта Діснея. В очах голови ради міських виборних загорілося нове шалене сяйво. Неймовірно, наскільки швидко збентеження вилетіло йому з голови: тепер Бастерові здавалося, що він чітко розуміє, що Вони задумали – кожен план, кожну змову, кожну махінацію. Він розповідав про все це Тузові, поки той сидів позаду, схрестивши ноги, під’єднуючи таймери «Готпойнт» до підривних капсулів. На якийсь час Бастер зовсім забув про Алана Пенґборна, Їхнього призвідника. Його заворожила думка про те, щоб підірвати Касл-Рок – чи принаймні якомога більшу його частину – до дідькової матері.

Тузова повага переросла в міцне захоплення. Старий пердун божевільний, а Туз любив божевільних, завжди любив. З ними він почувався невимушено. І, як і в більшості людей під час першого кокаїнового кайфу, розум старого тата блукав по інших планетах. Йому просто несила було заткнутися. Усе, що Тузові доводилося говорити, – це «Ага», «Правильно кажеш, тату» і «Та, бля, сто пудів, тату».

Кілька разів він ледь не назвав Кітона містером Жабою замість тата, але встигав припнути язика. Назвати цього мужика містером Жабою – дуже погана ідея.

Вони проїхали до Олов’яного моста, коли Алан перебував ще за три милі від нього, і вийшли під рясний дощ. Туз у відділенні під лавкою фургона знайшов ковдру і накрив нею купу динаміту й оснащених капсулями таймерів.

– Допомога потрібна? – нервово запитав Бастер.

– Краще я з цим сам розберуся, тату. Бо ще впадеш у потік, а я купу часу витрачу, щоб тебе звідти дістати. Ти слідкуй поки за обстановкою, добре?

– Гаразд. Туз… може, спочатку ще трохи занюхнемо твого кокаїну?

– Поки що ні, – поблажливо відмовив Туз і поплескав Бастера по м’ясистому плечу. – Та хєрь майже зовсім чиста. Згоріти хочеш?

– Я – ні, – заперечив Бастер. – Усе інше хай горить, але я – ні.

Він дико заіржав. Туз приєднався до нього.

– Нормально так веселимося нині, нє, тату?

Бастер з подивом визнав, що так і є. Його депресія після того, як Міртл… після того, як із Міртл стався нещасний випадок… тепер, здавалося, була багато років тому. Він відчував, що вони з його чудовим другом Тузом Мерріллом загнали Їх саме туди, куди й хотіли, – прямісінько на долоню спільної руки.

– Ще б пак, – погодився він і спостерігав за тим, як Туз спускається мокрим трав’янистим берегом біля моста, притискаючи до живота обгорнутий ковдрою пакунок із динамітом.

Під мостом було відносно сухо, хоч це й особливо не важило: динаміт і підривні капсулі водонепроникні. Туз поклав пакунок у «лікоть» між двома підпірками, після чого під’єднав підривний капсуль до динаміту, вставляючи дроти – кінці вже обчищені, дуже зручно – в одну з паличок.

Він прокрутив великий білий циферблат на відмітку 40. Той почав клацати.

Туз виповз і зіп’явся слизьким берегом.

– Ну що? – збуджено запитав Бастер. – Як думаєш, рвоне?

– Рвоне, – запевнив його Туз і сів у фургон. Він промок до нитки, але не зважав на це.

– А що, як Вони знайдуть? Якщо вони від’єднають дроти ще до того…

– Тату, – перебив його Туз. – Ти послухай хвилинку. Висунь голову за двері й послухай.

Бастер так і вчинив. Поміж розкотами грому вчувалися наче слабкі крики й вигуки. А тоді він чітко почув тихий, проте лункий тріск пістолетного пострілу.

– Містер Ґонт Їх відволікає, – пояснив Туз. – Він дуже хитровиїбаний жук. – Він насипав кокаїну собі в ложбинку для понюшки, шпильнув, тоді простягнув долоню Бастерові під ніс. – Чуєш, тату, зроби паузу – випий «міллер».

Бастер опустив голову й нюхнув.

Вони минули міст приблизно за сім хвилин до того, як по ньому проїхав Алан Пенґборн. Під мостом чорна позначка на таймері пересунулася на 30.

6

Туз Меррілл і Денфорт Кітон – він же Бастер, тато Зіппі, Жаба з Жабиних хоромів – повільно котили по Мейн-стріт під рясним дощем, наче Санта і його помічник, то там, то сям лишаючи пакуночки. Двічі повз них із ревом проїжджали автівки поліції штату, але жодного разу ніхто не звернув увагу на начебто черговий телевізійний фургон. Як Туз і сказав, містер Ґонт Їх відволікає.

Вони залишили таймер і п’ять паличок динаміту під дверима похоронного залу Семюелса. Поруч стояла перукарня. Туз обгорнув лікоть ковдрою і вгатив ним по скляній панелі дверей. Він вельми сумнівався, що перукарня оснащена сигналізацією… або що поліція взагалі на це відреагує, якщо так. Бастер подав йому свіжоприготовлену бомбу – за допомогою дроту з відділень під лавками вони надійно прикріпляли таймери й підривні капсулі до динаміту, – і Туз кинув її через дірку в дверях. Вони подивилися, як бомба прокотилася під крісло № 1, а таймер показав 25.

– Тут більше поголитися не вдасться, тату, – видихнув Туз, і Бастер задихано розреготався.

Тоді вони розділилися: Туз кинув пакунок у «Ґалаксію», поки Бастер ховав інший під нічне віконце видачі в банку. Коли вони під невпинним дощем повернулися до фургона, небо розрізала блискавка. З неземним ревом у потік Касл повалився в’яз. Якийсь час вони постояли на тротуарі, витріщаючись у тому напрямку, обоє з думкою, що динаміт під мостом вибухнув на двадцять хвилин раніше, хоча язиків полум’я видно не було.

– Думаю, то була блискавка, – сказав Туз. – Мабуть, у дерево вцілила. Давай далі.

Коли вони рушили, цього разу з Тузом за кермом, поруч проїхав Аланів універсал. Під зливою жоден із водіїв не впізнав іншого.

Вони під’їхали до «Закусочної Нен». Туз вибив скло дверей ліктем, і вони залишили динаміт із таймером, заведеним на 20 хвилин, усередині, біля касової стійки. Коли виїжджали, спалахнула неймовірно яскрава іскра блискавки, і всі вуличні ліхтарі згасли.

– Електроенергія! – радісно скрикнув Бастер. – Електрику вирубило! Фантастика! Тепер поїхали в муніципалітет! Підірвемо його к єбєній фєні!

– Тату, там дохеріща копів! Ти їх що, не бачив?

– Вони за своїми ж хвостами бігають, – нетерпляче переконував Бастер. – А як почнеться дійство, то бігатимуть за ними вдвічі скоріше. Як на те пішло, зараз темно, тому можемо пробратися через залу суду з іншого боку. Мій універсальний ключ ці двері також відмикає.

– Та в тебе яйця тигра, тату. Ти про це знав?

Бастер напружено всміхнувся.

– У тебе теж, Туз. У тебе теж.

7

Алан заїхав на одне зі скісних місць для стоянки перед «Необхідними речами», вимкнув двигун універсала і просто якийсь час посидів, дивлячись на крамницю містера Ґонта. Тепер на вітрині висіла нова табличка:

ВІД ВАС ПРИВІТ А ВАМ – ПРОЩАЙ ПРОЩАЙ ПРОЩАЙ НЕВІДЬ-ЧОМУ ВІД ВАС ПРИВІТ А ВАМ – ПРОЩАЙ[167].

Наче неон, постійно спалахували блискавки, від чого вітрина була схожа на порожнє мертве око.

Проте глибокий інстинкт підказував, що хоч «Необхідні речі» зачинені й тихі, можливо, там не порожньо. Може, містер Ґонт і покинув місто серед усього цього рейваху – під час розлютованої бурі, коли копи бігають, наче курчата з відрубаними головами, це було б зовсім неважко. Але образ містера Ґонта, що сформувався в Алановій голові під час довгої шаленої поїздки з лікарні в Бриджтоні, скидався на заклятого ворога Бетмена – Джокера. Алан вважав, що тут він має справу з чоловіком, для якого встановити реактивний клапан протилежної дії на унітаз друга – вершина гумору. І чи така людина після того, як підклала кнопку тобі на крісло чи запхала запалений сірник тобі в підошву лише для того, щоб посміятись, утекла б до того, як ти сядеш чи помітиш, що в тебе горять шкарпетки й уже чорніють холоші? Звісно ж ні. Де ж веселощі?

«Думаю, ти досі тут, – міркував Алан. – Думаю, хочеш дивитися на всі ті веселощі. Правда, курвий сину?»

Він сидів досить рівно, вдивляючись у зелений навіс магазину, намагаючись осягнути розум людини, яка запустила в рух такий складний і злобний ланцюг подій. Він надто заглибився в себе й не помітив, що автомобіль, припаркований ліворуч від нього, досить старий, хоч і має гладенький, майже аеродинамічний дизайн. Узагалі, це був «такер талісман» містера Ґонта.

«Як ти це влаштував? Стільки всього я б хотів дізнатися, але на сьогодні вистачить навіть цього єдиного. Як тобі вдалося це зробити? Як тобі вдалося дізнатися стільки всього так швидко?»

«Браян сказав, що містер Ґонт насправді зовсім не людина».

Удень Алан підняв би на сміх цю думку, так само як висміяв би те, що амулет Поллі може мати якісь надприродні сили зцілення. Але сьогодні, опинившись під скаженою долонею бурі, пильно вдивляючись у вітрину, що зорила порожнім мертвим оком, він відчув у цій думці певну незаперечну похмуру силу. Він пригадав день, коли прийшов до «Необхідних речей» із конкретним наміром познайомитися й поговорити з містером Ґонтом, і дивне відчуття, що охопило його, коли він зазирав у вітрину, склавши долоні з боків обличчя, щоб не відблискувало. Тоді він відчував, що за ним спостерігають, хоча було очевидно, що магазин порожній. І не лише це. Він відчував, що спостерігач там лихий, сповнений ненависті. Відчуття було таке сильне, що на мить Алан дійсно сплутав власне відображення з неприємним (і напівпрозорим) обличчям іншої людини.

Наскільки сильним було те відчуття… наскільки ж сильним.

Алан раптом пригадав іще дещо. Бабуся говорила йому, коли був малим: «Голос диявола слухати приємно».

«Браян сказав…»

Як містер Ґонт отримав стільки знань? І навіщо, заради Бога, йому знадобилася така глушина, як Касл-Рок?

«…що містер Ґонт насправді зовсім не людина».

Алан раптом схилився і почав обмацувати підлогу універсала з пасажирського боку. Спочатку здалося, що те, що він шукає, десь зникло – випало з машини, коли пасажирські дверцята були відчинені; а тоді пальці натрапили на металевий вигин. Просто закотилося під сидіння, оце й усе. Він видобув предмет, підняв його… і голос депресії, не чутний, відколи він покинув палату Шона Раска (чи, може, просто в Алана було забагато справ, щоб іще його слухати), заговорив гучним і тривожно радісним тоном:

«Привітулі, Алане! Здоров! Мене довго не було, вибачай, але я вже тут, добре? Що там у тебе? Банка горіхів? Нєа, воно лиш має такий вигляд, але насправді всередині не те, правда? Це останній прикол, який Тодд купив у коричневій крамниці приколів, так? Фальшива банка з сумішшю горіхів “Жуй-смакуй”, а всередині зелена змія – гофрований папір, обгорнутий навколо пружини. І коли він приніс цю штуку тобі, світячись очима, з великою дурнуватою усмішкою на обличчі, ти сказав йому покласти ту дурноту на місце, правда? І коли його обличчя поникло, ти вдав, що не помітив, ти сказав йому… давай подивимося. ЩО ти йому сказав?»

– Що у дурня гроші недовго в кишені лежать, – похмуро промовив Алан. Він крутив банку в руках, розглядав її, пригадуючи обличчя Тодда. – Ось що я йому сказав.

«Ооооо, таааак, – погодився голос. – Як про таке забути? І ти ще щось хочеш про підлість говорити? Йобен-бобен! Добре, що ти мені нагадав! Добре, що ти нам ОБОМ нагадав, правда? Лиш Енні врятувала тоді ситуацію – сказала, щоб ти йому дозволив. Вона сказала… ну, подивимося. ЩО ж вона сказала?»

– Сказала, що це трішки смішно, як Тодд на мене схожий, і що дитинство буває лише раз у житті.

Алан хрипів, його голос тремтів. Він знову почав плакати, ну й чому ні? Чому, блядь, ні? Старий біль повернувся, обертаючись навколо щемкого серця, ніби брудна ганчірка.

«Болить, правда? – запитав голос депресії – винуватий самоненависний голос – зі співчуттям, яке, на думку Алана (іншої частини Алана), було зовсім липовим. – Болить занадто, ніби живеш усередині пісні кантрі-енд-вестерн про те, як зіпсувалась любов чи повмирали добрі діти. Усе, що так сильно ранить, не може давати нічого доброго. Запхай назад у бардачок, друже. Забудь про це. Наступного тижня, коли цей дурдом закінчиться, обміняєш цей універсал і не вийматимеш ту фальшиву банку горіхів звідти. А що? Це ж такий дешевий розіграш, що сподобається лише дитині або такому, як Ґонт. Забудь про це. Забудь…»

Алан обірвав голос посеред цієї тиради. До цього моменту він не знав, що здатен на таке, і це приємне знання, що може виявитися корисним у майбутньому… це якщо в нього буде майбутнє. Він уважніше подивився на банку, обертаючи її туди й сюди, наче вперше взявся її розглядати, уперше бачачи не дурнувату пам’ятку про свого втраченого сина, а інструмент омани, як і його порожня чарівна паличка, шовковий циліндр із подвійним дном або фокус із квіткою-складанкою, що досі ховався в нього під ремінцем годинника.

Магія – чи ж не в цьому вся суть? Підла магія, звичайно, магія не для того, щоб людям забивало дух і вони сміялись, а для того, щоб вони перетворювалися на злих некерованих биків, але це все одно магія. А яка основа будь-якої магії? Омана. Це п’ятифутова змія, схована в банці горіхів… або, подумав він, згадуючи Поллі, хвороба, що має вигляд лікування.

Алан відчинив дверцята, і коли вийшов під ревний дощ, то стискав у лівиці фальшиву банку від горіхів. Тепер, трішки відійшовши від небезпечної приваби сентиментальності, Алан пригадав спротив купівлі цієї речі з чимсь схожим на ошелешення. Усе життя його приваблювала магія, і, звісно, дитиною він би був зачарований старим добрим фокусом «змія в банці з-під горіхів». То ж чому він так непривітно розмовляв із Тоддом, коли хлопчик хотів купити цю річ, а тоді вдав, що не помітив образи малого? Це заздрість через Тоддові молодість і ентузіазм? Нездатність пригадати дивовижі в різних незначних речах? Що?

Він не знав. Знав лише, що це саме такий фокус, який містер Ґонт зрозуміє, і зараз він хотів мати його при собі.

Алан нахилився назад до машини, узяв ліхтарик з маленької коробки з перемішаними інструментами, що лежала на задньому сидінні, тоді пройшов повз ніс «такера талісмана» містера Ґонта (досі не помічаючи його) під навіс «Необхідних речей».

8

Що ж, ось я й тут. Нарешті я тут.

Серце в грудях Алана лупило щосили, але рівним ритмом. У голові ніби поєдналися обличчя його сина, дружини і Шона Раска. Він ще раз зиркнув на табличку на вітрині, після чого смикнув двері. Ті були замкнені. Брезентовий навіс тремтів і шарпався під пронизливим вітром.

Він був заховав банку «Жуй-смакуй» собі за пазуху сорочки. А зараз торкнувся її й відчув, що вона дарує якесь невимовне, але цілком реальне заспокоєння.

– Добре, – бурмотнув Алан. – Хто не заховався, я іду шукати.

Він обернув ліхтарик і руків’ям вибив діру в склі. Уже зіщулився в очікуванні сигналізації, однак вона не залунала. Або Ґонт її вимкнув, або тут і нема ніякої сигналізації. Він потягнувся через зазублену діру й узявся за дверну ручку всередині. Вона повернулась, і вперше Алан Пенґборн увійшов у «Необхідні речі».

Перше, що його вразило, – це запах. Глибокий, нерухомий і порохнявий. То був запах не нового магазину, а місця, куди не навідувалися кілька місяців, якщо не років. Тримаючи пістолет у правиці, він світив ліхтариком у лівиці. Світло вихоплювало голу підлогу, голі стіни й кілька скляних шафок. Шафки були порожні, увесь товар щез. Усе вкривала товста ковдра пилюки, на якій не виднілося жодних слідів.

«Тут уже дуже давно нікого не було».

Але як же це взагалі можливо, якщо він цілий тиждень бачив, як люди заходять сюди і звідси виходять?

«Бо він зовсім не людина. Бо голос диявола слухати приємно».

Алан зробив ще два кроки, ліхтариком освітлюючи порожній простір, вдихаючи сухий музейний пил, що висів у повітрі. Озирнувся й побачив власні сліди в пилу. Він посвітив ліхтариком знову на приміщення магазину, перевів його справа ліворуч, уздовж шафи, що також слугувала містерові Ґонту касовою стійкою… і зупинився.

Там стояв касетний відеопрогравач/записувач, біля портативного телевізора «Соні» – однієї з моднячих моделей, з круглим, а не квадратним екраном, а корпусом червоним, як пожежна машина. Навколо телевізора було обмотано кабель. І ще дещо лежало зверху на відеопрогравачі. Під світлом ліхтарика здавалося, що це книжка, проте Алан так не думав.

Він підійшов і спочатку посвітив на телевізор. Той був густо вкритий пилюкою, як і підлога та скляні шафки. Кабель, обкручений навколо нього, – коаксіальний кабель зі з’єднувачами на обох кінцях. Алан перевів ліхтарик на річ зверху на програвачі, не книжку, а відеокасету в чорному футлярі без позначок.

Поруч лежав запилюжений бізнес-конверт. Спереду на конверті було написано

УВАГА, ШЕРИФЕ АЛАНЕ ПЕНҐБОРН.

Він поклав пістолет і ліхтарик на скляну стійку, взяв конверт, розкрив його й витягнув аркуш. Тоді знову взяв ліхтарик і націлив потужне коло світла на коротке надруковане повідомлення.

Шановний шерифе Пенґборн.

На цей момент ви вже виявили, що я досить особливий підприємець – того рідкісного штибу, які дійсно намагаються пропонувати «щось для всіх». Шкодую, що нам так і не вдалося зустрітися віч-на-віч, але, сподіваюся, ви зрозумієте, що така зустріч була б вельми нерозумною затією – принаймні з моєї точки зору. Ха-ха! Але я залишив вам дещо, і воно, думаю, дуже вас зацікавить. Це не подарунок – я зовсім не Санта-Клаус, і ви, думаю, з цим погодитесь, – але всі в цьому місті запевнили мене, що ви людина чесна, тому, гадаю, заплатите бажану ціну. Ціна передбачає також маленьку послугу… послугу, яка у вашому випадку радше добра справа, а не розіграш. Думаю, сер, що в цьому ви зі мною погодитеся.

Знаю, що ви довго й марудно загадувалися, що ж трапилося під час останніх митей життя вашої дружини і молодшого сина. Думаю, зовсім скоро ви отримаєте відповіді на всі ці питання.

Повірте, я бажаю вам лише добра,

лишаюся ваш вірний і покірливий слуга

Ліленд Ґонт

Алан повільно відклав папір.

– Мудак! – бурмотнув він.

Він знову посвітив ліхтариком навколо й побачив, що кабель відеопрогравача тягнеться вздовж шафки й закінчується вилкою, яка лежить на підлозі за кілька футів від найближчої розетки. Що, в принципі, не створювало проблем, оскільки електроенергії все одно немає.

«Але знаєте що? – подумав Алан. – Не думаю, що це має значення. Не думаю, що це взагалі має хоч якесь значення. Мені здається, якщо я підключу кабель до пристрою, вставлю вилку в розетку, а касету в програвач, усе чудово працюватиме. Бо він ніяк не міг би спричинити те, що спричинив, і знати те, що знає… якщо він людина. Голос диявола слухати приємно, Алане, і що б ти не робив, не можна дивитися те, що він тобі залишив».

І все одно він знову відклав ліхтарик і підняв коаксіальний кабель. Роздивився його, тоді нахилився і вставив у відповідне гніздо позаду телевізора. Банка «Жуй-смакуй» почала вислизати з-під сорочки. Алан ухопив її спритною рукою, перш ніж банка впала, і поставив на скляну шафку біля відеопрогравача.

9

Норріс Ріджвік був на півдорозі до «Необхідних речей», коли раптом вирішив, що це божевілля з його боку – набагато більше, ніж те, яке він уже встиг пережити, – їхати розбиратися з містером Ґонтом самотужки.

Він зірвав мікрофон із зубців.

– База, я машина-два, – промовив він. – Це Норріс, як чути?

Він відпустив кнопку. Не почулося нічого, окрім огидного вереску шуму. Око бурі вже прямо над Роком.

– Сука, – лайнувся він і повернув у бік муніципалітету.

Можливо, Алан там, а якщо ні, йому хтось скаже, де Алан. Алан знатиме, що робити… і навіть якщо ні, Алан мусить почути його признання: це він порізав шини Г’ю Прістові й відправив чоловіка на смерть просто тому, що він, Норріс Ріджвік, хотів мати вудку «Бейзен», як у його старого татка.

Норріс прибув до муніципалітету, коли таймер під мостом стояв на позначці 5, і припаркувався одразу позаду яскраво-жовтого фургона. Фургона телебачення, судячи з вигляду.

Він виліз із машини під рясним дощем і кинувся в шерифську управу, щоб знайти Алана.

10

Поллі махнула вантузом на павука, що огидно зіп’явся на задні ніжки і цього разу він не відсахнувся. Волохаті передні лапки стиснули держак, а долоні Поллі вереснули в агонії, коли істота перенесла свою дрожливу вагу на гумовий кінець. Хватка Поллі ослабла, вантуз опустився, і павук раптом почав шкребтися вгору держаком, наче товстун-канатоходець.

Поллі хапнула повітря й закричала, коли передні лапи істоти опустилися їй на плечі, ніби руки якогось безсоромного негідного лотаріо[168]. Мляві очі павука подивилися їй у вічі. Ікластий рот розкрився, і вона відчула віддих – сморід гірких спецій і гнилого м’яса.

Вона відкрила рот для крику. Одна ніжка полізла всередину. Грубі гидотні волосинки гладили їй губи та язик. Павук завзято пхинькав.

Поллі переборола перший інстинкт виплюнути ту жахливу пульсівну річ. Вона відпустила вантуз і вхопила павука за ніжку. Разом з тим щосили вкусила іншу, зціплюючи щелепи. Щось хруснуло, мов ціла пригорща льодяників «Лайф Сейверз», і рот їй заповнив холодний гіркий присмак, наче давній чай. Павук скрикнув від болю й подався назад. Волосинки жорстко прослизнули Поллі через кулак, але вона стиснула болючі руки навколо його ніжки, щоб той не втік… і повернула її, ніби намагаючись відірвати стегенце індички. Почувся різкий хрящовий звук розриву. Павук знову заслинено заверещав від болю.

Істота спробувала вирватися. Випльовуючи гірку чорну рідину, що наповнила її рот, знаючи, що їй іще довго, дуже довго доведеться позбуватися того смаку, Поллі смикнула павука до себе. Якась віддалена її частина захоплювалася такою демонстрацією сили, але інша частина все чудово розуміла. Вона боїться, їй гидко, але перш за все вона зла.

«Мене використали, – незв’язно подумала вона. – Я продала Аланове життя за оце! За цю тварюку!»

Павук спробував угризтися в неї іклами, але його задні лапки втратили слабкий контакт із держаком вантуза, і він би впав… якби Поллі дозволила йому впасти.

Вона не дозволила. Затиснула гаряче розбухле тільце собі між передпліччями й натиснула. Піднесла павука вгору, і тепер він дриґався над нею, смикаючись і зачіпаючи лапками повернуте вгору обличчя. З тіла почали витікати сік і чорна кров, збігаючи пекучими ручаями їй по руках.

– БІЛЬШЕ НІКОЛИ! – заверещала Поллі. – НІКОЛИ! НІКОЛИ! НІКОЛИ!

Вона кинула його. Павук полетів на стіну за ванною й бризнув згустками іхору. Якийсь час він висів на стіні, приклеївшись власними тельбухами, а тоді зі слизьким стукотом упав у ванну.

Поллі знову схопила вантуз і кинулася до ванни. Вона почала лупити істоту, наче мишу мітлою, але це не діяло. Павук лише трусився й намагався відповзти, дряпаючись по гумовому килимку для душу з малюнком жовтих маргариток. Поллі забрала вантуз, обернула його – і щосили опустила вниз держаком, наче списом.

Вона поцілила прямісінько по центру тіла огидного покруча й наколола його на держак. Почувся гротескний звук удару, а тоді черево павука розверзлося й нутрощі вивалилися на килимок разом зі смердючою кров’ю. Павук шалено сіпався, безнадійно метляючи ніжками навколо кола, яким вона прохромила йому серце… а тоді врешті-решт завмер.

Поллі відійшла назад, заплющила очі й відчула, як світ пливе. Вона вже почала втрачати свідомість, коли в неї в голові, наче римська свіча, спалахнуло Аланове ім’я. Поллі стиснула долоні в кулаки й щосили склала їх разом, кісточка до кісточки. Біль був яскравий, несподіваний і колосальний. Світ повернувся до неї холодним спалахом. Вона розплющила очі, підійшла до ванни й зазирнула всередину. Спочатку подумала, що там узагалі нічого нема. А тоді біля гумової накладки вантуза побачила павука. Він був не більший за ніготь на її мізинці і цілком мертвий.

«Усе інше навіть не сталося. Це все твоя уява».

– Ще й як, нахер, сталося, – промовила Поллі тонким тремтячим голосом.

Але важливим був не павук. Алан – от хто важливий, Алан у страшній небезпеці, і все через неї. Їй потрібно його знайти, і зробити це ще до того, як стане пізно.

Якщо вже не пізно.

Вона піде в шерифську управу. Там їй хтось пояснить, де…

«Ні, – озвався голос тітки Евві в голові. – Там – ні. Якщо підеш туди, буде запізно. Ти знаєш, куди йти. Ти знаєш, де він».

Так.

Так, звісно, знає.

Поллі кинулася до дверей, і в голові, ніби нічний метелик, лопотіла лиш одна думка: «Господи, прошу тебе, тільки б він нічого не купив. О Боже, будь ласка, будь ласка, будь ласка, не дай йому нічого купити».

Розділ двадцять третій

1

Таймер під мостом потоку Касл, також відомим серед мешканців Рока ще з незапам’ятних часів як Олов’яний міст, досягнув позначки 0 о 19:38 увечері вівторка, 15 жовтня року Божого 1991-го. Дрібний спалах електрики, що мав активувати дзвінок, облизав голі дроти, якими Туз обгорнув кінці дев’ятивольтних батарейок, які живили пристрій. Дзвінок справді задзвонив, але його – і решту таймера – проковтнуло за частку секунди, у спалаху світла, коли електрика привела в дію підривний капсуль, а той, своєю чергою, – динаміт.

Лише кілька людей у Касл-Року помилково сприйняли вибух динаміту за грім. Грім лунав у небі важкою артилерією, а це був грандіозний розрив пострілу з гвинтівки. Південний кінець старого моста, збудованого не з олова, а зі старого іржавого заліза, зірвався з берега на присадкуватому клубку вогню. Він здійнявся футів на десять у повітря, перетворюючись на дещо скошений схил, а тоді повалився з гірким хрускотом ламаного цементу й стуком-грюком металу. Північний кінець моста відірвався, і вся маса перекошено повалилася в потік Касл, наразі повноводний як ніколи. Південний кінець влігся на в’язі, зваленому блискавкою.

На Касл-авеню, де католики й баптисти – і десь із десяток поліцейських штату – досі не завершили свою напружену дискусію, бійня припинилась. Учасники й учасниці витріщилися на вогняну квітку, що розпустилася з боку потоку Касл. Альберт Джендрон і Філ Берґмаєр, які завзято пригощали одне одного лише кілька секунд тому, тепер стояли поруч і спостерігали заграву. Кров стікала Альбертові по обличчі з рани на лівій скроні, а Філова сорочка була майже зовсім подерта.

Неподалік Нен Робертс усілася зверху на отця Бріґгема, ніби дуже велика (і, в її уніформі офіціантки, дуже біла) хижачка. Вона раз за разом піднімала голову всечесного отця за волосся й гатила нею об тротуар. Неподалік лежав преподобний Роуз, без тями внаслідок відправи отця Бріґгема.

Генрі Пейтон, який відтоді, як приїхав, уже втратив зуб (не кажучи вже про втрату будь-яких ілюзій, що в нього були про релігійну гармонію в Америці), завмер, стягуючи Тоні Міслабурскі з баптистського диякона Фреда Меллона.

Вони всі завмерли, ніби діти під час гри в «Море хвилюється раз».

– Господи Боже, то ж міст, – пробурмотів Дон Гемпгілл.

Генрі Пейтон вирішив скористатися затишшям. Він відкинув Тоні Міслабурскі вбік, склав долоні навколо пораненого рота й рикнув:

– Так, всі! Це поліція! Я вам наказую…

А тоді криком розродилася Нен Робертс. Вона багато років викрикувала замовлення на кухню своєї закусочної і звикла, щоб її було чутно, який би гамір навколо не панував. Тут, безперечно, її голос завиграшки заглушував Пейтонів.

– КЛЯТІ КАТОЛИКИ ПІДРИВАЮТЬ УСЕ ДИНАМІТОМ! – просурмила вона.

Тепер учасників було менше, але вони надолужували це своїм злим ентузіазмом.

За кілька секунд після крику Нен товкотнеча продовжилася, розширившись на кілька десятків дрібних сутичок на п’ятдесятиярдовому відрізку залитої дощем авеню.

2

Норріс Ріджвік увірвався в шерифську управу за кілька секунд до того, як упав міст. Він дер горлянку:

– Де шериф Пенґборн? Мені потрібен шериф Пе…

Він спинився. Окрім Сітона Томаса й одного штатівського копа, що, схоже, не досяг потрібного віку для того, щоб пити пиво, в офісі нікого не було.

Куди всі, нахер, поділися? На вулиці, здавалося, безладно припарковано тисяч шість автомобілів поліції штату, а ще незліченна кількість інших автомобілів усіх можливих барв і форм. Одним з них був його ж «фольксваґен», який би завиграшки здобув блакитну стрічку за безладність, якби такі вручали. Авто досі лежало на боці, там, де Бастер його перекинув.

– Господи! – скрикнув Норріс. – А де всі?

Поліцейський штату, якому, мабуть, ще навіть пиво не продавали, роздивився Норрісову уніформу, після чого сказав:

– Там на вулиці вище якась сутичка відбувається – християни проти канібалів чи якась така фігня. Я тут слідкую за ситуацією і диспетчерую, але з тією бурею я ніфігушечки не можу ні передавати, ні отримувати. – Він похмуро запитав: – А ви хто?

– Заступник шерифа Ріджвік.

– А, ну я Джо Прайс. Слухайте, заступнику, що у вас взагалі за місто тут таке? Усі наче подуріли наніц.

Норріс проігнорував його й підійшов до Сітона Томаса. Колір обличчя в того був брудно-сірий, а дихав він із помітною важкістю. Зморщена долоня недвозначно притискалася до грудей.

– Сіте, де Алан?

– Без поняття, – промовив Сіт і подивився на Норріса втомленими переляканими очима. – Щось зле діється, Норрісе. Реально зле. По всьому місту. Телефони не працюють, а так не має бути, бо більшість ліній зараз під землею. Але знаєш що? Я навіть радий, що вони не працюють. Радий, бо я й не хочу знати.

– Тобі в лікарню треба, – промовив Норріс, стурбовано дивлячись на старого.

– В Канзас мені треба, – замріяно зауважив Сет. – А поки що я просто сидітиму тут і чекатиму, доки не закінчиться. Я не….

І тут вибухнув міст, перебиваючи його, – гучний постріл шуму розірвав ніч, ніби кіготь.

– Боже! – в унісон скрикнули Норріс і Джо Прайс.

– Ага, – промовив Сіт Томас утомленим, зляканим, буркотливим і нездивованим тоном, – думаю, вони підірвуть усе місто. Мабуть, це наступний крок.

І раптом, на превеликий шок присутніх, старий заплакав.

– Де Генрі Пейтон? – закричав Норріс на поліцейського Прайса.

Той його проігнорував. Він біг до дверей подивитися, що ж вибухнуло.

Норріс перевів погляд на Сітона Томаса, але той похмуро вдивлявся в простір, по обличчі йому стікали сльози, а долоня так і лежала посередині грудей. Норріс попрямував за поліцейським Джо Прайсом і віднайшов його на стоянці біля муніципалітету, де сам колись, тисячу років тому, виписав штраф на червоний «кадиллак» Бастера Кітона. Стовп згасимого вогню чітко виділявся на тлі дощової ночі, і від його сяйва обидва бачили, що моста через потік Касл уже нема. Світлофор у дальньому кінці міста впав на вулицю.

– Матір Божа, – благоговійним голосом промовив Прайс. – Який же я радий, що це не моє місто.

Від вогню в нього на щоках виросли троянди, а в очах з’явилися жаринки.

Норрісова потреба знайти Алана стала нагальнішою. Він вирішив, що краще податися до авто й спочатку знайти Генрі Пейтона – якщо там десь відбувається велика сутичка, це мало б бути неважко. Може, й Алан також там.

Він уже майже перетнув тротуар, коли спалах блискавки показав йому дві постаті, що дріботіли з-за рогу будівлі суду біля муніципалітету. Здавалося, вони націлені на яскраво-жовтий фургон теленовин. Стосовно одного він не був упевнений, але другу постать – тлусту й трішки кривоногу – сплутати з кимсь було б важко. То був Денфорт Кітон.

Норріс ступив два кроки праворуч й приклався спиною до цегляної стіни біля устя провулку. Він дістав свій табельний револьвер. Підняв його на рівні плечей, стволом націлившись у дощове небо, і надривно закричав:

– АНІ РУШ!

3

Поллі здала назад автомобілем по під’їзній доріжці, увімкнула лобові склоочисники й повернула ліворуч. До болю в долонях приєднався глибокий важкий вогонь у передпліччях, де на шкіру пролилася павуча брудота. Вона якось отруїла Поллі, і отрута, здавалося, повільно проникає вглиб тіла. Але часу цим перейматися не було.

Вона наближалася до знака «стоп» на перехресті Лорел і Мейн, коли вибухнув міст. Поллі відсахнулася від оглушливого пострілу і якийсь час очманіло спостерігала за яскравим згустком полум’я, що здійнявся над потоком Касл. На мить побачила краноподібний силует самого моста чорними кутами на тлі напруженого світла, а тоді його огорнув вогонь.

Вона повернула ліворуч на Мейн у напрямку «Необхідних речей».

4

Одного разу Алан Пенґборн призначив себе режисером домашніх фільмів – він і гадки не мав, скількох людей до сліз утомив смиканими відео, проєктованими на повішене у вітальні простирадло, на яких його діти в підгузках непевно пересувалися по кімнаті, Енні їх купала, відбувалися дні народження та сімейні прогулянки. На всіх цих відео люди махали руками й кривлялися в камеру. Таке враження, наче було якесь неписане правило: коли хтось націлює на тебе відеокамеру, мусиш помахати, скорчити гримасу або те й інше. Якщо ні, тебе можуть заарештувати за вмисну байдужість, що тягне за собою покарання до 10 років, які потрібно провести, переглядаючи нескінченні плівки зі СМИКАНИМИ домашніми відео.

П’ять років тому він переключився на відеокамеру, що була і дешевша, і простіша… і замість того щоб замахувати людей до нестями по десять-п’ятнадцять хвилин, що складало тривалість трьох-чотирьох котушок восьмиміліметрової плівки, їх можна було замахувати годинами, навіть не вставляючи свіжої касети.

Саме таку касету він витягнув з коробочки й подивився на неї. Жодних позначок не було. «Нормально, – подумав він. – Цілком нормально. Мені просто доведеться самотужки дізнатися, що на ній, так?» Рука потягнулася до кнопки «УВІМК» на відеопрогравачі… а тоді Алан завагався.

Суміш із облич Тодда, Шона і його дружини зненацька щезла. Натомість виникло пополотніле, шоковане обличчя Браяна Раска, яким він його бачив щойно сьогодні вдень.

«Ти маєш дуже нещасний вигляд, Браяне».

«Так, сер?»

«“Так, сер” означає, що ти нещасний?»

«Так, сер… і якщо ви натиснете ту кнопку, також будете нещасним. Він хоче, щоб ви це подивились, але не тому, що робить вам послугу. Містер Ґонт не робить послуг. Він хоче вас отруїти, оце й усе. Так, як отруїв усіх інших».

І все одно він мусить подивитися.

Пальці торкнулися кнопки, погладили гладеньку квадратну форму. Алан зупинився й роззирнувся. Так, Ґонт досі тут. Десь. Алан відчував його – масивна присутність, одночасно зловісна й оманлива. Він згадав записку, яку залишив містер Ґонт. «Знаю, що ви довго й марудно загадувалися, що ж трапилося під час останніх митей життя вашої дружини й молодшого сина…»

«Не робіть цього, шерифе, – прошепотів Браян Раск. Алан побачив його бліде, зболене передсамогубче обличчя, що гляділо на нього понад холодильником у кошику велосипеда, холодильником, наповненим бейсбольними картками. – Нехай минуле спить. Так буде краще. І він бреше, ви ЗНАЄТЕ, що бреше».

Так. Знає. Він це знає.

І все одно він мусить подивитися.

Палець Алана натиснув кнопку.

Одразу ж спалахнув маленький зелений індикатор «ЖИВЛЕННЯ». Відеопрогравач чудово працював, хоч і без електроенергії, як Алан і очікував. Він увімкнув прекрасний червоний «соні», і за мить яскраве біле сяйво «снігу» третього каналу залило його обличчя блідим світлом. Алан натиснув кнопку «ВІДКР», і касетотримач вискочив із програвача.

«Не робіть цього», – знову зашепотів Браян Раск, проте Алан не слухав. Він вставив касету, штовхнув тримач і прислухався до механічного клацання, з яким головки торкалися плівки. Після цього глибоко вдихнув і натиснув «ВІДТВ». Яскраво-білий «сніг» на екрані змінився гладенькою чорнотою. За секунду екран набув грифельної сірості, після чого спалахнула послідовність цифр: 8… 7… 6… 5… 4… 3… 2… 1… Х.

Тоді на екрані з’явився тряский кадр із сільською дорогою, знятий на ручну камеру. На передньому плані виднівся дорожній знак, трохи не у фокусі, але все одно читабельний. «117» було вказано на ньому, хоч Алан і не потребував цієї інформації. Він проїжджав тим відрізком безліч разів і добре його знав. Упізнав сосновий гай одразу за поворотом – у той гай «скаут» і врізався, зминаючись носом навколо найбільшого дерева, беручи його в зубчасті обійми.

Але дерева на цьому кадрі не мали й сліду аварії, хоча насправді шрами на них досі видніються, якщо туди сходити подивитися (він ходив, чимало разів). Захоплення й жах мовчки пронизали Аланові кістки, коли він усвідомив – не лише з недоторканих поверхонь дерев і повороту на дорозі, але й з усіх обрисів ландшафту та всієї інтуїції в серці, – що це відео зняли в день загибелі Енні й Тодда.

Він побачить, як це сталося.

Це неможливо, і все ж таки це правда. Він зараз на власні очі бачитиме, як авто з його дружиною і сином розтрощиться.

«Вимкніть! – кричав Браян. – Вимкніть, він отруйна людина і продає отруйні речі! Вимкніть, доки не пізно!»

Проте Алан був здатний вимкнути програвач не більше, ніж зупинити власне серцебиття силою думки. Він завмер, уп’явшись очима в екран.

Тепер камера судомно повернулася ліворуч, уперед по дорозі. Якийсь час нічого не відбувалося, а тоді щось замерехтіло на сонці. То був «скаут». Він наближався. «Скаут» рухався на сосну, де він і люди всередині навіки зупиняться. «Скаут» наближався до своєї фінальної точки на землі. Він не прискорювався, не рухався нерівно. Не було жодної ознаки, що Енні втратила контроль або що є загроза його втратити.

Алан нахилився біля гулкого програвача, піт стікав йому по щоках, кров потужно лупила в скронях. Він відчував, як його починає нудити.

Це неправда. Це все підлаштовано. Він якось це влаштував. Це не вони. Усередині, мабуть, якась актриса і молодий актор, які ними прикидаються, але це не вони. Це неможливо.

Проте він знав, що це так. А що ще можна побачити на зображенні з відеопрогравача на екрані телевізора, який навіть не підключений, зате працює? Що ще, як не правду?

«Брехню! – викрикував голос Браяна Раска, але був далекий і легко ігнорований. – Брехню, шерифе, брехню! ЦЕ БРЕХНЯ!»

Тепер він уже бачив номерні знаки «скаута». 24912 В. Номерні знаки Енні.

Раптом позаду «скаута» Алан побачив ще один відблиск. Скорочуючи відстань, стрімко наближалося ще одне авто.

Надворі з монструозним рушничним ляскотом вибухнув Олов’яний міст. Алан не подивився в тому напрямку, навіть не почув цього. Кожна унція його уваги була зосереджена на екрані червоного «соні», де Енні з Тоддом наближалися до дерева, що стояло між ними і рештою їхніх життів.

Авто позаду них їхало на швидкості десь сімдесят, може, вісімдесят миль на годину. Поки «скаут» наближався до позиції оператора, друге авто – яке наразі неможливо було розпізнати – наближалося до «скаута». Енні, очевидно, також його бачила: «скаут» почав прискорюватись, але швидкість була замала. І було вже запізно.

Друге авто – лаймово-зелений «додж челленджер», припіднятий ззаду так, що ніс націлений на дорогу. Через затінені вікна можна було ледве розгледіти захисну дугу, витягнуту всередині під стелею. Задній бампер укривали наліпки «ГЕРСТ», «Ф’ЮЛЛІ», «ФРЕМ», «КВЕЙКЕР СТЕЙТ»… Хоча на касеті не було звуку, Алан ледь не чув вибухи й тріск вихлопів, що виривалися з прямоточних глушителів.

– Туз! – викрикнув він, з болем усвідомлюючи правду.

Туз! Туз Меррілл! Помста! Ну звісно! Чому він досі про це не подумав?

«Скаут» пронісся перед камерою, що повернулася праворуч за ним. Алан мав одну мить, щоб зазирнути всередину, і так, там сиділа Енні з пейслевою шаллю, яку того дня пов’язала собі на волосся, і Тодд у футболці «Зоряний шлях». Тодд визирав на авто позаду. Енні зиркала в дзеркало заднього огляду. Її обличчя він не бачив, але тіло напружено схилилося вперед, напинаючи плечовий пасок безпеки, як тятиву. Алан зміг востаннє мигцем побачити їх – дружину й сина – і частково зрозумів, що не хоче їх отак бачити, якщо змінити результат надії немає: він не хотів бачити жах їхніх останніх секунд життя.

Але шляху назад немає.

«Челленджер» стукнув «скаут». Удар був несильний, проте Енні перед тим прискорилася, тож цього вистачило. «Скаут» не вписався в поворот і з’їхав із дороги в бік гаю, де його вже очікувала велика сосна.

– НІ! – скрикнув Алан.

«Скаут» влетів у рів і вилетів з нього. Його підкинуло на два колеса, тоді опустило, після чого він із безшумним хрускотом угатився в дупло сосни. Ганчір’яна лялька з пейслевою шаллю у волоссі вилетіла через лобове скло, врізалася в дерево й відскочила в підлісок.

Лаймово-зелений «челленджер» зупинився на узбіччі.

Водійські дверцята відчинилися.

Туз Меррілл вийшов із машини.

Він дивився на руйновище «скаута», що вже ледве виднівся крізь пару, яка виринала з розірваного радіатора, і сміявся.

– НІ! – знову закричав Алан і обома руками штовхнув відеопрогравач зі скляної шафи.

Той повалився на підлогу, проте не розбився, а коаксіального кабеля не вистачило зовсім трішки, тому він вискочив. По екрану пробігла хвилька шуму, але оце й усе. Алан бачив, як Туз залізає назад у машину, не припиняючи сміятись. Тоді вхопив червоний телевізор, підняв його над головою, обернувся наполовину і метнув ним об стіну. Відбувся спалах, почувся порожній вибух, а тоді нічого, крім гулу відеопрогравача, всередині якого досі прокручувалася плівка касети. Алан копнув його, і пристрій милосердно затих.

«Їдь по нього. Він живе в Мекенік-Фоллз».

Це був новий голос. Холодний і божевільний, але в ньому звучала своя безжальна раціональність. Голос Браяна Раска зник, тепер залишився цей, що повторював одне й те ж раз за разом.

«Їдь по нього. Він живе в Мекенік-Фоллз. Їдь по нього. Він живе в Мекенік-Фоллз. Їдь по нього. Їдь по нього. Їдь по нього».

З іншого боку вулиці почулися ще два монструозні рушничні вибухи, коли майже одночасно розірвалися перукарня й похоронний зал Семюелса, відригуючи склом і горілим сміттям у небо й на вулицю. Алан не звернув на це уваги.

«Їдь по нього. Він живе в Мекенік-Фоллз».

Алан ухопив банку «Жуй-смакуй» не роздумуючи, просто тому, що приніс її з собою і тому повинен забрати. Перетнув приміщення до дверей, стираючи попередню стежку зі слідів до нерозпізнаваності, і вийшов з «Необхідних речей». Вибух для нього не важив. Обірвана палаюча діра в ряді будівель на дальньому кінці Мейн-стріт також не важила. Розсипи деревини, скла й цегли на вулиці не важили йому. Касл-Рок і всі мешканці, включно з Поллі Чалмерз, не важили йому. У нього є одна справа в Мекенік-Фоллз за тридцять миль звідси. Це йому важить. Як на те пішло, це єдине, що йому важить.

Алан обійшов до водійського боку універсала. Кинув на сидіння пістолет, ліхтарик і жартівливу банку горіхів. В уяві його долоні вже зімкнулися навколо горла Туза Меррілла й почали стискати.

5

– АНІ РУШ! – знову скрикнув Норріс. – АНІ РУШ, СТОЯТИ НА МІСЦІ!

Він подумав, що йому неабияк пощастило. Він усього за шістдесят ярдів від в’язничної камери, у яку задля безпеки й запроторить Дена Кітона. А стосовно іншого… ну, це залежатиме від того, що ж оті тут замислили, так? Вони мають вигляд не зовсім тих, які допомагають хворим і заспокоюють стражденних.

Поліцейський Прайс перевів погляд від Норріса на чоловіків, що стояли біля старомодного дощаного знака зі словами «СУД ОКРУГУ КАСЛ». Тоді знову глянув на Норріса. Туз і тато Зіппі перезирнулися. Тоді обоє почали опускати руки до руків’їв пістолетів, що випиналися понад поясами штанів.

Норріс спершу підняв дуло револьвера в небо, як його й навчили діяти в таких ситуаціях. Тепер, дотримуючись процедури, він узяв правий зап’ясток у лівий кулак і опустив револьвер. Якщо вірити книжкам, вони не усвідомлять, що ствол націлено прямісінько між ними. Кожен вважатиме, що Норріс цілить у нього.

– Руки геть від зброї, друзі-бобри. Вже!

Бастер зі своїм другом знову перезирнулися й опустили руки на боки.

Норріс швиденько зиркнув на Прайса.

– Ти, – кинув він. – Прайсе. Не хочеш мені трішки допомогти? Це якщо ти не надто втомився.

– Що ви робите? – запитав Прайс.

Голос його звучав стривожено, й було видно: Прайс не мав охоти долучатись. Усі можливі вечірні дійства, аж до знищення моста, звели його до статусу звичайного спостерігача. Видно, йому було незручно повертатися до активнішої ролі. Події розвиваються занадто швидко й серйозно.

– Арештовую цих двох мразюків, – гаркнув Норріс. – А по-твоєму, це на що, блядь, схоже?

– Оце собі заарештуй, – промовив Туз і тикнув йому фак.

Бастер зайшовся високим співучим сміхом.

Прайс нервово подивився на них, а тоді знову повернув схвильований погляд на Норріса.

– Е… а за який злочин?

Бастерів друг розсміявся.

Норріс повернув усю свою увагу на парочку і з тривогою помітив, що їхнє положення один відносно одного змінилося. Коли він їх запопав, ті стояли ледь не плечем до плеча. Тепер розійшлися ледь не на фут і продовжували розширювати дистанцію.

– Не рухатися! – ревнув він.

Вони спинилися й знову перезирнулися.

– Назад одне до одного!

Вони залишилися на місцях, стояли під рясним дощем, опустивши руки, і дивилися на нього.

– Для початку я арештовую їх за незаконну зброю! – розлючено заревів Норріс на поліцейського Джо Прайса. – А тепер дістань палець зі сраки й допоможи мені!

Це підштовхнуло Прайса до дій. Він спробував дістати свій револьвер з кобури, помітив, що захисний ремінець не відстебнуто, й почав із ним возитися. Він так і вовтузився зі зброєю, коли вибухнули перукарня й похоронний зал.

Бастер, Норріс і поліцейський Прайс повернули голову на звук. Туз – ні. Він очікував саме цього ідеального моменту. Туз дістав пістолет із-за пояса зі швидкістю майстра-скоростріла з вестернів і пальнув. Куля поцілила Норрісові в ліве плече, зачепила легеню й розтрощила ключицю. Коли Норріс помітив, що двоє чоловіків розходяться, він зробив крок назад до цегляної стіни. Тепер його на неї відкинуло. Туз вистрелив удруге, вибиваючи кратер у цеглі за дюйм від Норрісового вуха. Від рикошету здалося, ніби то якась здоровенна й дуже зла комаха.

– О Господи! – вереснув поліцейський Прайс і зі ще більшим ентузіазмом взявся смикати запобіжний ремінець.

– Вали його, тату! – крикнув Туз.

Він шкірився. Вистрелив утретє, і цього разу куля прошила гарячу канавку в лівому боці худорлявого заступника Ріджвіка, коли той упав на коліна. У небі спалахнула блискавка. Неймовірно, але Норріс досі чув, як від останнього вибуху по вулиці розлітаються цегла й деревина.

Поліцейський Прайс нарешті спромігся розстебнути ремінець над пістолетом. Він уже діставав револьвер, коли пістолет у руках Кітона зніс йому голову понад бровами. Прайса викинуло з чобіт і прибило до цегляної стіни провулка.

Норріс знову підняв пістолет. Здавалося, той важить із сотню фунтів. Стискаючи його обома руками, він націлився на Кітона. Прицілитися на нього було легше, ніж на його друга. Ба більше, Бастер щойно вбив копа, а такі речі в Касл-Року не відбуваються. Вони провінціали, можливо, але ж не варвари. Норріс натиснув гачок, й одночасно з цим Туз спробував знову в нього вистрелити.

Од віддачі Норріса відкинуло назад. Тузова куля продзижчала в повітрі, де пів секунди тому була голова заступника. Бастер Кітон також поточився назад, притискаючи долонею живіт. Крізь пальці йому текла кров.

Норріс лежав на цегляній стіні біля поліцейського Прайса, хрипко дихаючи й притискаючи долоню до пораненого плеча. «Господи, який же паршивий день видався», – подумав він.

Туз націлив на нього пістолет, а тоді передумав, принаймні тимчасово. Натомість він підійшов до Бастера і став біля нього на коліно. На північ від них, ревучи вогнем і розсипаючи граніт, вибухнула будівля банку. Туз навіть голову не повернув у той бік. Він посунув долоні старого тата, щоб краще роздивитися рану. Йому було шкода, що так сталося. Йому неабияк почав подобатися цей старий тато.

Бастер закричав:

– Ай, болить! Ай, як же болиииить!

Туз у цьому не сумнівався. Старий тато прийняв кулю 45-го калібру прямісінько над пупом. Вхідна дірка була завбільшки з головку шурупа. Тузові не треба було перекочувати його, щоб побачити, що вихідний отвір завбільшки, мабуть, з чашку кави, напевно, ще й зі шматками татового хребта, що випинаються з неї, ніби криваві льодяники.

– Болиииить! БОЛИИИИИИТЬ! – лементував Бастер у зливу.

– Ага. – Туз приставив ствол пістолета Бастерові до скроні. – Невезуха, тату. Я тобі дам знеболювальне.

Він тричі натиснув гачок. Бастерове тіло посмикалося й завмерло.

Туз піднявся на ноги, збираючись покінчити з тим сраним заступником – якщо там ще є з ким покінчувати, – коли десь бахнув пістолет, і менш ніж за фут над його головою крізь вітряне повітря проскімлила куля. Туз підняв голову й побачив ще одного копа, який стояв біля дверей шерифської управи з боку стоянки. Цей здавався старшим за Господа Бога. Він стріляв у Туза однією рукою, а інша лежала на грудях над серцем.

Друга спроба Сіта Томаса проорала землю поруч із Тузом, розбризкуючи болотисту воду йому на інженерські черевики. Старе пердло ні хріна стріляти не вміє, але Туз раптом усвідомив, що йому все одно потрібно чимшвидше звідси забратися. Вони напхали стільки динаміту в будівлю суду, що вона до самого неба злетить, поставили таймер на п’ять хвилин, і от він тут, спирається на неї, поки якийсь довбаний Матусаїл витрачає на нього кулі.

Нехай про цих двох динаміт подбає.

Зараз уже час побачитися з містером Ґонтом.

Туз підвівся й кинувся вулицею. Старий заступник знову вистрелив, але ця куля навіть близько не пролетіла. Туз побіг до жовтого фургона теленовин, але не намагався в нього сісти. Біля «Необхідних речей» стоїть припаркований «шевроле селебріті», і це авто чудово згодиться для втечі. Але спершу він планує знайти містера Ґонта й отримати винагороду. Безперечно, він же має щось отримати, і, безперечно, містер Ґонт йому це вручить.

А ще він мусить знайти одного злодійкуватого шерифа.

– Мстя буде страшна, – пробурмотів Туз і кинувся по Мейн-стріт у бік «Необхідних речей».

6

Френк Джуетт стояв на сходах будівлі суду, коли нарешті побачив чоловіка, якого шукав. Френк уже пробув тут якийсь час, і ніщо з того, що сьогодні відбувалося в Касл-Року, не відігравало для нього ролі. Ні крики й вигуки з боку Касл-Гіллу, ні Денфорт Кітон із якимсь пристаркуватим ангелом пекла, які хвилин п’ять тому збігли сходинками з будівлі, ні вибухи, ні нещодавнє скрекотання пістолетних пострілів, цього разу просто з-за рогу, на стоянці біля шерифської управи. Френк мав іншу рибку смажити й інші лимони чавити. Френк мав особисте повідомлення про розшук свого чудового старого «друга» Джорджа Т. Нельсона.

І от, йопсель-мопсель! Нарешті! Ось і Джордж Т. Нельсон, із плоті й крові, крокує вздовж тротуару під сходами будівлі суду! Якщо не зважати на пістолет, затканий за пояс поліестерових слаксів «Санс-А-Белт» (і на те, що досі ллє як із відра), можна було б подумати, що Джордж Т. Нельсон на пікнік зібрався.

Отак просто під дощем собі прогулюється мсьє Джордж Т. Довбодятел Нельсон, спокійнісінько собі шпацерує у довбаному спокої, а що ж було в записці у Френка в кабінеті? А, так. «Запам’ятай, 2 000 у мене вдома найпізніше до 7:15, або пошкодуєш, що з хуєм народився». Френк глипнув на годинник і побачив, що вже ближче до восьмої вечора, ніж до 19:15, тому вирішив, що це не має значення.

Він підняв іспанську «ламу» Джорджа Т. Нельсона й націлився нею в голову тому дойобистому трудовикові, який приніс йому стільки проблем.

– НЕЛЬСОН! – крикнув він. – ДЖОРДЖ НЕЛЬСОН! ОБЕРНИСЯ Й ДИВИСЯ НА МЕНЕ, МУДИЛО!

Джордж Т. Нельсон крутнувся. Рука опустилася до руків’я пістолета, але одразу відскочила, тільки-но він побачив, що сам на прицілі. Натомість він поклав руки на стегна й підняв погляд на сходи суду, на яких стояв Френк Джуетт, а дощ скрапував йому з носа, з підборіддя й дула краденого пістолета.

– Застрелиш мене? – запитав Джордж Т. Нельсон.

– Ще й як застрелю! – гарикнув Френк.

– Отак просто пристрелиш мене, як собаку?

– А чого ні? Ти заслужив!

На Френків подив, Джордж Т. Нельсон усміхався й кивав.

– Ая, – погодився він, – я іншого й не очікував від сцикливого уйобища, яке лізе в будинок друга і вбиває беззахисну маленьку пташку. Саме те, чого я й очікував. Тому вперед, чотириоке хуйло ти сцикливе. Стріляй у мене, і закінчимо з цим.

Над головою прогриміло, але Френк цього не почув. За десять секунд вибухнув банк, і це він також заледве почув. Він був надто зайнятий боротьбою з власною люттю… і ошелешенням. Ошелешенням від того, наскільки нахабним, сміливим, наглухо нахабним виявився мсьє Джордж Т. Довбодятел Нельсон.

Урешт-решт Френкові вдалося зірвати замок із язика.

– Убив твою птаху, так! Насрав на фотку мамки твоєї, знову так! А от що ти зробив, га? Що ти зробив, Джордже, окрім того, що влаштував усе, щоб я втратив роботу й ніколи більше не працював у школі? Господи, та мені пощастить, якщо я в тюрму не загримлю! – Він відчув у цьому абсолютну несправедливість, і сяйнув раптовий чорний спалах усвідомлення. Наче втер оцет у свіжу подряпину. – Чому ти просто не прийшов і не попросив у мене гроші, якщо тобі їх треба? Чому просто не прийшов і не попросив? Ми б могли щось придумати, мразь ти придурошна!

– Я не знаю, про що ти! – гукнув у відповідь Джордж Т. Нельсон. – Знаю тільки, що ти дуже сміливий, коли треба вбити мацюпусіньку папужку, але на те, щоб зійтися зі мною в чесній бійці, яйця в тебе замалі!

– Не знаєш, про що… ти не знаєш, про що я? – розплювався Френк.

Дуло «лами» ходором ходило. Він не міг повірити, що отой на тротуарі може бути таким нахабою, просто не міг у таке повірити. Отак стояти тут однією ногою на тротуарі, а іншою, по суті, у вічності й відверто брехати…

– Ні! Не знаю! Зеленого поняття не маю!

Киплячи від люті, Френк Джуетт опустився до дитячої реакції на таке обурливе й зухвале заперечення.

– Не пизди, бо дам пизди!

– Сцикло! – кмітливо відповів Джордж Т. Нельсон. – Сцикунець! Папуговбивця!

– Шантажист!

– Псих! Ствол сховай, псих! Давай чесно битися!

Френк вишкірився на нього згори вниз.

– Чесно? Чесно з тобою битися? Та що ти знаєш про чесність?

Джордж Т. Нельсон підняв порожні долоні й помахав пальцями, демонструючи Френкові.

– Та більше, ніж ти, судячи з усього.

Френк розкрив був рота, щоб щось відповісти, але не спромігся. Йому тимчасово заціпило через порожні долоні Джорджа Т. Нельсона.

– Уперед, – промовив Джордж Т. Нельсон. – Ховай ствол. Зробимо це як у вестернах, Френку. Якщо в тебе, звісно, є для цього яйця. Виграє той, хто швидший.

«А чому б і ні, – подумав Френк. – Чому б, нахуй, і ні?»

Йому тепер не особливо є заради чого жити, так чи інакше, і якщо йому більше нічого не світить, то хоч покаже старому «другові», що не боягуз.

– Добре, – погодився він і заклав «ламу» за пояс своїх штанів. Простягнув руки перед собою, зовсім трішки здійнявши їх над руків’ям пістолета. – То як ми зробимо, Джорджику-шморчику?

Джордж Т. Нельсон залибився.

– Ти спускайся сходами, – сказав він. – А я підніматимусь. Як знову загримить грім…

– Добре, – погодився Френк. – Хай буде. Поїхали.

Він почав спускатися сходами. Джордж Т. Нельсон став підніматися.

7

Щойно Поллі помітила попереду зелений навіс «Необхідних речей», як вибухнули похоронний зал і перукарня. Спалах світла і розрив звуку були немислимі. Вона побачила, як уламки вивергаються з епіцентру вибуху, ніби астероїди в фантастичному кіно, й інстинктивно пригнулася. І добре, що так вчинила: кілька шматків дерева і сталевий важіль з крісла № 2 – крісла Генрі Джендрона – врізалися в лобове скло її «тойоти». Важіль з дивним голодним дзижчанням пролетів через салон і вилетів через заднє вікно. Бите скло прошипіло крізь повітря широкою хмарою на передньому сидінні.

«Тойота», водійка якої була не в змозі крутити кермо, підскочила на тротуарі, врізалася в пожежний гідрант і зупинилася.

Поллі сіла, покліпала очима й вирячилася крізь діру в лобовому склі. Вона побачила, як хтось виходить із «Необхідних речей» і прямує до однієї з трьох автівок перед крамницею. У заграві полум’я, що палахкотіло з іншого боку вулиці, вона легко впізнала Алана.

– Алане! – крикнула вона, але той не обернувся. Він рухався, маючи єдину мету, ніби робот.

Поллі штовхнула дверцята своєї машини й кинулася до нього, раз за разом викрикуючи ім’я. З низу вулиці долинуло швидке тарахкотання пострілів. Алан не повернувся в тому напрямку, так само як і не подивився на пожежу, що якусь мить тому розверзлася на місці похоронного залу й перукарні. Складалося враження, ніби він цілком замкнутий на власному внутрішньому порядку дій, і Поллі раптом усвідомила, що спізнилася. Ліленд Ґонт дістався до нього. Він усе ж купив щось, і якщо Поллі не опиниться біля його машини, перш ніж Алан кинеться на пошуки вітра в полі, на які його відправив Ґонт, то він просто поїде… і бозна-що може з ним трапитися.

Вона побігла швидше.

8

– Допоможи мені, – промовив Норріс Сітонові Томасу та обхопив його шию. Спробував зіп’ятися на ноги.

– Думаю, я його зачепив, – сказав Сітон. Він віддихувався, але колір шкіри повернувся до норми.

– Добре, – сказав Норріс. Плече горіло вогнем… і біль наче постійно проникав йому глибше в плоть, у пошуках серця. – Просто допоможи.

– З тобою все буде добре, – сказав Сітон. Тривожачись за Норріса, Сіт зовсім забув про свій страх, що він, як сам висловився, зляже з серцевим нападом. – Зараз, заведу тебе всередину…

– Ні, – видихнув Норріс. – Машина.

– Що?

Норріс повернув голову й блимнув на Томаса шаленими, зболеними очима.

– Підведи мене до машини! Мені треба в «Необхідні речі»!

Так. Як тільки ці слова злетіли з уст, усе наче стало на свої місця. Саме в «Необхідних речах» він купив вудку «Бейзен». Саме в тому напрямку рушив чоловік, який його підстрелив. Саме з «Необхідних речей» усе почалося. «Необхідними речами» все мусить і закінчитися.

Заливаючи Мейн-стріт свіжою загравою, рвонула «Ґалаксія». З руїн здійнявся автомат «Дабл Дреґон», двічі перевернувся і з хрускотом приземлився догори дриґом на вулиці.

– Норрісе, тебе підстрелили…

– Я знаю, що підстрелили! – закричав Норріс. З рота йому бризнула кривава піна. – А тепер підведи мене до машини!

– Норрісе, це погана ідея…

– Ні. Не погана, – безрадісно заперечив Норріс. Він повернув голову й сплюнув кров’ю. – Це єдина ідея. Тому давай. Допоможи мені.

Сіт Томас повів його до машини-два.

9

Якби Алан не подивився в дзеркало заднього огляду, перш ніж здати назад на вулицю, він би збив Поллі, завершуючи вечір розчавленням коханої жінки задніми колесами старого універсала. Він не впізнав її – для нього то була лише постать позаду автівки, постать жінки на тлі полум’яного котла з іншого боку вулиці. Алан вгатив по гальмах, а за мить вона вже тарабанила по вікні.

Ігноруючи її, Алан знову почав здавати назад. Сьогодні він не має часу на проблеми міста. У нього є власні. Нехай повбивають одне одного, як тупі тварини, якщо вони цього хочуть. Він їде в Мекенік-Фоллз. Він їде до чоловіка, який убив його дружину й сина на знак помсти за якісь там чотири роки в Шоушенку.

Поллі вхопилася за ручку, і її наполовину смикнуло, наполовину потягло по засипаній уламками вулиці. Вона натиснула кнопку під ручкою, від чого долоня завила від болю, а двері відчинилися, й вона відчайдушно трималася за них, а ноги її тягнуло по асфальту, бо Алан не припиняв здавати назад. Ніс універсала був націлений униз по Мейн-стріт. Через горе й лють Алан зовсім забув, що в тому напрямку вже немає моста, який би можна було перетнути.

– Алане! – закричала Поллі. – Алане, зупинися!

Ці слова дійшли. Якимсь чином ці слова досягнули його розуму, незважаючи на дощ, грім, вітер і важкий голодний хрускіт вогню. Незважаючи на його манію.

Алан подивився на неї, і в Поллі розбилося серце, коли вона побачила вираз у його очах. Алан ніби зависнув у нутрощах кошмару.

– Поллі? – сухо запитав він.

– Алане, зупинися!

Вона хотіла відпустити ручку – долоні волали від болю, – але боялася, що, якщо зробить це, він просто поїде геть і залишить її посеред Мейн-стріт.

Ні… вона знала, що він так вчинить.

– Поллі, мені треба їхати. Мені шкода, що ти на мене зла, бо думаєш, ніби я щось не так зробив, але ми з цим розберемося. Але мені треба ї…

– Я не зла на тебе, Алане. Я знаю, що це був не ти. Це все він налаштовував нас одне проти одного, як майже всіх у Касл-Року. Бо таке він робить. Розумієш, Алане? Ти мене чуєш? Бо він таке робить! Зупинися! Вимкни той довбаний двигун і послухай мене!

– Я мушу їхати, Поллі, – промовив Алан. Власний голос долинав до нього ніби звідкись здалеку. Мабуть, через радіозв’язок. – Але я повер…

– Ні, не повернешся! – скрикнула вона. Вона раптом розлютилася на нього – розлютилася на них усіх, жадібних, наляканих, злих, корисливих людисьок цього міста, включно з собою. – Не повернешся, бо якщо ти зараз поїдеш, тобі вже не буде, блядь, куди ПОВЕРТАТИСЯ!

Вибухнув клуб відеоігор. Рештки порозліталися навколо Аланового авто, що стояло посеред Мейн-стріт. Аланова талановита правиця кинулася вбік, схопила банку «Жуй-смакуй», ніби для заспокоєння, і поклала йому на коліна.

Поллі не звернула уваги на вибух. Вона вдивлялася в Алана темними, сповненими болю очима.

– Поллі…

– Глянь! – зненацька крикнула вона і розкинула спереду свою блузку. Краплі дощу падали на випуклості її грудей і блищали у заглибинці горла. – Глянь, я зняла його – амулет! Його нема! А тепер ти зніми свій, Алане! Якщо ти чоловік, то зніми свій!

Аланові було важко зрозуміти її з глибини жахіття, в якому він перебував, жахіття, яким містер Ґонт обгорнув його, наче отруйним коконом… і раптово, зі спалахом усвідомлення, Поллі зрозуміла, що ж це за жахіття. Це мусить бути воно.

– Він розповів тобі, що сталося з Енні й Тоддом? – м’яко запитала вона.

Алан смикнув назад головою, наче Поллі його вдарила, і вона зрозуміла, що поцілила в яблучко.

– Ну звісно. Що ж то за єдина у світі річ, позбавлена сенсу, але якої тобі так хочеться, що ти вважаєш це необхідним? Оце твій амулет, Алане, – те, що він накинув тобі на шию.

Вона відпустила ручку та просунула обидві руки в машину. Їх обох залило світіння лампочки на стелі. Шкіра Поллі була темна, печінково-червона. Руки настільки розпухли, що лікті перетворилися на одутлі брижі.

– Усередині мого був павук, – м’яко промовила вона. – «Павучок-павучок піднімався на бочок. Поки дощик не упав, павучка не покарав». Просто маленький павучок там був. Але він виріс. Він їв мій біль і виріс. Ось що він робив, доки я не вбила його й не забрала свій біль назад. Я так хотіла, щоб біль зник, Алане. Я цього хотіла, але це мені не потрібне. Я можу любити тебе, любити життя і терпіти біль також. Думаю, біль навіть може покращити все інше, так само як діамант має кращий вигляд у гарній оправі.

– Поллі.

– Звісно, воно мене отруїло, – вдумливо продовжила вона, – і, думаю, отрута може мене вбити, якщо нічого не вдіяти. Але чому ні? Це чесно. Важко, але чесно. Купивши амулет, я купила отруту. За останній тиждень він багато таких амулетів попродавав у своєму мерзенному магазинчику. Та падлюка працює швидко, цього не відняти. Павучок-павучок піднімався на бочок. Це було в моєму. А у твоєму що? Енні й Тодд, так? Так?

– Поллі, Туз Меррілл убив мою дружину! Він убив Тодда! Він…

– Ні! – крикнула Поллі й узяла його обличчя в пульсівні руки. – Послухай мене! Постарайся зрозуміти! Алане, це не твоє життя, хіба ти не бачиш? Він змушує тебе викуповувати власну болячку і платити двічі! Хіба ти цього ще не розумієш? Хіба не розумієш?

Алан вирячився на неї, роззявившись… а тоді його рот повільно закрився. Раптовий вираз збентеженої несподіванки з’явився в нього на обличчі.

– Чекай, – промовив він. – Щось було не так. На касеті, яку він мені залишив, щось було не так. Я не зовсім можу…

– Ти можеш, Алане! Що б той козел тобі не продав, то була брехня, так само як ім’я на листі, який він мені залишив, також було неправильне.

Уперше він почув її по-справжньому.

– Якому листі?

– Зараз це неважливо, якщо буде ще час, я тобі потім розповім. Суть у тому, що він заступив за лінію. Думаю, він завжди заступає за лінію. Він настільки переповнений гордістю, що дивно, як не вибухає. Алане, постарайся зрозуміти: Енні мертва, Тодд мертвий, і якщо ти кинешся зараз за Тузом Мерріллом, поки все місто довкіл тебе горить…

У Поллі на плечі з’явилася рука. Огорнула її шию і грубо смикнула назад. Раптом позаду неї з’явився Туз Меррілл, взяв її у хват, націлився пістолетом і вишкірився через плече до Алана.

– Про вовка промовка, леді, – промовив Туз, а над головою…

10

…в небі прогримів грім.

Френк Джуетт і його добрий старий «друг» Джордж Т. Нельсон стояли обличчям один до одного на сходах будівлі суду, ніби пара химерних стрільців в окулярах, уже майже чотири хвилини, а нерви, напнуті, наче струни скрипки, видавали чисті октави.

– Юйк! – гукнув Френк. Рука вхопилася за пістолет, запханий за пояс штанів.

– Авк! – гукнув Джордж Т. Нельсон і вхопився за свій.

Вони дістали зброю з ідентичними гарячковими посмішками, схожими на беззвучні крики, і викинули руки. Пальці натисли гачки. Обидва постріли настільки ідеально наклалися, що прозвучали ніби один. Спалахнула блискавка, кулі вилетіли… і зачепилися одна об одну в повітрі, відхиляючись із траєкторій прицільних влучань.

Френк Джуетт відчув подув повітря біля лівої скроні.

Джорджа Т. Нельсона щось упекло на правій частині шиї.

Вони приголомшено витріщилися один на одного понад задимленими стволами.

– Шо? – промовив Джордж Т. Нельсон.

– Га? – промовив Френк Джуетт.

Вони залибилися ідентичними збаламученими посмішками. Джордж Т. Нельсон зробив нерішучий крок на сходинку вгору до Френка, Френк зробив нерішучий крок на сходинку вниз до Джорджа. За мить вони вже могли б обійматись, а сварка була б затьмарена тими двома маленькими порухами вічності… а тоді будівля муніципалітету злетіла в повітря з ревом, що ніби розколов світ надвоє, розпорошуючи обох на місці.

11

Останній вибух затьмарив усі попередні. Туз і Бастер заклали в муніципалітеті сорок паличок динаміту двома в’язками по двадцять. Одна в’язка лежала на кріслі судді в судовій залі. Бастер наполіг, щоб іншу покласти на крісло Аманди Вільямс у крилі ради міських виборних.

– Жінкам усе одно не місце в політиці, – пояснив він Тузові.

Звук вибуху був оглушливим, і за мить усі вікна найбільшої споруди міста наповнило фантастичне фіолетово-помаранчеве світло. Тоді вогонь вирвався крізь вікна, крізь двері, крізь вентиляцію й решітки своїми безжальними м’язистими руками. Шиферний дах повністю здійнявся вгору, ніби якийсь дивний гострокінцевий космічний корабель злетів на вогняній подушці, після чого розлетівся на сотні тисяч зазубрених шматочків.

У наступну мить будівля розлетілася врізнобіч, обертаючи Ловер-Мейн-стріт на потік цегли і скла, де б не вижила жодна істота, більша за таргана. Від вибуху загинуло дев’ятнадцятеро осіб, п’ятеро з яких – телевізійники, що приїхали знімати матеріал про дедалі химерніші події в Касл-Року, але самі стали частиною цього сюжету.

Автомобілі поліції штату й телеканалів перекидом понесло у повітрі, ніби іграшки «Корґі». Жовтий фургон, який містер Ґонт надав Тузові й Бастерові, спокійнісінько пронісся по Мейн-стріт за дев’ять футів над землею. Колеса крутилися, задні двері звисли на скалічених завісах, а ззаду висипалися інструменти й таймери. Авто нахилилося ліворуч на гарячому урагані повітря й приземлилось у головному управлінні страхової агенції «Дості», погнутою решіткою проорюючи ряди друкарських машинок і картотек.

Землею захитало двигтіння, ніби від землетрусу. По всьому місту вилетіли вікна. Флюгери, що весь час указували північно-східний як головний напрямок руху вітру в бурі (яка тепер починала вщухати, наче засоромившись через появу цього аватара), почали шалено вертітися. Декілька позлітали прямісінько з осей, а один наступного дня знайдуть глибоко забитим у двері баптистської церкви, ніби хижацьку індіанську стрілу.

На Касл-авеню, де перевага в боротьбі рішуче переходила в руки католикам, бійки припинилися. Генрі Пейтон стояв біля свого авто, пістолет висів у руці біля правого коліна, а він витріщався на вогняну кулю на південному боці. Кров стікала йому по щоках, наче сльози. Преподобний Вільям Роуз сів, побачив монструозне світіння на горизонті й почав підозрювати, що це настав кінець світу, а в нього перед очима зірка Полин. Отець Джон Бріґгем дошкандибав до нього п’яною ходою, виляючи й спотикаючись. Ніс у нього був різко повернутий ліворуч, а рот перетворився на згусток крові. Він подумав, чи не брикнути голову преподобного Роуза, наче футбольний м’яч, але натомість допоміг йому піднятися.

Енді Клаттербак на Касл-В’ю навіть не підняв голову. Він сидів на передніх сходах будинку Поттерів, плакав і тримав у руках мертву дружину. Йому залишалося ще два роки до п’яного падіння під лід озера Касл, яке його вб’є, проте наразі він доживав останній тверезий день свого життя.

На Деллз-лейн Саллі Реткліфф перебувала в шафі у спальні, а маленька звивиста лінія з комах, ніби витанцьовуючи конґу, спускалася бічним швом її сукні. Вона почула, що трапилося з Лестером, зрозуміла, що якимсь чином у цьому винувата (або подумала, що зрозуміла, і врешті-решт те на те й вийшло), і повісилася на поясі свого махрового халата. Одна її долоня була глибоко в кишені сукні. У ній вона стискала дерев’яну скалку. Та була почорніла від віку та м’яка від гнилизни. Мокриці, що заповнювали дерево, тепер тікали в пошуках нового стабільнішого дому. Вони дісталися крайки сукні й помаршували вниз до підлоги по звислій нозі Саллі.

У повітрі свистіли цеглини, внаслідок чого будівлі на певній відстані від відправної точки ставали схожими на наслідки артилерійного обстрілу. Ті, що ближче, або скидалися на терки для сиру, або зовсім повалилися.

Ніч ревіла, наче лев, горлянку якому проштрикнув отруйний спис.

12

Сіт Томас, що був за кермом поліцейської машини, на якій наполіг Норріс Ріджвік, відчув, як задня частина автомобіля м’яко піднімається, ніби її взяв велетень. За мить автомобіль опинився посеред бурі з цеглин. Дві-три пробили багажник. Одна вдарила по даху. Ще одна приземлилася на капот, вибиваючи вихор цегляного пилу кольору старої крові, після чого скотилася з нього.

– Йомайо, Норрісе, усе місто вибухає! – пронизливо заверещав Сіт.

– Просто їдь, – промовив Норріс.

Він почувався так, наче горить. Піт великими краплями проступив на рожевому розпашілому обличчі. Він підозрював, що Туз, може, й не поранив його на смерть, а лише зачепив обидва рази, але щось тут було страшенно неправильно. Він відчував, ніби під шкіру йому проникає якась хворість, а зір постійно то розмивався, то чіткішав. Норріс шалено хапався за свідомість. Чим більше прогресувала його лихоманка, тим більше він переконувався, що потрібен Аланові, і якщо дуже пощастить, якщо він буде дуже сміливим, можливо, йому вдасться спокутати жахливі події, які він спричинив, порізавши шини Г’ю.

Попереду він побачив невелику групку людей на вулиці біля зеленого навісу «Необхідних речей». Колона вогню, що височіла над руїнами муніципалітету, освітлювала цих людей, ніби акторів на сцені. Він розгледів Аланів універсал і самого Алана, що з нього вилазив. Перед ним, спиною до автомобіля, на якому під’їжджали Норріс Ріджвік і Сітон Томас, стояв чоловік із пістолетом. Перед собою, наче щит, він тримав якусь жінку. Норріс не бачив її, тому не міг розпізнати, хто це, але чоловік, який тримав її заручницею, мав на собі обірвані рештки футболки «Гарлі Девідсон». Саме цей чоловік спробував убити Норріса біля муніципалітету, саме він випустив мізки Бастерові Кітону. Хоч він ніколи з ним не бачився, Норріс мав якусь певність, що зіткнувся з місцевим хуліганом Тузом Мерріллом.

– Йобен-бобен, Норрісе! Це ж Алан! Що там діється?

«Хто б то не був, – подумав Норріс, – він не чує, як ми наближаємося. Зважаючи на весь інший гуркіт. Якщо Алан сюди не зиркне, якщо не натякне тому гівноїдові…»

Табельний револьвер Норріса лежав у нього на колінах. Він опустив пасажирське вікно машини й підняв пістолет. Раніше ствол важив фунтів сто? Тепер усі двісті.

– Сіте, їдь повільно. Так повільно, як можеш. А коли я тебе штовхну ногою, зупинися. Одразу ж. Не починай обдумувати.

– Ногою! Тобто – ног…

– Заткнися, Сіте, – з виснаженою добротою промовив Норріс. – Просто пам’ятай, що я сказав.

Норріс повернувся вбік, висунув голову й плечі з вікна та вхопився за рейку, на якій трималися мигалки. Повільно, натужно він витягнув себе і всівся на вікно. Плечі вили від болю, а сорочку почала просякати свіжа кров. Тепер вони менш ніж за тридцять ярдів від трійці, що стояла на вулиці, і він міг націлитися вздовж даху прямісінько на чоловіка, що тримав жінку. Вистрелити не міг, принаймні поки що, бо, найпевніше, поцілить і в неї. Але якщо хтось із них поворухнеться…

Вони підібралися настільки близько, наскільки Норріс міг собі дозволити. Він буцнув Сіта по нозі. Старий обережно зупинив авто на вкритій цеглою та іншими рештками вулиці.

«Рухайся, – молився Норріс. – Хоч хтось із вас, поворухніться, однаково хто, бодай трішечки, будь ласка, прошу, поворухніться».

Він не помітив, як відчинилися двері «Необхідних речей». Він надто несамовито зосередився на чоловікові з пістолетом та його заручниці. Так само він не бачив, як Ліленд Ґонт вийшов із крамниці і став під зеленим навісом.

13

– Це мали бути мої гроші, урод! – закричав Туз на Алана. – І якщо хочеш повернути собі цю суку, цілу, як з коробки, краще скажи мені, якого хера ти з ними зробив!

Алан вийшов з універсала.

– Туз, я не знаю, про що ти говориш.

– Відповідь неправильна! – вереснув Туз. – Ти прекрасно знаєш, про що я говорю. БАТИНІ гроші! У банках! Якщо тобі потрібна ця сука, кажи, що з ними зробив! Хороша пропозиція, але тимчасова, хуєсос!

Кутиком ока Алан помітив якийсь рух нижче з Мейн-стріт. То була поліцейська машина, мабуть, поліцейська машина округу, але дивитися уважніше він не смів. Якщо Туз дізнається, що до нього підкрадаються, то вб’є Поллі. І зробить це швидше, ніж хтось устигне оком кліпнути.

Тож натомість він втупився Поллі в обличчя. Її темні очі були стомлені й наповнені болем… але не страхом.

Алан відчув, як його знову почав повільно наповнювати здоровий глузд. Смішна ця штука, здоровий глузд. Коли його в тебе відбирає, ти про це не знаєш. Не відчуваєш розлуки. І розумієш лише тоді, коли він повертається до тебе, ніби якась рідкісна дика птаха, що живе і співає всередині тебе не за наказом, а за власним вибором.

– Він помилився, – тихо сказав він Поллі. – Ґонт помилився з касетою.

– Про що ви тут пиздите? – Голос Туза був нестійкий, накокаїнений. Він притиснув ствол пістолета Поллі до скроні.

З них усіх лише Алан помітив, як тихенько й непомітно відчинилися двері «Необхідних речей», та й він би цього не побачив, якби так суворо не відвів погляд від поліцейського авто, що піднімалося вулицею. Лише Алан побачив – примарно, на самій периферії зору – високу постать, яка вийшла, одягнена не в спортивний піджак, не в смокінг, а в чорне суконне пальто.

Мандрівниче пальто.

В одній руці містер Ґонт тримав старомодну валізку, з тих, в яких у минувшину комівояжери носили свої товари й зразки. Вона була виготовлена зі шкури гієни і зовсім не була нерухомою. Валіза роздималася й розбухала, роздималася й розбухала під довгими білими пальцями, що стискали ручку. А зсередини, ніби далекий вітер чи примарний крик, який можна почути у високовольтних кабелях, долинав слабкий вереск. Алан не чув цей страшний і неприємний звук вухами, а ніби відчував його серцем і розумом.

Ґонт стояв під навісом, звідки бачив і поліцейську машину, і мізансцену біля універсала, а в його очах проступав вираз роздратування… або навіть тривоги.

Алан подумав: «А ще він не знає, що я його бачу. Я навіть у цьому впевнений. Господи Боже, тільки б я не помилявся».

14

Тузові Алан не відповів. Натомість він заговорив до Поллі, стискаючи пальці на банці «Жуй-смакуй». Туз її й не помітив. Найвірогідніше, мабуть, тому, що Алан просто ніяк не намагався її приховати.

– Енні того дня не пристебнула ремінь безпеки, – сказав Алан Поллі. – Я тобі це колись говорив?

– Не… не пам’ятаю, Алане.

Позаду Туза Норріс Ріджвік, силкуючись, витягував себе з вікна автомобіля.

– Ось чому вона вилетіла через лобове.

«Лише за мить мені доведеться кинутися за кимсь із них, – подумав він. – Туз чи містер Ґонт? Куди? Кого?»

– Ось про що я постійно думав: чому в неї непристебнутий ремінь. Вона ж навіть не думала про це, бо звичка настільки глибоко вкорінена. Але того дня не пристебнулася.

– Це твій останній шанс, коп! – пискнув Туз. – Я або гроші свої заберу, або цю суку! Вибирай!

Алан і надалі ігнорував його.

– А на касеті її ремінь був пристебнутий, – промовив Алан і раптом зрозумів. Усвідомлення здійнялося з глибин розуму, ніби ясна срібна колона вогню. – Він ще був пристебнутий, І ВИ ПРОЇБАЛИСЯ, МІСТЕРЕ ҐОНТ!

Алан крутнувся в бік високої фігури, що стояла під зеленим навісом футів за вісім. Він ухопився за верхівку «Жуй-смакуй», зробив великий крок у бік найновішого підприємця Касл-Рока, і не встиг Ґонт зробити хоч щось – не встиг навіть почати округлювати очі, – як Алан зірвав кришку з останнього Тоддового приколу, про який Енні казала йому: нехай купить, бо дитинство буває лише раз.

З банки вискочила змія, і цього разу то був не фокус.

Цього разу вона була реальна.

Це тривало лише кілька секунд, й Алан так і не дізнався, чи хтось це бачив, але Ґонт – так, у цьому він аніскілечки не сумнівався. Змія була довга – набагато довша, ніж ота з гофрованого паперу, що вилетіла з банки десь тиждень тому, коли він зняв кришку на стоянці біля муніципалітету після довгого самотнього повернення з Портленда. Її шкіра блищала переливчастою грою кольорів, а тіло було поцятковане діамантами червоного й чорного, наче в якоїсь приголомшливої гримучої.

Упавши на сукняне пальто Ліленда Ґонта, зміюка розкрила щелепи, й Алан примружився від сліпучого хромового сяяння її іклів. Він побачив, як смертоносна трикутна голова подається назад, а тоді кидається Ґонтові до шиї. Бачив, як Ґонт ловить її, хапає… але перш ніж це сталося, зміїні ікла встигли зануритися йому в шкіру, і не раз, а кілька разів. Трикутна голова розмивалася, рухаючись угору і вниз, ніби швейна машинка.

Ґонт закричав – від болю, люті чи обох відчуттів, Алан так і не дізнався – і впустив валізу, щоб схопити змію обома руками. Алан побачив можливість і кинувся до Ґонта, який відірвав рвучку змію від себе і кинув на тротуар собі під чобіт. Приземлившись, змія знову перетворилася на те, чим була до того, – просто дешеву дурничку, п’ять футiв пружини, обгорнуті в побляклий гофрований папір, із тих штучок, які подобаються лише таким дітям, як Тодд, і які оцінити здатні лише такі люди, як Ґонт.

Кров скрапувала містерові Ґонту з шиї дрібними цівками з трьох пар дірочок. Він недбало стер її дивними довгопалими долонями та нахилився, щоб узяти свою валізу… але раптом спинився. Отак схилившись, зігнувши довгі ноги й витягнувши довгі руки, він скидався на дерев’яну статуетку Ікабода Крейна[169]. Але того, за чим він тягнувся, на місці вже не було. Валіза зі шкіри гієни з тими огидними дихаючими боками тепер лежала на землі в Алана між ніг. Він забрав її, поки містер Ґонт вовтузився зі змією, і зробив це зі звичною швидкістю й спритністю.

Тепер вираз Ґонта неможливо було ні з чим сплутати: його обличчя спотворила гримуча суміш люті, ненависті й немислимого подиву. Верхня губа закотилася, ніби собачий вишкір, відкриваючи ряди тісних зубів. Усі стриміли з рота, ніби їх саме для такої нагоди підточили.

Він витягнув уперед руки й засичав:

– Віддай сюди, це моє!

Алан не знав, що Ліленд Ґонт запевнив десятки мешканців Касл-Рока, від Г’ю Пріста до Слопі Додда, що він зовсім не зацікавлений у людських душах – бідних, зморщених, скоцюрблих речах, якими вони стали. Якби він це знав, то розсміявся б і зазначив, що брехня – це і є головний товар на продаж у містера Ґонта. О, він чудово знав, що в сумці, саме так. Що там усередині кричить, ніби лінії електропередач під сильним вітром, і задихається, ніби старигань на смертному ложі. Він дуже добре це знав.

Губи містера Ґонта оголили зуби в моторошній посмішці. Страшні руки витягнулися ще ближче до Алана.

– Попереджаю, шерифе, не залупайся на мене. Я не з тих, на кого тобі варто залупатися. Та сумка моя, кому сказав!

– Не думаю, містере Ґонт. Я думаю, що там усередині крадені речі. Думаю, вам краще…

Туз витріщався на Ґонтове непомітне, але поступове перетворення з бізнесмена на монстра, роззявивши рота. Хватка навколо горла Поллі трішки ослабилась, і вона побачила в цьому можливість. Поллі крутнула головою і вгородила зуби аж до ясен Тузові Мерріллу в зап’ясток. Туз не роздумуючи відштовхнув її, і Поллі розпласталася на вулиці. Туз навів на неї пістолет.

– Сука! – скрикнув він.

15

– Є, – вдячно бурмотнув Норріс Ріджвік.

Він тримав ствол табельного револьвера вздовж рейок мигалки. Тепер затамував подих, закусив нижню губу й натиснув гачок. Туз Меррілл раптом повалився на жінку на вулиці – то була Поллі Чалмерз, і в Норріса вистачило часу подумати, що він мав би здогадатися, – а його потилиця розкрилася й почала розлітатися згустками і шматками.

Раптом Норріс відчув сильну слабкість.

Але разом з тим – сильне-сильне благословення.

16

Алан не звернув уваги на кончину Туза Меррілла.

Як і Ліленд Ґонт.

Вони дивилися одне на одного – Ґонт на тротуарі, Алан біля свого універсала на вулиці, а між ніг у нього лежала та жахлива жива валіза.

Ґонт глибоко вдихнув і заплющив очі. Щось пробігло йому по обличчі – якесь мерехтіння. Коли він після цього розплющив їх, повернулася подоба Ліленда Ґонта, який обманув стількох людей у Року, – приємний, люб’язний містер Ґонт. Він опустив погляд на змію, що лежала на тротуарі, скривився од відрази й відфутболив її в канаву. Тоді повернувся до Алана й простягнув йому руку.

– Будь ласка, шерифе, не сварімося. Година пізня, а я стомлений. Ви хочете, щоб я забрався з міста, а я хочу піти. І я піду… тільки-но ви мені віддасте моє. А оце – моє, я вас запевняю.

– Запевнив і до дідька пішов. Я вам не вірю, друже.

Ґонт свердлив поглядом Алана з нетерпінням і люттю.

– Та сумка і її вміст належать мені! Ви що, не вірите у вільну торгівлю, шерифе Пенґборн? Ви що, якийсь комуняка? Я в поті чола торгувався за кожнісіньку річ у тій валізі! Я їх отримав чесно й справедливо. Якщо вам потрібна винагорода, гонорар, комісійні, комісія за рекомендацію, шматочок пирога, чи як у вас тут кажуть, це я можу зрозуміти, і я вам радо все виплачу. Але ви маєте розуміти, що це питання бізнесу, а не юрид…

– Ви обманювали! – закричала Поллі. – Обманювали, брехали і шахраювали!

Ґонт кинув на неї зболений погляд, тоді повернувся назад до Алана.

– Це ж неправда, самі знаєте. Я робив усе як завжди. Показую людям, що маю на продаж… і даю їм самим вирішити. Тому… якщо ваша ласка…

– Думаю, я залишу це собі, – незворушним тоном сказав Алан. Невеличка посмішка, тонка й гостра, ніби кірочка листопадового льоду, торкнулася його рота. – Назвемо це доказами, гаразд?

– Боюся, ви не можете так учинити, шерифе. – Ґонт зійшов з тротуару на вулицю. У його очах запалали дрібні червоні цяточки. – Ви можете залишити собі мою власність хіба через свій труп. Особливо якщо я планую її відібрати. А саме це я й роблю.

Він рушив у бік Алана, а червоні цятки в його очах поглибилися. Дорогою він залишив слід від чобота у каші кольору вівсянки, що вивалилася з черепа Туза.

Алан відчув, як його живіт скручується навколо власної осі, але не поворухнувся. Натомість, спонукуваний якимсь інстинктом, який він навіть не намагався зрозуміти, Алан склав долоні докупи перед світлом лівої фари універсала. Склав їх у форму пташки й почав енергійно махати зап’ястками туди-сюди.

«Знову літають горобці, містере Ґонт», – подумав він.

Величезна проєкція птаха з тіні – радше орла, ніж горобця, і, крім того, тривожно реалістичної форми як на не зовсім детальну тінь – раптом пролопотіла по декоративному фасаду «Необхідних речей». Ґонт побачив її краєм ока, обернувся, охнув і знову відступив.

– Забирайся з мого міста, друже, – сказав Алан.

Він перемістив долоні так, щоб з’явилася тінь величезного собаки – мабуть, сенбернара – і насунулася на фасад «Шито-крито» під світлом, що лилося з фари універсала. І десь неподалік – може, випадково, а може, й ні – загавкав собака. Чималенький, судячи зі звуку.

Ґонт обернувся в тому напрямку. Тепер він здавався трішки роздратованим і точно вибитим з рівноваги.

– Радій, що я тебе відпускаю на всі чотири, – продовжив Алан. – Але за чим же тебе судити, якщо до цього дійде? Крадіжка душ, може, і є в правовому кодексі Бріґгема та Роуза, але не думаю, що знайду таку статтю у своєму. Тому раджу тобі йти, поки ще можеш.

– Віддай мою сумку!

Алан не зводив з нього очей, намагаючись зберігати недовірливий і презирливий вигляд, поки серце в грудях шалено гупало.

– Ти що, не розумієш? Не вкурив? Ти програв. Забув, як із цим миритися?

Ґонт довго дивився на Алана, після чого кивнув.

– Я знав, що мудро чинив, коли уникав тебе, – промовив він. Здавалося, він розмовляє сам із собою. – Дуже добре знав. Добре. Ти переміг. – Він почав обертатись, і Алан трішки розслабився. – Я піду…

Ґонт розвернувся назад рвучко, як та змія, настільки рвучко, що Алан здавався повільним. Обличчя його знову змінилося, людські риси зникли зовсім, і тепер це було обличчя демона, з довгими глибокими рівчаками на щоках і закоченими очима, які пломеніли помаранчевим.

– …але власність свою заберу з собою! – закричав він і кинувся на сумку.

Десь – чи то неподалік, чи то за тисячу миль звідси – скрикнула Поллі:

– Стережись, Алане!

Але часу стерегтися не було. Демон, що пахнув сумішшю сірки й паленого шкіряного взуття, уже налітав на нього. Був час або діяти, або вмирати.

Алан провів правицею по внутрішньому боці лівого зап’ястка, намацуючи еластичну петельку, що стирчала з-під ремінця годинника. Якась його частина попереджала, що це нізащо не спрацює, навіть диво трансмутації цього разу його не врятує, бо фокус із квіткою-складанкою вже зносився, і…

Великий палець утрапив у петлю.

Маленький паперовий пакетик розкрився.

Алан смикнув рукою вперед, востаннє звільняючи петельку.

– АБРАКАДАБРА, ХУЙЛО БРЕХЛИВЕ! – крикнув він, і в руці в нього раптом розцвів букет не квітів, а сліпучого світла, що залив Аппер-Мейн-стріт прекрасним мерехтливим сяйвом. Проте він усвідомлював, що кольори, які вилітають у нього з кулака неймовірним фонтаном, – це насправді один колір, як і всі кольори, проведені через скляну призму, як і веселка – це насправді один колір. Алан відчув дозу потужності, що наповнила його руку, і якийсь час його роздимало від величезного незв’язного екстазу.

Це білість! Наближається білість!

Ґонт завив від болю, гніву й страху… але не відступив. Мабуть, відбувалося саме те, про що Алан і говорив: він так давно не програвав у цій грі, що вже й забув, як воно. Він спробував пірнути під букет мерехтіння над затиснутою долонею Алана, і на мить його пальці торкнулися ручок валізи в Алана між ногами.

Раптом звідкись виникла взута в домашній капець стопа – стопа Поллі. Вона наступила Ґонтові на долоню.

– Лишися того! – крикнула вона.

Він підвів голову, скалячись… і тут Алан пустив пригорщу світіння йому в обличчя. Містер Ґонт довго й нерозбірливо заскавулів від болю й страху і поплазував назад, а у волоссі в нього витанцьовував блакитний вогонь. Довгі білі пальці востаннє спробували вхопитися за валізу, і цього разу на них наступив Алан.

– Востаннє кажу тобі, забирайся звідси, – промовив він голосом, у якому не впізнав себе. Голос був надто сильний, так, надто сповнений сили.

Він розумів, що, напевно, не здатний прикінчити людину, яка плазує перед ним, прикриваючи зіщуленою долонею обличчя від миготіння спектра світла; але він може змусити його забратися. Сьогодні така сила в нього є… якщо він зважиться нею скористатися. Якщо зважиться триматися й бути непохитним.

– Востаннє кажу тобі: ти це з собою не забереш.

– Вони без мене помруть! – застогнала істота-Ґонт. Тепер руки звисали йому між ніг, довгі кігті клацали й стукотіли по розкиданих уламках на землі. – Кожне з них помре без мене, як рослини в пустелі без води. Ти цього хочеш? Так?

Тут Поллі підійшла до Алана, притиснулася збоку.

– Так, – холодно відрізала вона. – Краще нехай вони помруть тут і зараз, якщо так має статися, ніж підуть із тобою й житимуть. Вони – ми – вчинили трохи гидотних речей, але така ціна зависока.

Істота-Ґонт зашипіла й махнула на них кігтями.

Алан підняв сумку й повільно позадкував по вулиці, Поллі трималася поруч. Він підняв фонтан світлоквітів так, щоб мати змогу заливати тим неймовірним обертальним сяйвом Ґонта і його «такер талісман». Він набрав у груди повітря – здавалося, більше, ніж будь-коли вміщувало його тіло. А тоді заговорив, і слова загриміли в повітрі з нього голосом, що йому не належав:

– ВИМІТАЙСЯ В ІНШИЙ СВІТ, ДЕМОНЕ! Я ПРОГАНЯЮ ТЕБЕ З ЦЬОГО МІСЦЯ!

Істота-Ґонт закричала, ніби ошпарена кип’ятком. Зелений навіс «Необхідних речей» спалахнув, а вікно вітрини вилетіло назовні, розсипаючись осколками. Із затиснутої Аланової долоні навсібіч розкинулися яскраві промені блакитного, червоного, зеленого, помаранчевого, фіолетового. Якусь мить здавалося, ніби в нього на кулаку балансує дрібна вибухова зірка.

Із гнилим ляскотом розкрилася валіза зі шкіри гієни, і запроторені голосіння вилетіли парою, яку не бачили, але відчули всі вони: Алан, Поллі, Норріс, Сітон.

Поллі відчула, як гаряча заглиблена отрута вивітрюється їй з рук і грудей.

Тепло, що повільно збиралося навколо Норрісового серця, розсіялося.

По всьому Касл-Року опускалися пістолети та кийки, люди дивилися одне на одного очманіло, ніби щойно прокинулися від кошмару.

А ще припинився дощ.

17

Продовжуючи кричати, істота, що колись була Лілендом Ґонтом, квапливо кульгала тротуаром до «такера». Вона відчинила двері й ляпнулася за кермо. Двигун з лементом ожив. То був не звук двигуна, створеного людськими руками. З вихлопної труби вивергнувся довгий язик полум’я. Задні фари горіли і були не червоним склом, а маленькими гиденькими очицями – очицями злих бісів.

Поллі Чалмерз скрикнула й повернула обличчя Аланові до плеча, проте Алан відвернутися не міг. Алан був приречений побачити й на все життя запам’ятати побачене, так само як запам’ятає яскравіші чудеса цієї ночі: паперову змію, що ненадовго ожила; паперові квіти, що перетворилися на букет світла та вмістилище сили.

Три передні фари спалахнули. «Такер» здав назад на вулицю, палячи покриття під шинами на кипучу смолу. Машина завищала, роблячи задній поворот праворуч, і хоч не торкнулася Аланового універсала, той усе одно відлетів на кілька футів, ніби його відкинув якийсь потужний магніт. Передній кузов «талісмана» почав світитися туманним білим випромінюванням, а під ним він наче змінював форму й подобу.

Авто заверещало, націлившись униз вулицею в бік кипучого казана, що колись був будівлею муніципалітету, безладу з потрощених автомобілів і фургонів, а також реву потоку, через який тепер не було моста. Двигун прискорився до захмарних обертів, душі всередині голосили в какофонійному шаленстві, а позаду, охоплюючи автомобіль, почало розповсюджуватися яскраве імлисте сяйво.

На єдину мить істота-Ґонт визирнула з обвислого плавленого вікна з боку водія й подивилася на Алана, мабуть, назавжди запам’ятовуючи його червоними льодяниками очей і скалячись роззявленою пащею.

Після цього «такер» вирушив.

Спускаючись вулицею, він прискорився, і також прискорилися зміни. Авто плавилося, переформовуючись. Дах закотився назад, із блискучих ковпачків виросли спиці, шини одночасно повищали й потоншали. Із залишків решітки «такера» почала виборсуватися якась форма. То був чорний кінь із червоними, як у містера Ґонта, очима, кінь, закутий у молочний саван сяйва, кінь, чиї копита вибивали полум’я з тротуару й залишали глибокі задимлені сліди по центру вулиці.

«Талісман» перетворився на відкритий диліжанс, на високому сидінні якого сидів згорблений карлик. Чоботи карлика впиралися в грязьовий щиток, а їхні закручені каліфівські носаки горіли вогнем.

І зміни ще не закінчилися. Поки сяйливий диліжанс нісся в бік нижнього кінця Мейн-стріт, його боки почали рости. З того живильного мінливого савана зіп’явся дерев’яний дах із навислими карнизами. Виникло вікно. Спиці коліс набули примарних кольорових спалахів, а самі колеса – і копита чорного коня – піднялися над землею.

«Талісман» перетворився на диліжанс, диліжанс – на показну медичну карету, із тих, які, мабуть, перетинали країну сотні років тому. На боці був якийсь напис, і Алан встиг його розгледіти.

CAVEAT EMPTOR

було там написано.

Піднявшись на п’ятнадцять футів у повітря й не припиняючи польоту, карета пронеслася через полум’я, що височіло з руїн муніципалітету. Копита чорного коня галопували по невидимій дорозі в небі, викрешуючи іскри діамантово-блакитного й помаранчевого. Яскрава коробочка в небі перелетіла потік Касл понад зваленим мостом, що лежав у воді, ніби скелет динозавра.

А тоді клубок диму з вогняної гурби муніципалітету завалував по Мейн-стріт, а коли повітря прочистилося, Ліленда Ґонта і його пекельної карети вже не було видно.

18

Алан провів Поллі до автомобіля, що привіз Норріса й Сітона від муніципалітету. Норріс досі сидів на вікні, вчепившись у рейки мигалок. Він був надто слабкий, щоб опуститися назад і не впасти.

Алан обхопив Норріса за живіт (не те щоб у Норріса, з тілобудовою кілка для намету, вирізнявся якийсь живіт) і допоміг йому спуститися на землю.

– Норрісе?

– Що, Алане? – Норріс плакав.

– Відтепер і надалі можеш переодягатися в сральнику, коли тобі завгодно, – сказав Алан. – Окей?

Норріс наче й не чув.

Алан відчув кров, що просякла сорочку його першого заступника.

– Рана серйозна?

– Не дуже. Принаймні мені так здається. Але це, – він обвів рукою місто, охоплюючи всі пожежі й уламки, – все це моя провина. Моя!

– Помиляєшся, – сказала Поллі.

– Ти не розумієш! – Обличчя Норріса скрутилося в ганчірку з горя й сорому. – Це я порізав шини Г’ю Прістові! Я його розізлив!

– Так, – погодилася Поллі, – мабуть, так і вийшло. І тобі доведеться з цим жити. Так само як я розізлила Туза Меррілла, і з цим мені доведеться жити.

Вона показала на католиків і баптистів, які розбрідалися в різні напрямки, а жменька очманілих копів їм не перешкоджала, а просто стовбичила на місці. Деякі релігійні воїни йшли самотужки, деякі разом. Отець Бріґгем наче допомагав іти преподобному Роузові, а Нен Робертс тримала за стан Генрі Пейтона.

– А хто їх розізлив, Норрісе? А Вілму? А Нетті? А всіх інших? Я лише кажу: якщо ти сам усе це зробив, то ти, видать, багацько перепрацювався.

Норріса прорвало голосними мученицькими риданнями.

– Мені просто так шкода.

– І мені, – тихо додала Поллі. – У мене серце кров’ю обливається.

Алан коротко приобійняв Норріса й Поллі, а тоді нахилився в пасажирське вікно Сітового автомобіля.

– А ти як ся чуєш, старий?

– Веселенько, – відповів Сіт. А вигляд він мав цілком збуджений. Стурбований, проте збуджений. – Вам, мабуть, набагато гірше, ніж мені.

– Думаю, нам краще відвезти Норріса в лікарню, Сіте. Якщо маєш тут місце, можемо всі вміститися.

– Аякже, Алане! Залазьте! А в яку лікарню?

– Північного Камберленду, – промовив Алан. – Там один хлопчик є, мушу з ним побачитися. Треба перевірити, чи тато приїхав до нього.

– Слухай, Алане, я дійсно бачив те, про що тепер думаю? Машина того мужика перетворилася на карету й полетіла в небо?

– Не знаю, Сіте, – промовив Алан, – і скажу тобі чесну божу правду: я і знати не хочу.

Тепер підійшов Генрі Пейтон і торкнувся Аланового плеча. Очі в нього були шоковані й ніякові. Він мав вигляд людини, яка невдовзі внесе значні зміни у свій спосіб життя, спосіб мислення або і те, й те.

– Що сталося, Алане? – запитав він. – Що насправді відбулося в цьому довбаному місті?

Відповіла Поллі:

– Був розпродаж. Найбільший розпродаж перед закриттям, який ми коли-небудь бачили… але врешті-решт ми вирішили нічого не купувати.

Алан відчинив дверцята й усадовив Норріса на переднє сидіння. Тоді торкнувся плеча Поллі.

– Рушаймо, – сказав він. – Поїхали. Норріс поранений, втратив багато крові.

– Стоп! – спинив їх Генрі. – У мене купа питань і…

– Прибережи їх. – Алан сів позаду разом із Поллі й зачинив дверцята. – Поговоримо завтра, але поки що я не на службі. Та й взагалі, я, мабуть, закінчив службу в цьому місті. Можу одним тебе втішити: скінчилося. Що діялося в Касл-Року, вже скінчилося.

– Але…

Алан нахилився вперед і поплескав Сіта по кістлявому плечі.

– Їдьмо, – тихо промовив він. – І не жалій коней.

Сет вирушив, піднімаючись по Мейн-стріт у північному напрямку. Поліцейський автомобіль повернув ліворуч на розгалуженні й почав підніматися по Касл-Гіллу в бік Касл-В’ю. Піднявшись на пагорб, Алан і Поллі одночасно озирнулися на місто, де, наче рубіни, розквітало полум’я. Алан відчув сум, втрату і дивну обмануту скорботу.

«Моє місто, – подумав він. – Це було моє місто. А тепер ні. І вже ніколи ним не буде».

Вони одночасно повернулися обличчями вперед і задивились одне одному в очі.

– Ти ніколи не дізнаєшся, – м’яко промовила вона, – що насправді сталося з Енні й Тоддом того дня. Ніколи не знатимеш.

– Мені більше це й не потрібно, – сказав Алан Пенґборн. Він ніжно поцілував її в щоку. – Це лежить у темряві. Нехай темрява тримає це в собі.

Вони піднялися на В’ю і перейшли на шосе 119 на іншому боці, а Касл-Рок зник. Темрява залишила собі і його також.

ВИ ВЖЕ ТУТ БУВАЛИ.

Звичайно, бували. Звісно. Я облич ніколи не забуваю.

Підходьте, дайте руку потисну! Що вам скажу: я вас упізнав ще до того, як устиг добре роздивитися обличчя. По ході впізнав. Кращого дня, щоб повернутися в Джанкшн-Сіті, найгарніше містечко в Айові – принаймні по цей бік Еймзу, – годі уявити. Та чого ви, можете сміятися. Я й хотів пожартувати.

Посидите тут зі мною хвильку? Отут, на лавочці біля військового меморіалу, було б непогано. Сонечко гарно гріє, і звідси можна побачити майже весь центр. Лиш на скалки вважайте, ця лавка тут ще від царя Гороха. А тепер гляньте отуди. Ні, трохи правіше. Будівля із замиленими вікнами. Колись то була контора Сема Піблза. Продавець нерухомості, і до холєри добрий продавець. А тоді він одружився з Наомі Гіґґінс із містечка біля Провербії, і вони виїхали, як і всі молоді останнім часом.

Той його офіс більше року порожнім простояв – економіка тут прогнила, відколи все те на Близькому Сході почалось, – але тепер нарешті хтось туди заїхав. Про це вже багато говорили. І я вам розкажу. Але ж знаєте, як то: у таких містечках, як Джанкшн-Сіті, де рік за роком не особливо щось міняється, відкриття нового магазину – завжди немаленька новина. Уже скоро, з того, що я бачу. Останні робітники спакували свої інструменти й виїхали ще минулої п’ятниці. А тепер думаю, що…

Хто?

А, вона! То наша Ірма Скіллінз. Раніше була директоркою школи тут у нас – перша жінка-директорка з цього боку штату, з того, що я чув. Пішла на пенсію два роки тому та й, здається, зав’язала не лише зі школою, а й зі всім можливим: «Східною зорею»[170], «Доньками американської революції»[171], театральним гуртком Джанкшн-Сіті. Навіть церковний хор покинула, наскільки я зрозумів. Думаю, частково через гостець – у неї з тих, паршивих. Бачите, як спирається на палицю? Як людина таке має, то, певно, робитиме що завгодно, лиш би трохи попустило.

А ви на це гляньте! Прийшла роздивлятися нову крамницю зблизька, правда? Ні, ну а що? Може, й стара, та не в домовині, жодною мірою. Та й знаєте, як то кажуть: все знати будеш, то й постарієш, а як потішишся, то й помолодієш.

Чи мені видно букви на вивісці? Та ще й як! Два роки тому виписали мені окуляри, але то тільки для близі. Дальній зір у мене добрий, як ніколи. Зверху пише «НЕВДОВЗІ ВІДКРИТТЯ», а нижче «ПОЧУТІ МОЛИТВИ, ЗОВСІМ НОВИЙ ВИД КРАМНИЦІ». І остання лінійка, секунду, дрібнішим шрифтом, в останній лінійці пишеться: «Ви не повірите власним очам!» Але я, певно, таки повірю. У Екклезіяста сказано, що нема нічого нового під сонцем, і я, в принципі, так само кажу. Але Ірма ще повернеться. У будь-якому разі захоче гарненько роздивитися, хто ж то вирішив почепити такий яскраво-червонющий навіс над старою конторою Сема Піблза!

Я б і сам зазирнув. Думаю, всі в місті зайдуть ще до того, як усе буде сказано й зроблено.

Цікава назва, правда? «Почуті молитви». Стає цікаво, а що ж там продають.

Ну а що, з такою назвою там будь-що може бути.

Що завгодно.

24 жовтня 1988 р.

28 січня 1991 р.

Примітки

1

Переклад Ярослави Стріхи. (Тут і далі прим. пер., якщо не зазначено інше.)

2

Tophet – місцевість на півдні Єрусалима, у долині Гінном, де приносили в жертву дітей для бога Молоха.

3

Knights of Columbus – найбільша у світі братська католицька організація, заснована 1882 року.

4

Daughters of Isabella – духовна, соціальна й благодійна організація, заснована 1897 року як жіноча гілка «Лицарів Колумба».

5

Steamboat Willie (1928) – перший мультфільм, створений Волтом Діснеєм, у якому був персонаж Мікі-Маус.

6

Peyton Place (1957) – американська драма, дія якої відбувається в невеликому однойменному містечку в Новій Англії, в якому за тихим і мирним фасадом ховаються скандали, вбивства, самогубства й інцест.

7

Carter’s Little Liver Pills – патентовані ліки, розроблені Семюелом Дж. Картером, які продавала компанія Carter Products. Аж до 1960-х років препарат був дуже популярним і розрекламованим, що й призвело до появи вищевказаного вислову.

8

Популярні в США 1960—1970-х років прикраси, виготовлені з термочутливих кристалів, які начебто змінюють колір відповідно до змін настрою людини, що їх носить, хоча насправді таким чином просто реагують на зміну температури.

9

Rock-Ola – марка музичних автоматів.

10

Princess telephone – телефон, створений компанією Bell System у 1959 році, призначений для зручного використання в спальнях і в нічний час (мав освітлення клавіш або диска). Модель рекламувалася як створена для жінок, звідки й пішла саме така назва.

11

Devil Dogs – шоколадні батончики з молочною начинкою компанії Drake’s Cakes.

12

Norman Bates – персонаж роману «Психо» (1959) Роберта Блока, а також однойменного фільму (1960) Альфреда Гічкока.

13

Masterpiece Theatre (з 1971 р.) – американський телесеріал-антологія, в якому показували адаптації романів і біографій, а також оригінальні теледрами.

14

Cheers (1982–1993) – популярний американський ситком, у якому компанія друзів збирається в барі «Будьмо», де вони випивають, відпочивають і спілкуються.

15

Імовірно, цитата з 58-го псалма.

16

Sanford “Sandy” Koufax – колишній американський професійний бейсболіст, пітчер-шульга, один із найвідоміших та найкращих за історію бейсболу.

17

Topps, Fleer – компанії-конкурентки, які випускали жувальну гумку та картки із зображеннями різноманітних спортсменів. Останні були дуже популярним предметом для колекціонування серед підлітків у США 1980-х років.

18

Оригінальний дизайн пачок сигарет Lucky Strike був зелено-червоний, проте вони не були популярними серед жінок, бо цей колір на той час вважався «чоловічим». У 1942 році дизайн замінили на білий і пояснили це тим, що мідь для зеленої фарби потрібніша для військових потреб. Насправді ж зелений робили за допомогою хрому, а зміна була спричинена необхідністю популяризації сигарет серед жінок.

19

Чесні наміри (лат.).

20

Old Home Week – традиційне свято в північній Америці, яке спочатку відзначалося запрошеннями колишніх жителів містечок повернутися на свою малу батьківщину, але пізніше стало узагальненим святкуванням місцевої культури та історії.

21

Людська комедія (фр.).

22

Devil’s food cake – вид американського вологого шоколадного торта.

23

Ляльок (фр.).

24

Рожевими (pinko) у США називали симпатиків комунізму.

25

Rowf – персонаж книги Річарда Адамса «Чумні собаки» (1977), пес, що втік із лабораторії експериментів над тваринами й мусить їсти, щоб вижити.

26

Juke joint – розмовна назва неформальних закладів, у яких люди збиралися, щоб випити, потанцювати й послухати музику. Зазвичай ними керували афроамериканці й такі заклади діяли за межами міста в покинутих будівлях, а основними клієнтами були представники робітничого класу.

27

Із натяком на Бастера Кітона – американського комедійного актора німого кіно. Був відомим у жанрі фізичної комедії, де постійно грав зі стоїчним беземоційним виразом, за що отримав прізвисько «Велике кам’яне обличчя».

28

When Bad Things Happen to Good People (1981) – книжка Гарольда Кушнера, консервативного рабина, яка досліджує питання, чому, якщо всесвіт створений і керований усемогутнім і люблячим Богом, у ньому все одно існує стільки зла й страждань.

29

Дуенья (ісп.) – старша компаньйонка молодої дівчини.

30

Ом – священний звук і духовний символ у дхармічних релігіях. Використовується, зокрема, під час медитацій.

31

Ідеться про класичний вірш Карла Сендберга.

32

Jockey – марка білизни середнього класу.

33

≈ 167,5 см.

34

Jolt Cola, Nehi – популярні серед американських дітей 80-х років солодкі газовані напої.

35

Hail Mary pass – дуже довга передача на випередження в американському футболі, яку виконують із відчаю, без великої надії на успіх.

36

Foster Grant – американський бренд окулярів, вельми популярний у 1960—1970-х роках завдяки рекламній кампанії «Хто це ховається за Фостером Ґрантом?», у якій узяли участь велика кількість тогочасних знаменитостей.

37

Hershey’s Kisses – марка шоколадних цукерок. У 1989 році компанія Hershey запустила телевізійну рекламну кампанію цих цукерок під назвою «Різдвяні дзвоники», у якій цукерки, стилізовані під «хор» дзвіночків, грають популярну мелодію We Wish You a Merry Christmas. Ролик став дуже популярним, його показують щороку дотепер.

38

Уривок пісні «Jailhouse Rock» Елвіса Преслі.

39

English Leather – чоловічий парфум, створений MEM Company в 1949 році.

40

Jordanaires – американський вокальний квартет, створений у 1948 році. Відомі тим, що діяли як бек-вокалісти на концертах і записах Елвіса Преслі в 1956–1972 роках.

41

«My Way» – пісня, яку в 1969 році популяризував Френк Сінатра. Вважається найпопулярнішою піснею на похоронах у Великій Британії. Кавер-версію часто виконував Елвіс Преслі.

42

Ґонт натякає на пісню «Burning Love» Елвіса Преслі.

43

Laugh-In – відоме американське комедійне скетч-телешоу, що виходило в 1968–1973 роках. Один із персонажів, Вольфґанґ, німецький солдат (якого грав Арте Джонсон), визирав із-за вазона й коментував жарти словами «Дюююже цікаво».

44

Copperplate – вид каліграфічного почерку. Часто використовується як загальна назва для каліграфічного письма ручкою з пером.

45

Hungry Man – американська марка так званих телевечер – наборів заморожених страв на алюмінієвому лотку, які можна споживати після розігрівання в духовці чи мікрохвильовці.

46

Black Velvet – марка канадського віскі.

47

Sterno – марка денатурованого спирту у формі желе, який продається в жерстяних банках і використовується здебільшого для розігрівання їжі на вулиці. Отруйний для людини, хоча набув популярності в часи сухого закону й Великої депресії в США.

48

Тут і далі згадуватимуться так звані Десяткові поліцейські коди, які використовувалися для спрощення голосового зв’язку правоохоронних органів. У 2000-х роках від них почали поступово відмовлятися. Автор досить вільно поводиться з цими кодами, оскільки в різних системах для комбінації 10–22 немає вищевказаного значення.

49

Sinéad O’Connor – скандально відома американська співачка ірландського походження. На час дії роману була відома своїм образом (поголена голова, часто агресивна поведінка й безформний одяг), а також тим, що заборонила перед своїм концертом вмикати гімн США.

50

Справа (фр.).

51

Дослівно з латини: «Хай покупець остерігається», більш усталено: «На ризик покупця».

52

Побутує думка, начебто письменник Нед Бантлайн замовив у компанії Colt п’ять револьверів Colt Single Action Army із довгим дулом, щоб подарувати їх відомим доглядачам порядку на Дикому Заході, проте на підтвердження цієї версії доказів немає. З часом усі револьвери Colt із довгим дулом почали називати його іменем, а після 1956 року компанія випустила окремий револьвер із такою назвою.

53

Howdy Doody (1947–1960) – американська дитяча телепрограма, яку вів Баффало Боб Сміт, а персонажами слугували різноманітні ляльки, найвідоміша з яких – Гавді Дуді. Програма стосувалася тематики Дикого Заходу й цирку.

54

П’ятий діяч – термін, вигаданий канадським письменником Робертсоном Девісом і згадуваний в однойменній книжці (1970). В епіграфі з роз’ясненням автор, начебто посилаючись на матеріал данського драматурга Томаса Оверскоу «Данська сцена», наводить цитату: «Ролі, які не належали ні до Героя, ні Героїні, ні Довіреної особи героя, ні Лиходія, […], називали П’ятими діячами […]». Проте пізніше Девіс пояснив, що вигадав цю цитату.

55

≈ 113 км/год.

56

Wide Area Telephone Service (WATS) – телефонна служба широкого охоплення дальнього зв’язку з фіксованими цінами.

57

Lone Ranger, Tonto – месник у масці, колишній техаський рейнджер, і його друг, індіанець. Персонажі різних телесеріалів і фільмів, створені Френом Страйкером і Джорджем Трендлом.

58

Skat – американська картярська гра. Pitching pennies – гра, під час якої кидають монету об стінку й угадують, яким боком вона впаде.

59

Win, place, show – поняття в ставках на кінні перегони. Ставка на «приз» перемагає, якщо кінь приходить до фінішу першим або другим. Ставка на «показ» перемагає, якщо кінь приходить першим, другим або третім. Ці ставки, у порівняні з «перемогою», є менш ризиковими й відповідно мають менші коефіцієнти.

60

≈ 200 м.

61

Flatlander – термін на позначення новоприбулих у штатах Мейн, Нью-Гемпшир і Вермонт.

62

Слова з пісні Bachman-Turner Overdrive «You Ain’t Seen Nothing Yet».

63

Racing tout – людина, яка передає закриту або приховану інформацію про кінні перегони, для того щоб вплинути на коефіцієнти ставок або отримати частину виграшу.

64

Cootie – популярна американська гра, створена в 1948 році, завданням якої є на швидкість зібрати з деталей пластикового жука. Саме слово cootie означає вигадану дитячу хворобу й використовується в різноманітних іграх, наприклад в аналогах квача, коли треба спіймати іншу дитину й передати їй хворобу, щоб та сама стала квачем.

65

Deputy Dawg – персонаж мультсеріалів Terrytoons. Антропоморфний пес, заступник шерифа у Флориді.

66

Шанду – літня столиця хана Хубілая (Кубла-Хана), засновника династії Юань, що завдяки поемі Семюела Колріджа «Кубла-Хан, або Візія-сновидіння» набула міфічного значення й стала відома як метафора пишноти й розкоші.

67

Moby Grape – американський рок-гурт, створений у 1960-х роках, який із перервами виступає й досі. Гурт грає психоделічний рок з елементами фолку, блюзу, кантрі й джазу.

68

The 13th Floor Elevators – американський рок-гурт, створений у 1960-х, який із перервами проіснував до 2015 року. Один із перших гуртів, що почав називати свою музику психоделічним роком.

69

Love-in – мирне публічне зібрання, призначене для медитації, любові, музики, сексу та вживання психоделіків. Такі зібрання були популярною складовою контркультури гіпі 1960-х років. Згадуються у відомій пісні «San Francisco (Be Sure to Wear Flowers in Your Hair)», що вважається неофіційним гімном тієї епохи.

70

The Boston Post – популярна в Новій Англії газета, відома, зокрема, тим, що в 1909 році вручила найстаршим людям у містах штатів Мейн, Массачусетс, Нью-Гемпшир і Род-Айленд оздоблені костури. Понад 500 міст цього регіону підтримують традицію й до сьогодні.

71

Good Housekeeping – американський жіночий журнал, що публікує статті про жіночі зацікавлення, різноманітні продукти, рецепти, дієти та здоров’я, а також літературні статті. Авторами статей для журналу були, зокрема, Сомерсет Моем, Джером Селінджер, Івлін Во, Вірджинія Вулф.

72

≈ 9 кг.

73

Між командами Los Angeles Dodgers і New York Yankees точиться одне з найвідоміших суперництв у Вищій бейсбольній лізі.

74

Miss Rheingold – титул переможниці конкурсу краси, започаткованого американською пивоварнею Rheingold у 1940-х роках.

75

Father Knows Best (англ. «Тато краще знає») – американський ситком (1954–1960), що спершу транслювався на радіо, а згодом перейшов і на телеекрани.

76

Міста, згадані тут і в інших частинах книги, написанням (і в деяких випадках – вимовою) англійською збігаються з назвами європейських географічних об’єктів: Періс (Paris) – Париж, Свіден (Sweden) – Швеція, Норвей (Norway) – Норвегія тощо. Місто Кале (Calais) різниться вимовою у французькій і американській англійській.

77

Chief Jay Strongbow – американський професійний рестлер, який зображав корінного американця, носив їхній традиційний головний убір із пір’я, хоча насправді мав італійське походження.

78

Rebecca of Sunnybrook Farm (англ. «Ребекка з ферми Саннібрук», 1903) – класичний американський дитячий роман письменниці Кейт Даґлас Віґґін.

79

Lions Clubs International – міжнародна неполітична благодійна організація, заснована в 1917 році в Чикаґо.

80

Arthur Murray – американський танцівник і підприємець, засновник відомої танцювальної студії, названої його ім’ям. Вигадав продавати схеми рухів ніг під час танцю, надсилаючи їх поштою.

81

Inside View – вигаданий Стівеном Кінгом і згадуваний у низці його творів таблоїд.

82

Copacabana – відомий нічний клуб у Нью-Йорку.

83

Святая святих (лат.).

84

Віллоу-стріт дослівно можна перекласти як Вербова вулиця, Еш-стріт – Ясенева.

85

K-Y Jelly – марка лубриканта на водній основі, яким спершу користувалися здебільшого лікарі для проведення обстежень, але згодом він набув популярності як засіб для сексуальних практик.

86

Bill Cosby – американський стендап-комік.

87

Trompe-l’oeil (тромплей, обман зору) – технічний прийом у мистецтві, коли на двомірній площині створюється оптична ілюзія об’ємності.

88

≈ 21 °C.

89

Ex-Lax – швидкодійне проносне.

90

25 °C.

91

Hearst, Fuelly, Fram, Quaker State, Goodyear Wide Ovals, Ram Charger – марки різноманітних автомобільних запчастин, деталей, пристроїв, витратних і засобів догляду.

92

Tucker 48 (також помилково Tucker Torpedo) – автомобіль, розроблений відомим американським підприємцем і конструктором Престоном Такером у 1948 році. Було випущено лише 51 екземпляр, перш ніж компанії довелося оголосити про банкрутство. Вважався шедевром інженерної думки.

93

У 1988 році на екрани вийшов фільм «Такер: чоловік і його мрія» на основі подій, пов’язаних з історією розробки та створення цього автомобіля.

94

Trading stamps – маленькі марки, які використовувалися для програм лояльності в магазинах.

95

Плато Ленґ – вигадане холодне й посушливе плато з мітології Ктулгу. Згадується в оповіданнях Говарда Філіпса Лавкрафта.

96

«Over the Hills and Far Away» – традиційна британська пісня, що датується XVIII століттям.

97

The Nature Conservancy – благодійна природозахисна організація. Займається захистом природних територій та водойм загальною площею 48 млн гектарів.

98

Diamond Match Company – давня американська сірникова компанія.

99

Штат Міссурі має прізвисько Show Me State – Штат скептиків, що походить із промови конгресмена від цього штату Вілларда Вандайвера. Це також відповідає поширеному стереотипу про міссурійців, який побутував ще до появи прізвиська. Фраза «Я з Міссурі» використовується на позначення потреби якихось додаткових доказів.

100

Glasspack – тип автомобільного глушника, в якому вихлопна труба проходить через центр самого глушника, а простір навколо наповнено склопластиком.

101

Майже 28 °C.

102

Air Raid – японський ігровий апарат, створений у 1987 році, у якому гравці на спеціальних рухомих сидіннях керують двовимірними винищувачами на екрані.

103

Тобто платівки зі швидкістю обертання 45 об./хв.

104

Рефреном лунають слова з пісні Елвіса Преслі «Hound Dog». Нижче також згадуються пісні «(Let Me Be Your) Teddy Bear» і «Wooden Heart».

105

Graceland – маєток площею 5,6 га у місті Мемфіс, штат Теннессі. Колишнім власником був Елвіс Преслі, зараз ним володіє його дочка. Пам’ятка є другим найбільше відвідуваним будинком у США після Білого дому.

106

Pine-Sol – марка засобу для очищення поверхонь, що набула значної популярності в США в 1950-х.

107

Hula – полінезійський народний танець, що розвинувся на Гаваях.

108

Tiki – у культурі маорі та інших полінезійських культурах – великі, різьблені з каменю чи дерева людиноподібні скульптури, що означають святих предків.

109

Пісня Донни Саммер «Bad Girls», у якій ідеться про проституйованих дівчат.

110

Boston Strangler – прізвисько вбивці 13 жінок у Бостоні на початку 1960-х років.

111

Quinella – вид ставки в кінних перегонах, коли учасник ставить на двох коней, які мають прибути на першому й другому місцях, у будь-якому порядку, і в такому випадку ставка переможе.

112

Trifecta – вид ставки, в якій учасник вибирає трьох коней, які прибудуть першим, другим і третім, у конкретному порядку.

113

Commonwealth – чотири штати: Кентукі, Массачусетс, Пенсильванія та Вірджинія. Усі вони розташовані на сході США й належали до англійських колоній ще до формування Сполучених Штатів у 1776 році. Унаслідок цього на їхнє законодавство вельми вплинуло англійське загальне право.

114

Алюзія на відому (проте неточну) цитату, яку приписують американському поетові, лектору й філософу Ральфові Волдо Емерсону: «Створіть якусь кращу мишоловницю, і весь світ оббиватиме поріг перед вашими дверима». Фраза стала метафорою на позначення сили інновацій, проте часто її сприймають буквально, позаяк у Відомстві з патентів і товарних знаків США зареєстровано близько 4400 патентів нових мишоловниць, і цей предмет є найчастіше винаходжуваним пристроєм в історії США.

115

Tucker Talisman – прототип автомобіля, «спортивніша» версія вже згаданого Tucker ‘48, яка, однак, існувала лише на ескізах і так і не була розроблена.

116

Revival – релігійні християнські зібрання, які часто відбуваються на природі, з наметами, тривають по кілька днів, а їх завдання – привабити нових вірних та утвердити у вірі наявних.

117

У штатах Нової Англії, зокрема Мейні, популярним традиційним заняттям на ярмарках є змагання, в яких воли на час тягають спеціальні навантажені сани.

118

Henry Francis Ryan – головний судмедексперт штату Мейн у 1976–1998 рр.

119

Lane Bryant – американська мережа роздрібних магазинів одягу, що спеціалізується на моделях «плюс-сайз».

120

The Lost Chord – пісня, музику для якої в 1877 році створив англійський композитор Артур Салліван для свого брата, який лежав на смертному одрі.

121

The Brink’s Company – американська приватна охоронна компанія, відома куленепробивними броньованими фургонами.

122

Geraldo – таблоїдне ток-шоу американського репортера й адвоката Херальдо Рів’єри.

123

Divorce Court – американське судове телешоу, в якому розглядаються ситуації пар у процесі розлучення.

124

Mario Matthew Cuomo – у той час губернатор штату Нью-Йорк.

125

Green room – кімната в театрах або схожих місцях, у якій виконавці можуть перебувати перед або після виступу.

126

Любовна справа (фр.).

127

Усі разом (фр.).

128

Персонаж Старого Завіту, якого повісили за злочини проти єврейського народу. Детально історія описана в Книзі Естери.

129

Популярним способом позасудового покарання у США XVIII–XIX століть було «катання на рейці», під час якого злочинця, що впав у немилість містян, катали на рейці по місту двоє чи більше людей, після чого викидали за околицями.

130

Гримаса (фр.).

131

Вигук Браяна й думки Алана – слова з пісні «Jailhouse Rock» Елвіса Преслі.

132

James Danforth Quayle – 44-й віце-президент США, з 1989 по 1993 р.

133

NYNEX – американська телефонна компанія, що діяла в п’яти штатах Нової Англії (Мейні, Массачусетсі, Нью-Гемпширі, Род-Айлендi й Вермонті) та більшій частині Нью-Йорка.

134

AT&T – найбільша телефонна компанія США.

135

Pepper – вид розігріву перед бейсбольним матчем, коли кілька гравців по черзі кидають м’яч бетерові, який його відбиває.

136

John L. Sullivan – ірландсько-американський боксер. Перший чемпіон з боксу в рукавичках у важкій вазі, а також останній з боксу голими руками. Був культурною іконою США ХІХ століття, першим боксером-суперзіркою.

137

І ти (лат.).

138

Tammy Faye Messner – американська християнська співачка, євангелістка, ведуча телепрограм. Відома своєю ексцентричністю й гламурним іміджем, а також відмінними від більшості євангелістів моральними поглядами. Фей підтримувала права ЛГБТ і висловлювалася на підтримку хворих на ВІЛ/СНІД у пік епідемії.

139

«Santa Claus Is Comin’ to Town» – різдвяна пісня, написана Дж. Фредом Кутсом і Гейвеном Ґіллеспі в 1930-х роках. Відтоді в різних версіях її виконували близько 200 виконавців і виконавиць.

140

The Lawrence Welk Show – американське музичне телешоу-вар’єте, що виходило з 1951 по 1982 р. Larry Hooper – вокаліст і піаніст оркестру «Велка». Відомий своїми версіями популярних пісень, які виконував басом-профундо – найнижчим із можливих чоловічих голосів.

141

Gin rummy – найпопулярніший різновид картярської гри в раммі, а також одна з найпопулярніших картярських ігор на двох гравців.

142

Рікі й Люсі Рікардо – персонажі американського ситкому «Я люблю Люсі», що транслювався в 1951–1960 рр. Згадана фраза – одна з найпопулярніших у серіалі.

143

Joseph Wapner – американський суддя і перший ведучий судового телешоу The People’s Court.

144

Crisco – американська торгова марка різноманітних рослинних жирів.

145

Warner Wolf – популярний американський спортивний радіо- та телекоментатор. Відомий, зокрема, своєю коронною фразою «Let’s go to the videotape!», яка в контексті спортивного коментаторства має значення «перегляньмо повтор і перевірмо, хто має рацію».

146

Natty Bumppo – вигаданий персонаж, протагоніст серії романів Фенімора Купера «Пенталогія про Шкіряну Панчоху».

147

Mason – Dixon line – демаркаційна лінія, що слугує кордоном між штатами Пенсильванія, Меріленд, Делавер і Західна Вірджинія.

148

Mother Goose – вигаданий персонаж, начебто авторка французьких дитячих казок, а згодом – англійських дитячих віршиків, примовок, колискових тощо. Авторами творів «від імені» Матінки Гуски були різні автори, один із перших – Шарль Перро.

149

Пер. Г. Яновської.

150

Shooter’s Bible – щорічний довідник, що містить дані про нову зброю та її специфікації.

151

Fun with Dick and Jane (в українському перекладі «Аферисти Дік та Джейн розважаються») – американська комедія 1977 року, що в’їдливо критикує «анархію» американського стилю життя.

152

Рядок із поеми Альфреда Теннісона «Улісс» (1833).

153

Yuppie – термін, створений на початку 1980-х, яким позначали молодих професіоналів, що працюють у містах. До середини 80-х років термін набув образливого сенсу, зокрема через погляди япі на джентрифікацію та біржовий крах у «чорний понеділок» 1987 року.

154

Cracker – зневажливий термін на позначення білих незаможних мешканців півдня США.

155

Такий, що базується на принципах доброчесності та взаємної довіри (лат.).

156

Після скасування рабства вільні афроамериканці вирощували та продавали кавуни, і таким чином ягода стала для них своєрідним символом волі. Білошкірі мешканці Півдня ж зробили кавун символом ледарства, неохайності афроамериканців. Це переросло в расистський стереотип про надмірну любов темношкірих до кавунів.

157

John R. McKernan Jr. – американський політик, двічі (1987–1995) був на посаді губернатора Мейну.

158

Персонаж коміксу Little Orphan Annie, що виходив у 1924–2010 роках. У мальованої героїні замість очей просто білі кола.

159

MacGuffin – об’єкт, пристрій або подія, необхідні для сюжету й мотивації персонажів.

160

Billy Graham, Billy Sunday – популярні американські євангелісти.

161

«Під трояндою», тобто негласно, таємно (лат.).

162

Holy Roller – зневажливий термін на позначення протестантів, що описує їхні танці, трусіння та інші рухи, які ті виконують начебто під впливом Святого Духа.

163

Jell-O – марка різноманітних желатинових десертів.

164

Marquess of Queensberry Rules – кодекс загальноприйнятих правил боксу, опублікований у 1867 році в Лондоні. Отримав назву від дев’ятого маркіза Квінсберрі, хоча той і не є автором. У кодексі вперше зазначено вимогу до учасників одягати рукавиці, а на його основі побудовані й сучасні правила боксу.

165

Сленговий варіант назви Сан-Франциско.

166

Пісенька гномів з анімованої екранізації казки про Білосніжку 1937 року.

167

Змінені слова з пісні «Hello, Goodbye» гурту The Beatles.

168

Lothario – персонаж «Дон Кіхота», ім’я якого стало загальним та означає безцеремонного спокусника жінок.

169

Ichabod Crane – персонаж оповідання «Легенда сонного виярка» Вашингтона Ірвінга. Високий чоловік, що рухається наче опудало.

170

Order of the Eastern Star – американська парамасонська організація, відкрита як для чоловіків, так і для жінок. Базується на вченні Біблії.

171

Daughters of the American Revolution – волонтерська неприбуткова організація для жінок, прямі предки яких певним чином докладалися до здобуття незалежності США. Займається промоцією патріотизму, освіти й збереження історичного минулого.

Content

Стівен Кінг
Необхідні речі

Частина перша. Грандіозне відкриття

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Розділ дев’ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Частина друга. Розпродаж століття

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

Розділ п’ятнадцятий

Розділ шістнадцятий

Розділ сімнадцятий

Розділ вісімнадцятий

Частина третя. Усе на продаж

Розділ дев’ятнадцятий

Розділ двадцятий

Розділ двадцять перший

Розділ двадцять другий

Розділ двадцять третій

Примітки