Серова Алла

Подвійне дно

Алла Сєрова

Подвійне дно

Якщо неприємність може статися, то вона обов’язково станеться.

Закон Мерфі

1

У кожного є щось таке, що він ненавидить з особливим смаком. Хтось не терпить перловку, у когось при одній думці про сусідського пса зводить щелепи, хтось подумки піддає тортурам свекруху чи тещу, отримуючи при цьому катарсис. У кожного є щось таке. Святі на небі — на землі не лишилось святості. Може, це навіть добре. Кожному — своє місце. І ненависті теж.

Я ненавиджу зиму. Кожною клітинкою тіла я однаково ненавиджу і піжонський блискучий сніг під яскравим холодним небом, і тихий різдвяний снігопад, що перетворює місто на солоденьку святкову листівку, на якій тільки й лишилося написати штамповані побажання щастя і довголіття. Я ненавиджу зиму, і в мене є для цього підстави. Тому вже десь у вересні в мою душу починає вповзати роздратування — літо минуло, до весни ще далеко, а зима вже скоро. І цього не можна змінити.

Може, якби в мене були гроші, я б мандрувала світом услід за весною чи літом, або взагалі оселилася десь, де немає такої напасті, як зима чи осінь. Власне, осінь — то ще нічого. Щастя не додає, але ми з нею підтримуємо збройний нейтралітет. А часом, як-от сьогодні, взагалі оголошуємо перемир’я. Бо коли в жовтні починають палити листя, а надворі тихо, і синій вечір вже визирає срібними місячним оком, блідим і заспаним, бо сонце ще не сідає — я люблю ходити крізь туман і запах диму. Кажуть, дим від спаленого листя страшенно шкідливий, але я люблю його пахощі у вогкому жовтневому повітрі. Я тоді йду собі, куди очі бачать, і мені майже добре. Життя саме по собі — шкідлива штука, то що там додасть ковток диму?

Повз мене з хижим шелестінням пролітають машини, та мені нема до них ніякого діла. Власне, мені ні до чого немає діла. І до мене теж ніхто нічого не має. 0–0, нічия. Мабуть, це й непогано. Я просто йду собі вздовж дороги — так уже сталося, що я опинилась саме в цьому районі, тож тепер іду пішки додому і слухаю місто. І машини мені не заважають. Вони теж — частина міста. Хай собі їдуть, я не проти.

Він підкотився мені під ноги, як заблукалий м’яч. Я навіть не завважила, звідки він узявся. Спочатку здалося, що він просто гепнувся з неба, та ця теорія померла тої ж секунди, як я побачила, що він зв’язаний, його рот заклеєний скотчем, а обличчя майже немає — один синець і кров. Ні, на небі, звичайно, суворі порядки, але такого там не роблять, це напевно. Та в даному випадку цей тип, скоріш за все, випав із машини. Цікаво, як йому це вдалося?

Я присіла біля нього навпочіпки. Ні, я зовсім не хочу йому допомагати, мені таке й на думку не спало. У кожного свої проблеми, тож кожен рятується, як може. Мої проблеми нікого не цікавлять, то чому мене мають цікавити чиїсь? Нелогічно. Але я зупинилась біля нього, бо він заважав мені йти далі.

Його одяг купували не на ринку Анголенка, це точно. Я знаюсь на цьому. Та дороге вбрання зіпсоване непоправно. До того ж, він босий, а обличчя в нього немає. Тільки коричнева смужка скотчу на синьо-червоному запухлому тлі. Не дуже в тон, та кого хвилюють такі дрібниці? Ну що ж, треба йти, бо вже темніє.

Я підводжуся і обходжу його — тут доволі вузька смужка тротуару. Гадаю, хтось його знайде, можливо, нагодиться міліція чи якийсь свідомий ветеран, чи просто добрий самаритянин. А я не належу до жодної з вищезгаданих категорій населення. Я — сама по собі.

Неголосний стогін не змусив мене озирнутися. Вибачай, хлопче, але я не хочу вляпатися в лайно, а судячи з твого вигляду, ти в ньому загруз далі нікуди. Мені своїх проблем вистачає. Ні, ну чому в мене немає купи баксів, я б тоді просто поїхала з цієї ідіотської країни, де всі зміни — тільки на гірше, де громадяни валяються зв’язані і побиті, а міліція від’їдає морди на хабарях і відвертих грабунках. Власне, я можу його розв’язати і піти, а далі хай уже сам дає собі раду. Чудово, це хороша ідея, і моє сумління не буде скімлити ночами — от лишила чоловіка напризволяще. Я його розв’яжу, це компроміс.

— Добре, не стогни, я повертаюсь, — я знов сідаю біля нього. — Не міг деінде впасти, чи тобі не однаково? Чорт, добряче тебе скрутили… Ага, ось маю ножиці, терпи.

Я намагаюсь зробити все швидко, але ножиці в мене манікюрні, тож справа посувається поволі. Але посувається, бо спочатку ноги, а потім і руки в нього вільні.

— Смужку на обличчі віддирай сам.

Але він не може. В нього відновлюється кровообіг у кінцівках, тож він аж скрутився від болю. З-під запухлих повік на мене благально глянули очі, та вже темно, він мене не зможе потім упізнати… Ну, добре, скотч я теж зніму, хай покличе на допомогу. Ось, одним різким рухом — і порядок.

— … твою мать!

— То ти ще й лаєшся? Нахаба! Ну, добре, бувай. Ось, візьми телефонну картку, подзвониш, куди тобі треба, там ще хвилин десять залишилось. Адреса — на будинку, глянеш на табличку. Телефон — ось, поряд, працює. За тобою приїдуть і порятують остаточно. А мені час іти.

Я ладна копняка собі дати, тому похапцем підводжусь. Як я раніше про це не подумала! Адже ті, в машині, мабуть вже завважили, що полонений зник, і скоро проїдуть своїм маршрутом у пошуках загубленого вантажу. Це якщо вже не мчать сюди. А тоді моя доля цілком визначена. Свідків розумні люди не залишають. Я б точно не залишила.

— Будь ласка, зачекайте! Прошу вас! Я не можу підвестись…

А, хай тобі трясця! Ні, не повернуся нізащо, полежить трохи і оклигає, міцний хлоп, я звернула увагу. Я йому нічого не винна.

— Ще хвилинку, прошу вас…

Я маю йти. Я повинна тікати звідси, бо інакше влипну в неприємну історію. І мені ніхто не допоможе, як ніхто ніколи не допоміг за все моє життя.

— Що ще?

— Якби мені десь перебути до ранку, хоч кілька годин…

— Вибач, але я не можу тобі в цьому допомогти. Якщо хочеш, можу викликати «швидку» чи міліцію.

— Ні, я не… Але ж ви десь живете? Я тільки до ранку, а там піду.

— Ні.

— Я заплачу.

— Забудь про це.

— Але я не можу поворухнутися, та ще й холодно.

— Кровообіг скоро відновиться, до смерті не замерзнеш, п’ятнадцять градусів сьогодні, осінь тепла. Ну, трохи застудишся — це що найбільше. Подзвони додому, хай за тобою хтось приїде, скажи, що вскочив у халепу. Не вплутуй мене в свої проблеми, я й так зробила для тебе більше, ніж треба, ти помітив?

— Так, я вдячний вам, але…

— Все, бувай.

Я не встигаю пройти й кількох кроків, як темряву прорізає світло фар. Машина ще далеко, та я чомусь розумію, що це та сама машина. Розуміє це і чоловік на тротуарі. Так, втекти я не встигну. Сховатись тут нема де. Ряд будинків і дорога.

Я хапаю напівпритомного чоловіка і тягну його до телефону. Де поділись затишні телефонні будки? Тепер — тільки сині пластикові навіси, і все. Ну що ж, спробую скористатися з того, що є. Я розстібаю свій плащ — довгий, до кісточок.

— Обхопи мене за поперек і притиснись, може, під плащем не помітять.

Я вставляю телефонну картку і беру слухавку. Машина вже зовсім поряд, а мій підопічний стиснув мене так, що дихнути не можна.

— Радіо-таксі слухає.

Фари машини хижо і безсоромно освітлюють мене. Ну що ж, помирати один раз. Від долі не втечеш.

— Будь ласка, пришліть таксі на ріг Української, недалеко від автомайстерні, біля автомата.

— Куди вам їхати?

Машина їде повільно, надто повільно. Ось зараз вони вийдуть, і тоді мені кінець. Все-таки добрі справи — не мій фах.

— До Будинку одягу.

— Чекайте, машина зараз буде.

Світло фар віддаляється. Невже вийшло?

— Гей, ти, не стискай мене так, мені боляче. Гадаєш, вони повернуться?

— Не скоро.

Біла машина з червоними літерами «Аргос-таксі» виринула з туману.

— Зроби вигляд, що ти п’яний.

Для цього йому не треба докладати жодних зусиль. Я тягну його до салону.

— Е, дівчино, а він не буде блювати?

— Ні.

Таксист з недовірою похитав головою і рушив. За вікном замелькала ніч. Ліхтарі, вітрини, реклама, чиїсь освітлені вікна, за якими чужі життя… Я люблю ніч, навіть зимову. Ніч теж сама собі, безвідносно до пори року.

— Ось, Будинок одягу.

— Будь ласка, трохи далі, до кегельбану.

— Як скажете.

Я розплачуюсь з водієм і тягну чоловіка з авто. Важкий, чортяка! Та він допомагає мені, як може, тому ми поволі просуваємося вперед, у темну вуличку, де стоять одноповерхові дореволюційні будинки. В одному з них є кімната, в якій я живу. Тепер навіть дві кімнати, од позавчора. А третя… Власне, якщо вийде так, як я задумала, то скоро переїду кудись в інше місце. Може, років за два. Та це зараз несуттєво. Єдине, що має значення — дотягти якось свою «знахідку» додому і не нарватись на когось із сусідів.

— Де ми?

— Скоро будемо на місці, мовчи.

— Я вдячний вам, ви…

— Я сказала тобі — мовчи! Ще сусіди почують! Тут, як у селі, повно старих цікавих пліткарок, що все на світі бачать і чують.

Я дістаю ключі і відмикаю двері. Сухий запах пилу і цибулі не додає мені хорошого настрою. Терпіти не можу загальний коридор, та нічого не вдієш, комуналка є комуналка. Тому я швидко відмикаю двері в квартиру і втягую свою здобич. Темрява зустрічає мене хропінням і смородом. Так і є, Сашко вже спить.

— Хто тут?

— Сусід мій, Сашко. Алкаш хронічний, та він нализався до свинячого виску і спить. Давай, сюди.

Я відмикаю залізні двері в свою кімнату і кладу обважніле тіло просто на підлогу. Хай полежить, в будинку доволі тепло. А я вмикаю світло і знесилено сідаю в крісло. Руки й ноги в мене тремтять, хочеться пити, а на підлозі лежить незнайомий брудний чоловік без обличчя і дивиться на мене крізь щілинки розпухлих повік. Ну, добре, відпочину потім. Я скидаю плащ і черевики і схиляюсь над гостем. Добряче його віддухопелили, а ще є опіки, і кров…

— Трохи потерпи, викличу лікаря.

— Не треба, це…

— Мовчи, бо ще додам. Бракувало тільки, щоб ти отут іще дуба врізав. Мені тоді що робити з трупом? Собак у мене нема.

— А до чого тут собаки?

— Якби були собаки, проблема утилізації трупа не стояла б так гостро. Я просто зекономила б на собачих харчах!

— Я не…

— Мовчи, — я набираю номер. — Вадиме, ти вдома? Негайно лети до мене. Захопи йод і бинти.

Я кладу слухавку і схиляюсь до побитого. Треба його якось роздягти, та чи можна його торсати? Хоча я тягла його, він ішов, і нічого.

— Що ви робите?

— Збираюсь тебе зґвалтувати.

Я знімаю з нього піджак і розстібаю штани. Він намагається якось перешкодити моїм діям, та сили нерівні, принаймні, зараз.

— Боже, яка цнотливість! Не бійся, боляче не буде! Розслабся.

— Ви знущаєтесь?

— Саме так. Знущаюсь. Бо це ти лежиш на моєму килимі, а не я на твоєму. Закон джунглів — право на територію. Знаєш таке?

Він мовчить, і я стягаю з нього штани. Від сорочки залишилось саме лахміття, тому я з чистою совістю просто зрізаю її, відриваючи присохлі клапті. З численних ран починає сочитися кров. Хтось добряче попорався з хлопцем, а потім його одягли і запхали до машини.

— Треба тебе помити. Допоможи мені, я сама тебе не дотягну.

Та його сили вже скінчились. Тому я розводжу в відрі розчин марганцівки і витираю його. Він молодий, міцної статури. Обережно змиваю кров з численних порізів і опіків, що вкривають його тіло, на зап’ястках лишились сліди від наручників. Холодна злість піднімається в мені. Щоб зробити таке з людиною, треба бути найостаннішим покидьком. Шкода, що їх з’являється щораз більше.

Я змиваю кров з розпухлого обличчя. Знаєш, друже, все це, на жаль, не пішло на користь твоїй зовнішності. Хтозна, яким ти був, та тепер буде, мабуть, гірше. У квартирі лунає дзвінок. Це Рудий, саме вчасно.

— Ти злякала мене до гикавки. Не називай мене по імені, бо я тоді починаю думати, що з тобою щось трапилось, або ти взагалі при смерті. Летів, порушуючи всі правила дорожнього руху. — Рудий дивиться на мене з осудом. — І ти зараз схожа на Ліззі Борден, що кілька годин поспіль орудувала сокирою. Ти глянь на себе: вся в крові, спітніла і задихана. О, а це хто?

— Не знаю, — я замикаю двері. — Але ти його оглянь, що з ним.

— Ну, що з ним, видно навіть неозброєним оком. За що ти його так?

— Здурів?

— Дратую тебе. — Рудий посміхається. — Давай перенесемо його на диван. Ти встигла його помити, це добре. Тепер прибери тут, бо схоже на катівню.

— Маєш рацію.

Я старанно знищую сліди крові, знімаю з себе одяг і разом з одягом пораненого запихаю до пральної машини. А Рудий тим часом оглядає незнайомця.

— Ну, що?

— Попередній огляд не виявив ніяких серйозних ушкоджень. Зламано кілька ребер, опіки, неглибокі різані рани, струс мозку і гематоми. Зламаний ніс і невеликий шок. Нічого такого, з чим ми не зможемо впоратись. Щоправда, я б радив зробити рентген і томограму, але то завтра, я чергуватиму у відділенні, влаштую. Де ти його взяла?

— Ніде. Він впав мені під ноги.

— О, незрівнянна! Чоловіки падають тобі під ноги, як кеглі, і вкладаються штабелями. Тільки чому з цих штабелів ти вибрала такого побитого?

— Рудий, я тобі зараз…

— Нічого не вийде. Якщо ти мене поб’єш, хто тоді лікуватиме твій трофей? Здоровий хлоп, тобі завжди такі подобались.

— Припини.

— Вибач, я блазень, визнаю. Просто не в твоїх правилах тягти додому все, що валяється на дорозі.

— Так сталося.

— Прикрий його ковдрою. Зараз сходжу до аптеки, принесу ліків. Може, він отямиться, то даси йому пити.

Він виходить, за вікном майнула його постать. Я втомлена і сонна, а завтра ще треба на роботу. Я дивлюся на годинник — іще тільки шоста година, а мені здалося, що вже глуха ніч.

— Пити…

Я обережно підводжу його голову. Волосся, що злиплось од крові, мені вдалося сяк-так помити, тепер воно ще вологе, та вже можна розібрати колір — темно-каштановий.

Він п’є обережно і спрагло. Мені трохи не по собі від вигляду його обличчя. Я, звичайно, і до цього бачила побитих людей, але щоразу це для мене стрес.

— Хтось тут був?

— Не бійся, все гаразд. То мій друг, він лікар. Зараз повернеться, пішов до аптеки.

— Що зі мною?

— Він усе пояснить. Нічого страшного, скоро будеш, як новий. А зараз полеж, тобі не можна вставати.

— А де…

— Одяг доведеться випрати, та він все одно вже не буде таким, як раніше.

— Але я…

— Мені доводилось бачити голих чоловіків. У тебе немає нічого, невластивого людській анатомії, тому не варто так переживати.

— Я вдячний вам.

— Ось і Рудий повернувся.

Терпіти не можу різні там «дякую», «пробачте», «люблю». Все це — пусті балачки, не варті того, щоб витрачати на них час. А насправді виявляється, що слова взагалі нічого не важать. Ми з Рудим іноді говоримо одне одному жахливі речі, але це нічого не міняє — ми добрі друзі. Слова коштують тепер дешево, то тільки колись спочатку було Слово, та ті часи давно минулися.

— О, ти отямився. — Рудий розкладає принесене, миє руки. — Крихітко, неси сюди ще лампу, мені треба побільше світла. Чи маєш алергію на якісь препарати?

— Ні. А як ви…

— Потім спитаєш. Слідкуй за моїм пальцем.

Я залишаю їх розважатися і йду в інший кінець свого помешкання. Величезна кімната на сорок метрів колись була парадною залою купецького дому. П’ять вузьких вікон, ліпнина на стелі і старий потемнілий паркет. Я розділила кімнату на кілька приміщень і тепер маю власний санвузол і ванну, а також закапелок, де готую їжу. В мене також є спальня, невелика, але скільки мені самій треба? Найголовніше, що мені не доводиться користуватися спільними «зручностями», як це було спочатку. А тепер, коли сусідня кімната теж моя, зроблю собі окремий вхід з вулиці і перестану заходити в смердючий спільний коридор. Цю кімнату дали мені як сироті — був колись такий закон, і я встигла з нього скористатись, як і Рудий.

Втомлено лягаю на ліжко. Ну, в мене є час виспатись, але що робити з чоловіком, якого я притягла додому? До речі, як його звати? Якось по-дурному все вийшло, навіть не спитала нічого. А може, він бандит? Тепер пізно про це думати, не викину ж я його на вулицю в такому стані. Треба було просто лишити його там і піти собі.

— Ходи сюди. — Рудий зазирає до кімнати. — Е, що тобі таке, чого скисла? Погано почуваєшся?

— Все гаразд. Трохи втомилась.

Я сповзаю з ліжка. Оце мені розплата за надмірну доброту.

— Нашого друга звати Андрій. Йому потрібен спокій. За три години зробиш йому укола, ось ампула. Вранці я прийду, огляну. Все, мені час, завтра зранку йду на чергування — заступаю на добу.

— Мені на дев’яту на роботу.

— Я встигну навідатись.

— Може, — залишишся?

— Нічого не вийде. Тоді доведеться завтра їхати додому по речі. Ти ж мене знаєш, я надто ледачий.

— Знаю.

— Не бійся, кицю, хлопець нічого тобі не заподіє, він не в тому стані.

Рудий іде, я чую, як осінь смакує його кроки в тумані. Ось завівся мотор, звук поглинула ніч. З-за дверей чути шурхіт — стара потороча Матвіївна знову підглядала. Хай би їй очі повилазили і язик усох іще до ранку.

Він лежить на дивані, прикритий ковдрою. Я сідаю поруч. Цікаво, що з усього цього вийде? Власне, життя трохи нуднувате…

— Лікар пішов?

— Так. Але ти не бійся, я вмію робити уколи в сідниці. А лікар завтра знову прийде. Може, ти чогось хочеш?

— Ні, дякую. Я не спитав, як вас звати.

— Мене звати Ліза.

— А лікар…

— Рудого звати Вадим, він мій друг. І непоганий лікар, ти можеш йому довіряти. Та побазікати ми ще встигнемо, Рудий сказав, що тобі потрібен спокій, тож спи.

— А тут…

— Цілком надійно. Ніхто тебе не знайде. Місто велике, розумієш? Надто велике, а я тут — порожнє місце. Спи, красунчику.

Він заплющив очі. Власне, важко йому тільки розплющувати їх, а от заплющити — раз плюнути, повіки страшенно позапухали. Я підводжусь і йду до ванної. Треба трохи причепуритися, та й одяг випрати.

Я витягаю зіжмакане шмаття. Мій светр зіпсовано, але «Ваніш» — хороша штука, тож я топлю вдяганку в розчині. Тепер піджак і штани мого гостя. Мабуть, купу грошей коштував костюм від Бестіона, але тепер йому кінець. Чи ні? Спробую щось зробити. А наступного разу буду розумніша і не збиратиму сміття на вулиці.

Я беру вдяганку і без жодних моральних судом проводжу обшук. Я хочу знати, якого саме кота в мішку я придбала. Так, ось у внутрішній кишені щось є. Це золота ручка, з якимось камінцем і маленькою монограмою чи візерунком на ковпачку. Дуже дрібно, не роздивитись. В інших кишенях нічого немає. Цікаво, як ця ручка опинилася в його кишені, якщо він втрапив у халепу? Чому її не забрали? Ат, яка різниця, ще над цим маю голову сушити! Хай полежить у шафці, потім віддам.

Я вмикаю машину, шумить вода, злизуючи пральний порошок. Тепер маю відпочити, зроблю пацієнтові укол і ляжу спати. От тільки їсти хочеться немилосердно.

Телевізор показує щось нудне і дурнувате. Краще вже новини, хоча хороших новин у цій країні вже давно немає. Ну от, що я казала?

«… невідоме. Нагадуємо, що німецький бізнесмен пан Клаус-Отто Вернер і його син Андерс зникли у Києві з готелю „Салют“ три тижні тому. Кілька хвилин тому стало відомо, що в лісосмузі недалеко від Дніпропетровська знайдено тіло Клауса Вернера. Як він потрапив туди, хто влаштував викрадення, де знаходиться Андерс Вернер — на ці питання у слідства немає відповіді».

Чортзна-що відбувається в цій країні. Я впевнена, що все це робиться з одною метою: аби штовхнути нас в обійми Старшого Брата, граючи на ностальгії старих дурнів, які кричать: «Раніше такого не було!». І, мабуть, цей номер колись пройде. А поки що хтось витрачає грубі гроші, диригуючи нашим безладом.

Мені іноді навіть здається, що ніякої надії уникнути тих братніх обіймів уже немає, та все одно хочеться вірити: колись ці, що тепер, накрадуться, підуть, а прийдуть інші, молодші, з чесними серцями і болем за державу. Але такі думки навідують мене, тільки коли я трохи підіп’ю, а це трапляється приблизно як поява комети Галея, тож приймемо, як даність: всі зміни тільки на гірше.

Я краю хліб, посипаю його сіллю і сідаю пити чай. Скоро зима, і я роздратована до краю. Я так і знала. Хороших новин просто не буває. Хороші новини — це повна відсутність новин.

2

Лікарня, де працює Рудий, найбільша в місті. Тут постійно товчуться люди. А Рудий засів просто в епіцентрі — Центрі екстремальної медицини. Спокою немає ні вдень, ні вночі. Щоправда, вночі менше персоналу.

— Давай, швидше! — Рудий трохи нервується, бо те, що ми робимо, незаконно. — Відійди, я сам.

Він починає вмощувати на кушетці нашого пацієнта, а я знесилено сідаю на стілець біля дверей. Рудий клацає кнопками, під’єднує датчики, загалом ці подробиці мене зовсім не цікавлять, я з превеликим задоволенням залишила б пацієнта тут і пішла додому. Та я не можу. Вже не можу. Ми відповідальні за тих, кого приручаємо. Саме через небажання клопоту я не завела собі кота, хоч страшенно люблю цих чарівних тварин. А тут — чоловік! Чоловіків я люблю набагато менше, ніж котів. Це навіть порівнювати не можна.

— Ну, що там, Рудий?

— Підтвердився попередній діагноз. Веземо його додому, доки нікого нечистий не приніс. Матиму тоді…

Ми похапцем евакуюємося з діагностичного кабінету. На щастя, за вікном — глупа ніч, медперсонал переважно спить в ординаторській, а пацієнти тут здебільшого не реагують на зовнішні подразники, бідолахи.

Рудий підганяє машину, і за хвилину ми вже мчимо темними вулицями. Побитий чоловік мовчить, і це мене трохи заспокоює. Відлежиться й піде, і я забуду про нього.

— Все, я назад, доки ніхто не помітив мого дезертирства.

Рудий звично цілує мене і вибігає з будинку. Ось ревонув мотор, осінній туман поглинув червоні габаритні вогники, а мені стало чомусь самотньо. Я сама-одна посеред осені. Скоро зима. А на моєму дивані лежить незнайомець в старому тренувальному костюмі Рудого.

— Спи. До ранку ще далеко.

Не знаю, чи він мене почув. А міг би й почути, бо це саме через нього мені довелося перервати свій сон і їхати до лікарні. Добре, що кілька місяців тому Рудий купив зелену «сімку». Власне, ми вдвох її купили, але це несуттєво. Добре, що ніхто нас не бачив у лікарні. Добре, що ще не зима. А було б ще краще, якби я вчора, згнітивши серце, пішла з місця події одразу по тому, як розрізала пута. Що за дивний пароксизм любові до ближнього? То все дим від спаленого листя. Він, правда, шкідливий. В мене був такий приємний настрій, просто як влітку. Я трохи, мабуть, вчаділа, якщо зробила таку дурницю. Навряд чи цей хлопець зробив би для мене те саме.

— Ви підете зараз спати? — голос його хрипкий і приглушений.

— Так. А що? Ти чогось хочеш? Може, щось з’їси? В мене є шматок курки, можу зварити бульйон. Можу також зробити омлет чи зварити кашу з вівсяних пластівців. Останнє — найшвидше.

— Так, будь ласка.

Я йду до своєї імпровізованої кухні. Це просто невеличкий закуток, де стоїть електрична плитка на дві конфорки. Скільки мені одній треба? Та тепер я не одна.

— Сам з’їси, чи тебе погодувати?

— Спробую сам.

Він з великими труднощами сідає і починає їсти. Твоє щастя, хлопче, що в мене було молоко, а то їв би ти вівсянку на воді. Нічого, теж смачно, якщо з хріном.

— Дякую.

— Може, чаю вип’єш?

— Ні, дякую.

От і добре. Якщо почав їсти, то скоро видужає.

— Слухай, я твоє шмаття випрала, але костюмові кінець. Прасувала-прасувала, та він, здається, сів.

— Нічого, то не страшно.

— Може, треба комусь повідомити, де ти знаходишся? Послухай, це, звичайно, не моє діло, але тебе можуть шукати родичі.

— У мене нікого нема.

Он як! Тож іще один такий? Тепер нас троє. У нас із Рудим теж нікогісінько нема. Але про нас з Рудим це правда, а ти, хлопче, можеш їздити мені по вухах. Хтозна, що ти за птах. Може, ти заробив те, що отримав.

— Якщо тобі ще щось треба, то кажи, бо я йду спати. Мені завтра на роботу.

— Ні, все гаразд. А ким ви працюєте?

— У мене страшна професія. Я стоматолог.

— Чому це страшна професія? Навіть дуже престижна.

— Більшість людей бояться лікувати зуби. А ти хіба не боїшся?

— Ні.

— Тоді ти — унікум.

— Можливо. Знаєте, Лізо, я не можу зараз вам нічого пояснити, але будьте певні: я не бандит, просто…

— Я в тебе звіту не питаю. В мене є правило: не лізти в чужі справи. Схочеш — розкажеш, як ні — то ні. Спи. Тобі треба спати.

Ранок зустрів мене дощем, що сіявся за вікном. А за дверима матюкається Сашко. Похмілля — страшна річ. Добре, що я поставила собі залізні двері. Я це зробила після того, як гості мого сусіди вибили старі двері, вдерлися до мого помешкання з метою пограбування. З п’яних очей їм здалося, що мене нема вдома. Це була їх фатальна помилка, бо я навіть встигла викликати міліцію і хлопів скрутили просто на місці злочину. Сашко в цей час спав сном праведника, обпившись оковитої до зеленого змія. На ранок, плаваючи в сльозах і соплях, він просив пробачення і божився, що більше ніколи не приведе до квартири сторонніх, та це справи не змінило. Він, по суті, зовсім не злий, тільки нікчемний, та од того часу в мене залізні двері.

— Чого ти репетуєш, Сашко?

— Голова болить, пиво розлив.

— Ти пропустив важливі складники свого стану.

— Га?..

— Голова болить, руки трусяться — тому пиво розлив. Ось, на. Смоли б ти гарячої напився!

— Лізко, ти — янгол.

— Точно. Не кричи, ти мене дратуєш.

— Як скажеш.

Я похапцем готую собі сніданок. Вірніше — нам, бо зараз приїде Рудий. Він спатиме після зміни тут. Так мені спокійніше.

— Ви добре впорались із тим чоловіком.

— З Сашком? Та він нічого, просто п’яниця. І він залежить від мене.

— Тобто?

— Пояснюю. Я годую його і купую горілку. Пляшку на день. І пляшку пива зранку. Якщо я цього не робитиму, він знає, що з ним буде. Або знайдуться спритники, що ошукають і залишать без даху над головою, або нап’ється гидоти та здохне. Я дозволяю пити тільки вдома, горілку купую в магазині. І я плачу за квартиру. Він п’яниця, але не божевільний. До того ж, він зовсім не злий, просто нікчема, таких багато.

— Але він може…

— Не може. Я подбала, все цілком законно. Квартира вже моя, він тут просто живе. До цього моєю була тільки одна кімната — оця. В сусідній жила бабця, Антонівна, Сашкова мати. Як злягла, то ми домовились про довічне утримання. Од позавчора та кімната теж моя, Антонівна померла. Помре Сашко — його кімната теж стане моєю. Я продам все це і переїду в інше місце.

— Він може ще довго прожити.

— Я нікуди не поспішаю. Хай живе. Горілка дешева, пиво теж недороге. Харчами він не перебирає. Тож хай собі живе, скільки Богом відміряно. Зараз приїде Рудий, допильнує страви, я побігла. До речі, що робити з твоїм костюмом?

— Викиньте його.

— Добре. Так і зроблю.

Я хапаю пакет з костюмом і виходжу з квартири. Назустріч мені йде Рудий.

— Я не спізнився?

— Ні. Я там поставила варитися м’ясо, допильнуєш.

— Гаразд, біжи.

Мене сьогодні чекають пацієнти, жодного «вікна», як завжди. Якщо скласти докупи всі зуби, що мені довелось лікувати чи видаляти, то вийде, мабуть, два відра — що найменше. Іноді я дивуюсь, наскільки деякі люди не слідкують за своїми зубами. Добре, що лікарня приватна і мені доводиться мати справу тільки з певною категорією людей, але й у відносно забезпечених громадян часом трапляються локальні катастрофи в ротовій порожнині.

— В тебе блідий вигляд. Важка ніч?

Це лікар Матяш, досить молодий, але нахабний тип. Йому чомусь здається, що він неперевершений красень і серцеїд, і всі жінки падають йому під ноги, як стиглі сливи. Та це, повторюю, лише плід його хворобливої уяви. Нічого такого в ньому немає, просто високий, худий смаглявий тип з копицею чорного волосся. Думаю, в нього волохаті ноги і сідниці, а я цього терпіти не можу.

— Доброго ранку.

Я взагалі не заводжу собі друзів, а на роботі намагаюся звести розмови до мінімуму. Мені ніхто не потрібен. Добре знаю, що мене за це тут страшенно не люблять, та мені на це начхати. Шеф мене через це не вижене, напевне знаю. Бо я — хороший лікар.

— Ти люб’язна, як завжди.

Лікар Матяш чекає, що я зірвусь, вони тут усі цього чекають, та даремно.

— Наталко, запрошуй пацієнта.

У нашій приймальні не сидять у черзі. Пацієнти знають свій час. Ну от, день почався. Тепер до другої години я випадаю з життя. Це приносить мені добрі гроші. Я не ідеалістка, як Рудий. Казала йому: давай вдвох спеціалізуватися на стоматології! Можна ще патологоанатомом, теж непогано. Ні, пішов у хірургію. А це не дуже добре оплачується, та й морока яка!

— Вже йдеш?

Лікар Матяш — просто липучий кретин. Невже не видно, що йду? Прийшла друга зміна. Ми всі йдемо.

— До побачення.

— Чекай. Може, зайдемо десь, я пригощу тебе?

— Дякую, це зайве.

— У тебе хтось є?

— До побачення, колего.

— Лізо, почекай!

— Вибач, я поспішаю.

— Ти завжди поспішаєш.

— Зараз почнеться дощ.

— Я хотів би поговорити з тобою.

— Звернись до психоаналітика. В мене інший фах.

— Лізо, будь ласка…

— Іншим разом.

Я не люблю цього типа, він якийсь слизький. А він, мабуть, має якийсь комплекс, тож його муляє, що хтось може не звертати увагу на його персону. Господи, чим ти думав, коли відбирав розум у чоловіків?

Я влаштувалась в цю клініку три роки тому, а Матяш був тут зіркою місцевого масштабу серед жінок. За кілька місяців у мене з’явилися постійні пацієнти, що потім рекомендували мене своїм знайомим. А лікар Матяш звернув на мене увагу і почав всіляко це демонструвати. Чесно кажучи, якби це сталося влітку, я б тільки посміялась. Але так вийшло, що пробило хлопця якраз серед зими, коли я з особливою насолодою орудую щипцями і бормашиною — аби вгамувати роздратування. І шановний колега отримав добрячого відкоша. Схоже, це його досі турбує, бо час од часу він пробує взяти фортецю. Можу запевнити, цього ніколи не станеться.

Жіночий колектив є жіночий колектив. Мене почали виживати. Спочатку не записували до мене пацієнтів. Я приходжу на роботу, а в мене нікого нема. Виявилось, що медсестра з регістратури казала, що в мене немає вільних годин, все зайнято. Мені вистачило одного телефонного дзвінка шефові, аби все стало на свої місця. Клініка платна, ми маємо приносити прибуток, і нічиї симпатії тут не мають значення. Шеф під виглядом пацієнта подзвонив до регістратури і попросив записати до мене, по тому почув стандартну брехню. Не вірячи почутому і моїй інформації, він не полінувався і перевірив мій розклад — істина спливла, як масло на воді. Змовниць просто звільнили. Мені дали спокій. Тільки колега Матяш ніяк не вгамується, маньяк.

Домівка зустріла мене запахом борщу. Рудий вміє готувати і робить це з натхненням. Я теж умію, але без натхнення. Рудий багато що робить із задоволенням, а я — ні. Єдине, що приносить мені втіху — це коли я влітку у відпустці їду до села, де в нас є халупа. А там день при дні лежу на дивані і читаю детективи, запиваючи їх кока-колою. І нікого навкруги. Таке враження, що я сама в усьому світі. Єдиний, кого я в такий час терплю біля себе, — це товстий сусідський кіт. Це створіння абсолютно без комплексів. Без жодних моральних терзань він лізе на стіл і їсть усе, що йому пропонуєш, навіть дині. А якщо нічого не пропонуєш, він тим не переймається, а бере сам. Це просто чарівно!

— Як справи? У тебе вигляд вже трохи кращий.

— Маєш рацію. Мені вже краще.

— Я купила тобі джинси. Розмір у вас із Рудим майже однаковий. Де він, до речі?

— Спить. Сказав, що втомився пекельно.

— Це точно. В тій божевільні нема коли вгору глянути. Громадяни калічаться з дивовижною винахідливістю. Якось я була свідком, коли привезли парочку голісіньких коханців. У жіночки опік на спині і проломлено череп, а в чоловіка величезна гематома на члені.

— Як це?

— Ось слухай. Вони собі кохалися, аж схотілось їм їсти. От чоловік — а він працює кухарем в кафе — вирішив спекти млинців. Заколотив тісто, налив на сковорідку, аж тут жіночка до нього притискається ззаду. Він тоді й каже їй: давай, мовляв, не витрачай даремно часу. Вона присіла і робить йому міньєт. А кухар бере сковорідку, аби підкинути млинець на інший бік, та, видно, від насолоди трохи схибив — і шматок гарячущого тіста впав просто на спину жінці. А вона з переляку стисла зуби. Від болю кухар втратив розум і хряснув кохану сковорідкою по голові. Отаке буває через кохання, бачиш?

— Цього не може бути!

— Прокинеться Рудий — спитаєш у нього. Вся лікарня реготала, бігали дивитися на них.

— А лікарська таємниця?!

— Ти що, здурів? Де ти таке бачив? Хто її  дотримується?

Хлопець посміхається, потім починає реготати. Довго ж до нього доходить.

— Чого ти?

— Ох… чорт, боляче сміятись… уявив собі, як це воно в них вийшло. А що було потім?

— Не знаю. Продовження в таких історій, як правило, немає.

— Чому?

— Тому що люди втрачають ілюзії. Кохання — найбільша ілюзія. Люди придумують собі образ, потім зустрічають об’єкт, до якого припасовують цей образ — і все, відбувається така собі хімічна реакція. Коли істина випливає на поверхню, коханню кінець. Потім знову знаходиться хтось, до кого можна причепити омріяний образ — і все спочатку. Але це у кращому випадку.

— А в гіршому?

— А в гіршому люди просто живуть, абсолютно чужі одне одному, навіть сплять разом — просто так. А іноді ліжко не стає приводом для знайомства. Всяк буває, яка різниця? Жоден з цих варіантів мене не влаштовує.

— Ти чекаєш неземного кохання?

— Ні. Я нічого не чекаю. Просто живу.

— Устриця теж живе.

— А чому ти вважаєш, що ми чимось кращі за устрицю? Тільки тим, що в нас складніший організм? Так це не наша з тобою заслуга.

— Але чогось же тобі хочеться?

— Так. Але я про це не хочу говорити. Зараз я просто хочу їсти. А ти?

— Так. Мені здається, що ти занадто складно бачиш світ.

— Хтозна, як бачить його устриця.

— До чого тут устриця?

— Вона теж, либонь, бачить світ. Але ми ніколи не дізнаємось, що саме вона бачить. У людей, принаймні, в цьому плані є перевага, стукайте — і відкриється вам. Шкода тільки, що ми ледачі і нецікаві.

— Ну, не всі ж?

— Не всі. Наприклад, Рудий — ідеаліст. Щоправда, поміркований, інакше його не можна було б витримати. Немає нічого, страшнішого за фанатика, а ідеалісти — теж своєрідні фанатики.

— Справді. Я ніколи не розглядав це під таким кутом.

— Їж краще борщ.

Він обережно сьорбає страву. Його обличчя грає всіма кольорами спектру, а навколо очей — чорні кола. Ще не скоро йому можна буде вийти на люди. Цікаво, що ж сталось? Ат, не моя справа. В мене таке передчуття, що мені краще нічого не знати.

— Я скоро піду, не турбуйся.

— Я не турбуюсь. А підеш ти не дуже скоро. Від твоєї теперішньої фізії трамваї врозтіч кинуться. Такі синці зійдуть тижнів за два-три, не раніше. Та ти мені не заважаєш. Єдине, про що прошу — не попадись на очі сусідам. Тому не піднімай жалюзі.

— Добре.

— Іди і відпочивай.

Я мию посуд і йду до спальні. Рудий навіть не ворухнувся при моїй появі. Втомився, бідолаха. Мабуть, знов п’яні порізалися, або наркомани перебрали. Яка це марудна справа — приводити до тями наркоманів! А головне, що даремно праця пропадає: вони тільки трохи оклигають — і знов за своє. Я б таких не лікувала, чесно кажучи, і хай там Гіпократ як сам собі хоче. Хай би здихали під парканами, наволоч така. Від них тільки горе. Ще й заразу розповсюджують.

— Ти куди?

— По крамницях поїду. Спи, Рудий.

— Купи мені шкарпеток.

— Як не забуду, то куплю.

— І детективчик новий привези.

— Заради цього і їду.

— Та як зустрінеш Ірку, не давай їй грошей, чуєш?

— Чую.

— Але все одно даси, еге?

— Може, ще й не зустріну.

Я перевдягаюсь і йду. Хай хлопчики сплять, а я не можу прогаяти жодного дня. Власне, йду я у справах, та Рудий про це не знає. Коли б дізнався, то лаяв би мене останніми словами. То я йому не скажу. А справа така: після роботи в мене є шабашка. Я ходжу в кілька офісів і приглядаю за тамтешніми акваріумами і квітами. Зараз прикрасити офіс чи квартиру акваріумом вважається за стильне, от тільки це треба робити вміючи, та ще й час потрібен. От я й займаюсь цим. Мені неважко, навіть цікаво, треба сказати. І платять непогано. А гроші мені потрібні.

Я швиденько купую для Рудого шкарпетки і детективи і йду в перший офіс. Це агентство з продажу нерухомості. Вартовий знає мене, іноді ми з ним навіть говоримо про погоду і ціни на ринку, але сьогодні не той настрій, ми просто вітаємось і я йду до великого акваріума в холі. Тут роботи небагато. Просто перевіряю роботу приладів, фіксую температуру і зазираю в журнал — прибиральниця записує час годування. Все в порядку.

Другий офіс — фірма «Прем’єр». Чим займається цей «Прем’єр», я не знаю і знати не хочу, але платять тут непогано, в них кілька великих інтер’єрних акваріумів, в яких розпускають хвости телескопи і оранди. Як на мене — чудовий вибір. Я не розумію нової моди на хижаків. На вигляд вони навіть недекоративні.

— Лізо, зайди в кабінет до шефа.

Секретарка з приймальні старанно посміхається мені. Як і більшість жінок, вона мене недолюблює, я плачу їй повною байдужістю, тож 1: 0 на мою користь.

— Зараз?

— Якщо ти скінчила, то зараз.

— За три хвилини скінчу.

Кілька разів я бачила шефа цієї фірми. Високий опасистий чолов’яга років сорока, в старанно припасованому дорогому костюмі, лисуватий, з червоним обличчям, вічно чимось роздратований. Гадаю, років отак через десять на нього чекає інсульт. А може, й раніше.

— Викликали?

— Так. Сідай.

Він проглядає якісь папери, потім відсуває їх убік і дивиться на мене. Можливо, він на всіх отак дивиться — як удав на кролика, тільки мені з того погляду аж нічого. Я тебе, любчику, уявляю в своєму кріслі з роззявленим ротом — а я з бормашиною. І ти в моїх руках, схочу — страчу, схочу — помилую.

— Моя дружина бажає придбати акваріум. Я б хотів, аби ти допомогла їй в цьому. Я заплачу.

— Мені шкода, але я не обслуговую приватних осіб. Тільки офіси.

— Чому?

— Тому що в багатих людей іноді бувають неприємності. І тоді міліція питає: хто з чужих був у будинку? І господарі пригадують: так, була така собі особа, рибок обслуговувала (сміття забирала, варила обід, вигулювала пса) — потрібне підкреслити. А мені не потрібні неприємності.

— А що, вже були?

— Ще ні, але не хочу спробувати. Хай ваша дружина їде в крамницю на проспекті, там їй все покажуть, підберуть, змонтують…

— То ти відмовляєшся?

— А я хіба не сказала? Звісно ж, відмовляюсь.

— То я тебе звільняю.

— Вільному — воля, спасенному — рай. До побачення.

— Та почекай, яка ти запальна! Сідай.

Я знову вмощуюся в кріслі. От мерзотник, звик ставитись до людей, як до сміття! Але я — не всі, зі мною так не можна. Колись давно я дала собі слово, що нікому не дозволю так поводитись зі мною.

— У тебе, мабуть, є якась постійна робота.

— Або багато клієнтів.

— Або те і те, розумію. Добре, тоді давай так. Ти зараз вільна?

— У мене є приблизно година.

— Вона зараз заїде, поїдеш з нею — тільки до крамниці! А там порадиш, що краще.

— Краще взяти каталог, вибрати вдома, що подобається, а я наступного разу прийду, ви мені покажете, що вибрали — і я вас проконсультую.

— Ти вперта.

— Атож.

— Але ти маєш рацію. Чорт, ще й цим маю займатись! Ну, гаразд. Забудь мої слова про звільнення. Де ти працюєш?

— Не має значення. Якщо це все, то я піду.

— Це все. Гроші в секретарки.

Я їду додому. Завтра і післязавтра в мене вихідні. Це рідко випадає — по-людськи відпочити, частіше вихідні випадають серед тижня. Але я два дні підряд буду вільна, лежатиму в ліжку, їстиму чорнослив у шоколаді і читатиму детективи. Або поїду в крамничку і куплю собі нову помаду. Або піду в перукарню, або… Я багато чого можу зробити — завтра. Бо післязавтра я теж вільна.

— І ось вона в земній красі! Привіт, Лізко, чи ти вже так запаніла, що старих знайомих не бачиш?

Так і є. Рудий мав рацію. Я таки зустріла Ірку.

— Привіт. Я й справді тебе не впізнала.

Вона стоїть недалеко від стоянки таксі. Це її «точка». За кількадесят метрів маячить ще одна постать — і так далі. Ірка просто одна з багатьох — тут, на проспекті. Але не для нас із Рудим.

На її обличчі проглядає здоровенний синець. Вона замазувала його тонною тонального крему, але все одно видно. Що ж, така в повій робота. Клієнт завжди має рацію.

— Холодно сьогодні. — Ірка дивиться на мене порожніми очима. — Є щось пожувати?

— На ось, печива купила. Чому холодно? Мені здається, що не дуже.

— То як іти, то не дуже, а як стояти — так закоцюбла. Смакота яка! Добряче заробляєш, по всьому видать. Як там Рудий?

— Спить, зі зміни прийшов.

— Он як! То ви разом живете?

— Коли разом, коли ні. Піду я.

— Слухай, Лізко, позич червінця. Треба б купити дещо, а Жорка все забрав, гад.

— Бери.

— Я віддам, Лізко, я віддам, правда!

— Не треба. Знаєш же, що не візьму. Кинула б ти все це, Ірко, пропадеш тут! Хто це тебе так розмалював?

— Деберц, придурок. Брали нас на сауну позавчора. Ну, спочатку нічого, а потім подзвонили йому на мобільник, він слухав-слухав, а потім як зареве: «Як це — утік? Звідки втік, з машини? А ви куди дивились?!» Ну, і поїхало. Він же зло зганяє на тому, хто поряд. Так братки одразу скумекали і поховались, а я ж нічого, от він мені і припаяв. Моє щастя, що одразу в басейн впала, то тільки ліхтар під оком, а то б убити міг, придурок.

— Кинь це, Ірко.

— І куди? Підлогу мити? Добре тобі казати, ти в нас лікар, Рудий теж. А я?

— А коли ми тобі казали: йди вчитися, ти що відповідала? Пам’ятаєш? Ти казала, цитую дослівно: «Я свою молодість над книжками і трупами гаяти не збираюсь!». Ну і як тепер? Плідно молодість провела? Задоволена?

Ірчине обличчя зблідло, червоні плями виступили на щоках. Вся її невеличка постать витяглась, як струна — ну, все, зараз почне верещати. Отак завжди, психована зовсім, змалку така.

— А ти прийшла мене повчити?! Ти…

Її тіло струсонув кашель, вона притисла до уст ганчірку, потім сплюнула на асфальт. Я здригнулась — на асфальті кров.

— Ірко!

— Недовго вже. — Ірчині очі порожні і застиглі. — Знаю, сама винна. Молода була, кретинка зовсім. Тепер винуватити нема кого. Бо іноді думаю: ви ж з Рудим теж були молоді, ми ж росли разом, однаково. І вам так само всього хотілося, всього і одразу, а бач… Нічого, Лізко. Ти…

— Ірко, в тебе ж туберкульоз!

— Знаю. Може, півроку мені лишилось, а може, менше. Та я рада, чесно тобі кажу, рада. Чого я вас тоді не послухала? От тепер і маю.

— Ти в лікаря була, ідіотка?

— Ніхто вже не допоможе, чуєш? Я й не хочу, от правду тобі кажу, не хочу. Такої гидоти надивилась, що не можу нікого бачити. Бридка сама собі зробилася. Ти, Лізко, не знаєш, ти свята.

Але я вже не чую. Жах скував мене. Вона ж помре, помре, і тоді… Я теж винна в тому, що сталось. І я, і Рудий — ми обоє. Бо ми завжди знали, що Ірка слабша, треба було примусити її тоді, не відпускати. Ось, телефонна картка.

— Рудий, бери машину і їдь до мене. Я біля Ірки.

— Що сталося?

— Швидше.

Треба віддати Рудому належне: примчав одразу. Побачивши Ірку, насупився, але тільки на хвилину — я показала йому кров на асфальті.

— Кретинка! Негайно в машину! Лізо, йди додому. Ще не вистачало контакту.

— Але…

— Я сказав, іди додому. Ірко, в машину. Ану, давай, не огинайся, дурепа чортова.

— Якщо берете дівчинку, платіть.

Ми разом озирнулись. Молодий, прищуватий і чорнявий, із тих, про яких кажуть: «особа кавказької національності». Наволоч, пес приблудний.

— Йди краще звідси, хлопче, бо буде тобі погано. — Рудий в такому стані може зробити, що завгодно. — Чи тобі двічі треба говорити, мови не вивчив, чорнозадий?

— Я зараз тобі…

— А чи знає Деберц, що ти дав йому гнилий товар? — я вмію розмовляти з такими. — Чи мені особисто його привітати?

— Що ти хочеш?

— Забудь про те, що колись бачив цю жінку. Вона до тебе вже не повернеться. — отак, подобається тобі, потолоч? — І йди геть, доки мій друг тримає себе в руках.

Треба сказати, хлопцеві не довелось повторювати двічі. Мову він вивчив. Мотор ревонув — Рудий повіз Ірку. Як вона там казала — Деберц лаявся через те, що хтось втік з машини? Ставлю сто проти одного, що мова йшла про мого знайду. Світ таки тісний, як корсет у товстухи. Це ж треба! До речі, хто такий Деберц? А чорт його знає. Але інформація може придатися — потім.

3

Я пам’ятаю себе дуже рано. Перші мої спогади — велика спальня з рядами однакових ліжечок, великі вікна і незатишна підлога. Якісь жінки, одягнені в білі халати, стелажі з пластмасовими іграшками і колючий душ. Запах кухні і хлорки в коридорі. Дитячий будинок. Це і є мої найперші спогади. І потім — теж.

Мабуть, мені поталанило трохи більше, ніж іншим. Принаймні та, що привела мене в світ, забажала дати мені ім’я та прізвище, тож в документах стояло: Климковська Еліза Ігорівна. З огляду на те, які імена та прізвища дають іншим дітям з притулку, мені дійсно поталанило. Тавра покинутості на мені не було. Дивне ім’я — Еліза, але воно «домашнє». Такі імена дають тільки батьки. Чому вона мене залишила напризволяще? Я не знаю.

Можливо, мені поталанило і в іншому. Мені дісталась світла голова, гарна зовнішність і скажена вдача. Тому я не потрапила на панель, як Ірка, та про це потім. Я знаю одне: з моменту народження доля, як могла, берегла мене — наскільки можна вберегти «нічию» дитину. Я потрапила в один інтернат, потім — в інший, потім іще, я навіть не завдавала собі клопоту запам’ятовувати їх усі, бо вони були приблизно однакові: сірі, з запахом кухні, хлорки і клею. І одяг теж був майже однаковим: вилинялі платтячка, кимось давно вже зношені, суха від крохмалю білизна, збите взуття.

А ще в мене був Ведмедик. Я не можу пригадати, де саме, в якому притулку я привласнила його. Я просто пам’ятаю: він стояв серед інших іграшок, оранжевий пластмасовий ведмедик з круглими очима. Ці очі, круглі і якісь беззахисні, вразили мене, я взяла його, і коли пролунала команда: «Поставити іграшки на місця!», — я й не подумала це зробити. Вихователька силоміць вирвала в мене з рук іграшку. Та після того ніхто не смів торкнутися Ведмедика. Я налітала на загарбника кібцем — і не шкодувала стусанів. А потім Ведмедика мені таки віддали — коли переводили до іншого притулку. І я зрозуміла: коли довго і вперто гнути свою лінію, все вийде.

Я майже не пам’ятаю тих, з ким ділила спальні, їдальні та ігрові кімнати. Я майже не пам’ятаю облич жінок у білих халатах. У мене була я сама і Ведмедик. А потім ще з’явився Рудий. Мені тоді було сім років. Мене перевели до нового інтернату. Я досі не збагну, навіщо мене так часто перевозили з місця на місце, але що тепер про це казати? Коли мені було сім років, мене привезли в погану діру під назвою Березань. Я тоді вчилась у першому класі, та мене все одно зірвали з місця. І саме там, в Березані, я вперше побачила Рудого.

Березань — невеличке містечко, де є кілька промислових комбінатів та кілька профтехучилищ. Наш інтернат стоїть просто в центрі міста, неподалік од танку — адже кожна пристойна діра має свій танк на постаменті, а також літак і гармату. Все те — атрибути будь-якого міста, тож в Березані з цим було все гаразд: танк височив на постаменті на центральній площі, гармата мирно упокоїлась на набережній, а літак примостився якраз побіля ЦУМу — величезний магазин, крий Боже, аж на два поверхи! Все як у людей.

Мене привезли туди в жовтні. На проспекті вже опадало кленове листя, танк ховався у ялинах, а будівля інтернату зеленіла свіжофарбованими стінами — два поверхи, великі вікна. Мене те не зацікавило. Якийсь чоловік вів мене за руку. У моїй сумці було моє нехитре майно: Ведмедик, гребінець, капронові блакитні банти, книжка з казками і коробочка з фантиками і календариками. Сумку я несла сама.

Мене перевдягли. Кастелянша, товста і зовсім сива бабуся, видала мені стандартний набір: линяле рожеве платтячко, вовняну синю кофтину, шкільну форму, білизну.

— Худа ти яка… Голодна, чи що?

— Ні.

— Як тебе звати?

— Еліза.

— Он як! Еліза. Гарно, нічого не скажеш. А мене звати Варвара Юхимівна. Ходім, покажу тобі, де спатимеш. Та дивись, не давайся зобижати. Ось, на тобі цукерочку, їж, бо до обіду ще далеченько. Звідки тебе перевели?

— З Дніпродзержинська.

— Ходім.

Довгий коридор, високі білі двері, за ними — спальні. Ось та, де я спатиму тепер. Двадцять ліжок, біля кожного — тумбочка.

— Ваші всі ще в школі, тож давай, розкладай своє добро. — Юхимівна сідає на сусіднє ліжко. — Господи, яка ж то ти худа! Чи вас там у Дніпродзержинську голодом морили?

— Ні.

— А це твій ведмедик?

— Так.

— Як же його звати?

— Ведмедик.

Я не знаю, що говорити. Ніхто ніколи не цікавився мною. Книжку подарувала мені вчителька в тій, першій школі. Вона була доброю до мене. А більше ніхто. Та мені, власне, все одно. Я знаю: в мене немає батьків. Я вже досить велика, щоб збагнути: мені нема кого чекати. І я вже давно не називаю мамами жінок, яких бачу. Тільки іноді під Новий Рік загадую бажання, щоб знайшлась та, справжня мама, та поки що…

— Ну, сиди тут, ніде не йди. Скоро прийде вихователька.

— Добре.

Жінка йде, а я залишаюсь. Ця кімната така сама, як інші. І ліжка такі самі, і запах. Тут усе чуже. Моє тільки те, що в тумбочці: Ведмедик, книжка, банти і коробка з фантиками.

— Ти нова?

Хлопець рудий, смаглявий, у коричневих штанцях і піджачку. Чомусь мені він схожий на горобця.

— Чого мовчиш? То ти нова?

— Так.

— А як тебе звати?

— Еліза.

— У нас тут нікого так не звати.

Це я й без тебе вже знаю. Так нікого не звати.

— А мене звати Вадим. Підеш зі мною?

— Куди?

— Просто так, гуляти. Всі зараз у школі, а я втік, ну її, ту школу! Підеш?

— Не сьогодні. Може, завтра.

— Хочеш, дам тобі олівця?

— Давай, якщо не шкода.

— То на. Тут у вас живе Танька Петрова, буде тебе бити — мені скажи. Я їй так дам, що юшкою вмиється.

— А чому вона буде мене бити?

— Вона всіх б’є. Гей, Стась, дивись — нова!

До кімнати зазирає ще один хлопчик — маленький, чорнявий і смаглявий. Його очі лукаво озирають мене.

— Я чув. Ти — Еліза. А в нас на річці є місце, ось підемо пекти хліб. Візьмемо її, Рудий?

— Візьмемо. І Кирпа прийде. А ти скажи, якщо Танька битиме, ми їй голову одірвемо.

Я й сама вмію давати здачі. Я вже знаю, що покладатися мені треба лише на себе. З якої речі маю комусь скаржитись? Скаржників не люблять, та й кого обходять мої скарги? Нікого. Я це теж уже знаю.

— О, новенька!

Дівчатка вбігають до спальні одна за одною. В шкільних формах, з портфеликами в руках, з однаковими короткими стрижками, вони здаються схожими одна на одну, та це тільки на перший погляд. Вони всі різні, і серед них обов’язково є та, якій я не сподобаюсь. А може, навіть кілька. Мені трохи страшно, але я переконана: нічого не можна змінити. Так має бути.

Дівчатка швидко розкладають речі в тумбочки, перевдягаються. Я сиджу на застеленому ліжку — в кутку, за дверима. Хороше місце, дивно, що ніхто тут не спав.

— А це що в тебе?

Висока міцна дівчинка, з-під низького чола на світ зирять невеликі карі очі, лихі і колючі.

— Ведмедик.

— Дай сюди.

— Ні.

— А я сказала — дай!

Мало, що ти сказала! Були вже такі, що казали, і де вони тепер? Я розмахуюсь і б’ю напасницю кулаком у вухо, а потім — ногою в живіт. Дівчинка судомно схлипує і падає на підлогу. Я різко і сильно додаю їй ногою в груди. Так мене вчив битись один хлопець у школі, у тій, першій школі.

— Що тут відбувається?

Жінка, ще молода і гарна, в синій плетеній сукні. Великі сірі очі, гарно викладене волосся — вона чимось навіть подобається мені.

— Ти новенька, а вже б’єшся?

— А що, було б ліпше, аби побили мене?

Жінка схиляється над дівчинкою на підлозі. Та не подає ознак життя, та мені все одно.

— Що вона тобі зробила?! За що ти її так побила?

— Вона хотіла відняти мого Ведмедика.

— Оцю потвору? Дай сюди, зараз же!

— Ні.

— Може, ти й мене битимеш?

— Так.

— Яке нахабство! Негайно дай сюди!

Я мовчки б’ю жінку ногою в коліно. Вона злякано дивиться на мене і кричить тонко і пронизливо. Дівчатка стоять навколо, тихі і закляклі, тільки очі горять цікавістю: а що ж буде далі? Безплатна вистава. З’являється ще одна жінка, вона хапає мене за руку, тягне до виходу, по коридору, сходами вниз. Мені страшно, але я притискаю до себе Ведмедика — і хай там що, не віддам його нікому.

— Посидь отут і подумай.

Злостиво посміхаючись, жінка штовхає мене до кімнати і замикає за мною важкі залізні двері. Я залишаюсь сама — в темряві. Високо під стелею — заґратоване віконечко. Голі стіни, невеликий тапчан, збитий з дощок. У кутку — відро. Я сідаю на тапчан, скручуюсь клубочком, притискаючи до себе Ведмедика. Його очі дивляться сумно і співчутливо. Я цілую його пластмасову мордочку, мені холодно, хочеться їсти. Чомусь пригадався рудий хлопець, схожий на горобця. Ось в кишеньці цукерка, що дала Юхимівна, але з’їм її потім.

— Лізко, ти тут?

У вікні з’являється знайоме засмагле обличчя. Про вовка промовка…

— Так.

— Їсти хочеш?

— Хочу.

— То підійди до вікна, я спущу тобі бутерброд.

— Як?

— Тут скла немає.

Я підходжу до стіни, з вікна звішується мотузка, до якої прив’язано залізний дротяний гачок. На гачку нанизаний чималий бутерброд.

— Зніми з гачка і їж.

— Дякую.

— Це Юхимівна зробила. Кирпа попросив — вона й зробила для тебе. Ти нащо вдарила виховательку?

— Вона хотіла відняти мого Ведмедика.

— Посидиш тепер! Там такий зчинився галас, що ну! Смачно тобі?

— Так.

— То я побіжу, доки ніхто не помітив. Я ще прийду, не бійся.

— Мені холодно.

— Пострибай трохи, побігай. Піду, бо он вже Стась свистить — хтось преться.

Він іде, а я їм бутерброд. Що ж, не пропаду. Але якщо примусять вибачатися, не буду. Нізащо не буду. Всі вихователі завжди казали: «Та й клятенна ж дитина! Мовчить — хоч ріж її». Різати мене ніхто не намагався, а били добряче.

Залізні двері знов гримотять. До кімнати заходить чоловік. Я вже знаю, чому треба боятися чоловіків. Діти з притулку рано знають такі речі. Але цей чоловік зовсім не страшний. В нього темні уважні очі, високе чисте чоло і сиве густе волосся. І вуса — теж сиві.

— Ов-ва! То оце тут сидять злочинці? — він чомусь посміхається, потім бере мене за руку. — Ну що, ходімо на волю, пташко небесна?

Я притискаю Ведмедика до себе. Якщо це якийсь підступ, то мене так просто не обдуриш. Я свого не віддам.

— То підеш зі мною чи тут сидітимеш?

— А куди йти?

— До мене в гості. Хочеш?

— Так.

Він виводить мене з карцера, тепер я розумію, що карцер знаходиться у підвалі. Ось чому там було так холодно. Чоловік веде мене нагору, коридором — до високих дверей. Ми заходимо в кімнату, посеред якої стоїть великий письмовий стіл, попід стінами — шафи з книжками і якимись паперами, а перед столом — крісло.

— Сідай, Елізо Климковська. Осюди, в крісло.

Я вмощуюсь просто з ногами, мені тут чомусь стало затишно і спокійно. Чоловік дивиться на мене так тепло і уважно, що мені хочеться плакати. Але плакати я не буду, нізащо.

— Розкажи мені про Ведмедика.

Цього я не чекала. Чого завгодно, та не цього.

— Я не знаю, що розказувати.

— Звідки він у тебе?

— Подарували.

Я намагаюсь розказати цьому чоловікові, як їздила з одного будинку в інший, і які у Ведмедика сумні і співчутливі очі, що мені з ним добре, я його люблю і не віддам. Чоловік дивиться на мене тим самим чудним поглядом, від якого чомусь хочеться плакати, дивиться і мовчить.

— А чому ти побила дівчинку і виховательку?

— Вони хотіли в мене його відняти.

— Ти в цьому впевнена?

— Так.

Він досить довго мовчить, розмірковуючи про щось.

— А ти любиш читати, Елізо?

— Так.

— Ти, мабуть, не дуже хочеш лишатись у нас?

— Мені все одно.

— Ну, добре. Зараз прийде Юхимівна, поведе тебе обідати, а потім якось воно буде. Завтра підеш у школу, а незабаром Новий Рік, ялинку уквітчаємо, подарунки будуть, так? Іди, обідай, відпочивай, та намагайся нікого не побити — принаймні, хоч сьогодні. Постараєшся?

— Так.

У дверях з’являється Юхимівна, бере мене за руку і веде до їдальні. В коридорі ми розминаємося з заплаканою вихователькою — вона вже вдягнена в синє пальто з великим хутряним коміром.

— Ходи, ось тут їдальня. — Юхимівна гладить мене по голові. — Валю, ще порцію.

— Ось, прошу. — Валя, молода й усміхнена, зацікавлено дивиться на мене, як на якесь екзотичне звірятко. — То оце наша арештантка?

— Не патякай зайвого. Їж, дитино.

— Ой, худа яка!

— Мало того, що дитина захарчована, аж світиться, так вони давай її цькувати. А вона молодець, в зуби їм не дивилась.

— Їж, мала, як не наїсися — ще дамо. Що, звільнив директор Настю?

— Звільнив. Де це видано таке — нападати на дитину, не розібравшись?

Вже потім я дізналась, що мій рятівник — то Павло Семенович Рожко, заслужений вчитель республіки, людина з серцем, відкритим дітям. Вже пізніше я зрозуміла, що Павло Семенович — єдиний батько, який був у мене. У всіх нас, вихованців інтернату в Березані. І зараз я розумію, що Павло Семенович — то ще один подарунок долі мені. І Рудому, і багатьом іншим.

4

— Ну що там Ірка?

— Погано. — Рудий роздратовано поводить плечима. — Спочатку не хотіли її приймати, потім таки прийняли, поклали у карантин, я сьогодні дзвонив. Погані справи, легені майже розпались, кровохаркання. Та ще ослабла вона. Шансів майже немає.

— Чому ми не зупинили її тоді?

— Лізо, Ірка зробила свій вибір, розумієш? Вона була повнолітня, вона чудово знала, що таке добре, а що — погано. То був її вибір, пам’ятаєш?

— Так, але…

— Ми намагались її зупинити, весь час. Хіба ні?

— Я розумію, та…

— Все, Лізо. Тему закрито. За що боролась, на те й напоролась.

— Невже тобі нітрохи не шкода її?!

— Шкода. Так, мені шкода її, дурепу, вона ж була розумна, талановита, в неї все виходило, пам’ятаєш? От у мене було погано з гуманітарними науками, тобі математика не давалась, Стась… Чорт забирай! Кирпа взагалі з двійок на трійки перебивався, а в Ірки все виходило, все давалось однаково добре і легко. І мені шкода, що вона занапастила себе, але то був її власний вибір, тому я не хочу більше говорити на цю тему. Як там Андрій?

— Спить.

— Це добре. Давай щось поїмо. Розбудимо Андрія?

— Я щойно погодувала його.

Я намагаюсь не називати свого підопічного на ім’я. Ну яке ім’я може бути в істоти без обличчя? І мене дратує його присутність, я звикла до самотності. Навіть Рудого я не можу зносити поряд надто довго, він знає про це і не ображається. В кожного свій заскок.

Ми мовчки їмо борщ, думаючи кожен про своє. Ні, не так. Ми думаємо про Ірку. Але тепер, коли Рудий затявся, я не буду більше говорити про неї. Я знаю, коли треба зупинитися.

Надворі розлягається страшний лемент. У нашому будинку є кілька квартир, в яких живуть старі трухляві відьми. Коли я оселилася тут, я намагалася бути з ними люб’язною — наївно і необережно з мого боку. Старі пліткарки одразу сіли мені на голову. Матвіївна почала мало не щодня навідуватись до мене в кімнату з розповідями про свою молодість, негідниць-невісток і застарілий геморой. А у дворі розказувала, що я нетіпаха і жебрачка, повія і приблуда. Семенівна постійно позичала в мене то те, то інше — без віддачі, а Іванівна переказувала мені місцеві плітки і нишпорила в моїх речах. Вінцем творіння була Антонівна — хоч про померлих і не можна говорити погано, та бабцю скосила добряча шиза. Вона почала розповідати, що я збираюсь її зарізати.

Скінчилось все тим, що до мене навідався місцевий дільничний. З розмов старих ідіоток у нього склалось стійке враження, що в кімнаті оселилась жінка легкої поведінки, потенційна вбивця і взагалі темна особа. Мабуть, мені знову поталанило: дільничний Симоненко виявився нормальним молодим чоловіком, який швидко збагнув, що до чого. Поговоривши і все з’ясувавши, ми з ним, зрештою, мирно пили чай, а я все не могла дібрати, як так могло статися, що про мене пішов такий поголос. Особливо дратувало мене звинувачення у спробі вбивства. Якби в ту хвилину Антонівна потрапила мені на очі, то вбивство я б таки вчинила.

— Ну, ти зрозумій, у них же у всіх склероз, живуть вони самі, єдині розваги — перемивати кісточки всім, а тут ти — така здобич!

— Але чому вона вирішила, що я хочу її зарізати?!

— Каже, в тебе є великий ніж.

— Є, капусту шаткувати на борщ, то й що? А в тебе хіба нема?

— Є. Не в цьому справа. Баба просто потроху дуріє, от і все. Слухай, зуб у мене болить, просто сил нема. А за талоном бігати немає часу…

— Зрозуміла. Приходь сьогодні в кінці дня, я в другу зміну. Купи ампулу лідокаїну, полікую.

— От добре! Не було б щастя, так нещастя допомогло.

Од того часу ми з Симоненком дружимо. Він непоганий хлопець, принаймні, нічим не нагадує більшість наших правоохоронців — нахабних, цинічних і жорстоких. В усякому разі, я впевнена: Володька Симоненко нізащо не стане бити людину до смерті чи трусити кишені затриманому.

Тож сусідок я тепер на поріг не пускаю, вони сичать мені вслід, як змії, та не зачіпають. Впевнені, що Рудий — бандит і мафіозі, а Симоненка я підкупила. Та мені тепер на це начхати з пожежної вежі. Чого це вони там розкричались? О, а словниковий запас у стареньких, як у заправських арештанток. На віку, як на довгій ниві, чого не побачиш.

— Чого вони лементують? — Рудий збирає тарілки і складає в раковину. — Слухай, Лізо, тобі треба тікати з цього смітника. Тепер, коли друга кімната теж твоя, можна купити пристойну однокімнатну квартиру. А Сашко…

У двері подзвонили. Я здригнулась, бо дзвінок вимогливий і різкий. Так дзвонить людина, що відчуває за собою право турбувати будь-кого, в будь-який час. Так дзвонить той, за чиєю спиною стоїть система.

— Міліція там, чи що? — Рудий стурбовано дивиться на мене. — Буди Андрія.

Та він уже не спить. Він сидить на дивані, в очах його — тривога.

— Йди до спальні і сховайся в шафу. — Рудий допомагає йому підвестись. — Сядеш на підлогу, за Лізиними сукнями. Лізо, відчини.

Я йду в пропахлий перегаром коридор. Часом я заливаю Сашків санвузол «Доместосом», аби не вчадіти від міазмів. Але сьогодні — не той день. Ну, що ж, в міліції сувора служба.

— Громадянка Климковська?

Здоровий хлоп, ще молодий, дебелий і доволі гарний. Тільки очі, холодні й прозорі, псують враження.

— Так.

— Старший лейтенант Огієнко. Я маю поставити вам кілька запитань.

— Я слухаю.

За спиною правоохоронця збились у купу мої сусідки. В очах їх — гидотне збудження. З такими обличчями ходять на чужі похорони, аби глянути на покійника, або на чужі весілля, щоб подивитись на чужих молодих.

— Ходімо до помешкання.

Я запрошую чоловіка до загальної кухні і хряскаю дверима перед самим носом Іванівни, що вже націлилась просотатися до квартири — з хворобливим блиском в закислих очах і надією про все довідатись. Я вчасно помітила її маневр і зачинила двері в сантиметрі від її старого гачкуватого носа. Хай тепер виклює собі печінку, старе божевільне опудало.

— А ви не дуже любите своїх сусідів.

— А ви що, своїх обожнюєте?

— Ні, але…

— Але що? Дозволяєте їм вільно пересуватися вашою квартирою, слухати ваші приватні розмови, лізти в ваші справи?

— Звичайно, ні.

— Тоді до чого ви завели розмову про любов до сусідів?

— Ви зараз все зрозумієте. Скажіть, громадянин Косенко Олександр Іванович тут прописаний?

— Так. Он його кімната, вона відчинена. Це його кухня і його «зручності».

— А ви де?..

— Моя кімната має великий метраж, отож я її перебудувала під квартиру. В мене є дозвіл з архітектурного управління.

— Зрозуміло. То, може, зайдемо до вас?

— Ні. Ви хотіли про щось спитати — я вас слухаю.

— Он як ви… Ну, що ж. — У його голосі чути погрозу. Ще б пак, хтось посмів зробити не так, як він того забажав! — Тоді скажіть, у яких стосунках ви з громадянином Косенком?

— Він тут живе. Я купую йому випивку і годую його.

— Чому?

— Тому що його мати, Косенко Олена Антонівна, приватизувала оці хороми на моє ім’я — з тим, що я мала доглядати її, потім поховати і приглядати за Сашком, не дати йому здохнути на смітнику. Я це й роблю.

— Але в будь-яку хвилину ви маєте право вказати йому на двері?

— Так, за законом — маю, але не зроблю цього.

— Але він неприємний сусід, так? П’яниця все-таки.

— Він п’яниця і нечупара, але абсолютно неагресивний, нешкідливий. Це вам про нього старі відьми щось наговорили? Не вірте їм, у них мізків ніколи і в заводі не було. Сашко нормальний мужик, просто слабкий, знаєте, безголовий. Антонівна добре це знала, тому й домовилась зі мною.

— Он як…

— А що сталося? В чому ви підозрюєте Сашка? Він щось накоїв?

— Ні. Справа в тому, пані Климковська, що вашого сусіда щойно знайшли мертвим. Хтось всадив у нього дві кулі. Схоже на роботу професіонала.

— Ви… що ви маєте на увазі? Що Сашка вбито? І тепер ви підозрюєте мене в тому, що я когось найняла, аби вбити його? Ось до чого були ці розмови про нелюбов до сусідів? Ви вирішили, що я таким чином спекалась Сашка, так, лейтенанте Огієнко?!

— Так, тобто, ні. Спочатку ми й справді так подумали. Але я поговорив з вами і моя думка змінилась. У вас була змога законно виселити Косенка з помешкання, але ви цього не зробили. Скажіть, де він купував одяг?

— Я купувала йому в «секонді». І мій друг, Вадим, віддавав йому старе взуття, розмір співпадав.

— Скажіть, сірий в смужку костюм від Бестіона ви йому купили?

— Ні. Хіба такі речі є у «секонді»?

— А ви не знаєте, де він міг взяти такий костюм?

— Ні. Я зранку була на роботі, оце тільки прийшла. Сашка не бачила, він спав. Я лишила йому сніданок і пляшку пива — отут, на столі, і пішла на роботу.

— Сусідки кажуть, що Косенко вийшов зранку, потім повернувся з якимось клунком, а потім знову вийшов — у костюмі.

— Це вони кажуть, а я звідки знаю? Я ж кажу: Сашка не бачила. Він був удома, спав, я чула хропіння.

— Зрозуміло. Я можу оглянути його кімнату?

— Он вона, там відчинено.

— Запросіть когось із сусідів.

— Не треба. Вадиме, іди сюди.

Рудий вийшов у коридор. Господи, хто б міг подумати, що з худого малого хлопчини виросте такий здоровенний парубійко! Огієнко з-під лоба подивився на Вадима і подався до Сашкової кімнати.

Шукати там не було чого. Кімната порожня, незастелене ліжко з брудною білизною, шафа із Сашковим шматтям, кілька фотографій ще молодої Антонівни і моя — на дзеркалі.

Я давно не заходила до нього. Я навіть не знала, що він тримає в себе мою фотографію. Чорт, я майже нічого не знала про нього, окрім того, що він — слабак і нікчема. А тепер вже й не дізнаюсь. З його смертю перервалась та ниточка, що пов’язувала його світ з моїм. Я вже ніколи не дізнаюсь, як він бачив світ.

— Негусто. — Огієнко зачиняє шафу. — А де він тримав документи?

— Здається, в шухляді, в столі. Паспорт і ще щось.

— Так, дякую, ось. Скажіть, в нього бували гості?

— Ні. Якось, ще Антонівна була жива, його компанія зламала мені двері, отож після того Сашко гостей не водив і випивкою не ділився.

— Але якісь друзі в нього були?

— Можливо, але я нічого про них не знаю. Додому, принаймні, він нікого не запрошував.

— Гаразд. Ми повідомимо, коли зможете забрати тіло. Ось мій телефон, як щось пригадаєте, повідомте.

— Добре.

Він вийшов, я зачинила двері. Рудий мовчки обійняв мене і повів до кімнати. Я знаю, про що він думає. Я теж думаю про те саме: Сашко і Андрій майже однакові на зріст, схожої статури, навіть волосся трохи схоже. І так сталось, що саме Сашко витяг зі смітника Андріїв костюм від Бестіона. От через нього його і вбили.

— Ти викинула костюм у контейнер біля будинку? — Рудий насуплено дивиться на мене.

— Ні. На сусідній вулиці.

— А поталанило знайти саме Сашкові. От халепа!

— Так. Що будемо робити? Як сталось, що Сашко знайшов костюм саме сьогодні? Адже я викинула його ще на тому тижні!

— Або ти не знаєш, як у нас сміття вивозять! Ти викинула у четвер, на вихідних ніхто не вивіз, у понеділок теж. От Сашко і знайшов, він частенько порпався на смітниках.

— Це означає одне: нашого друга посилено шукають. При чому шукачів не вирізнити з натовпу, це не міліція. Але методи в Деберца схожі: вислав «орієнтировку», от і все. Будь-хто: повія, безпритульний, бомж — побачили і повідомили. Так що нашому пацієнтові не можна потикатись назовні. Його шукають.

— Треба йому сказати. — Рудий куйовдить волосся. — Чи ні?

— Гадаєш, він глухий? Допоможи йому вилізти із шафи. Ти газети купив?

— На холодильнику лежать.

У цій країні немає хороших новин. Ну, от: тарифи на електроенергію будуть впорядковані найближчим часом. Ви гадаєте, там, нагорі, схаменулись і вирішили, що ціна зависока? Ні. Впорядкувати тарифи — це означає, підвищити їх. Ми до цього вже звикли, але куди ще підвищувати ціни, я просто не знаю. Тепер дешевше буде світити гасовими лампами чи свічками, їй-богу!

Або оце: працівники міліції брали участь у бандитському угрупуванні. Теж мені, новина! Та вони ж і є бандити, тільки з мандатом корпоративної недоторканності. Бий, вбивай, знущайся — і нічого. Ну, може, як ненароком уб’єш підозрюваного, то виженуть з міліції. Тяжке покарання, що й говорити!

Або ось: Андерса Вернера, сина німецького бізнесмена Клауса Вернера, ще не знайдено. Вдова Клауса Вернера переправила тіло чоловіка до Німеччини. Працівники міліції ведуть розслідування. Якщо хтось має інформацію… Хтось-таки має інформацію, чого ж! Кому це було треба красти німчиків? А потім вбивати? Як я розумію, Клауса знайшли неподалік од нас, то нема підстав думати, що Андерсові поталанило більше. А може, то синок сам усе влаштував? Он яка симпатична вдовиця! Хтозна, як воно там було в них.

— Андрію, їсти хочеш?

— Ні, дякую. Я чув, про що ви говорили. Я хочу сказати, що вдячний вам за турботу, але мені треба йти. Тримаючи мене тут, ви наражаєтесь на небезпеку.

— Ні. Ніхто не знає, що ти тут. А от щойно ти вийдеш звідси, та ще такий розмальований, тут тобі й смерть, — слухай мене, хлопче, я знаю, що кажу. — Так що поки сиди й не рипайся, а там вирішимо, як бути.

— Але тепер вони доберуться до вас!

— Я думаю, розпитати Сашка ніхто не здогадався. Хоча, звичайно, там уже знають, що вбили не того. — Рудий миє посуд і розмірковує вголос. — Тобі просто треба перечекати ще пару тижнів, доки прийдеш до тями. Та ще мине час, вони втомляться шукати, або вирішать, що ти подався з міста, от і все.

— Маєш рацію.

— То лягай і відпочивай. Лізо, я поїду до Ірки, а ти теж відпочинь.

— Повези їй поїсти, і візьми ось — купила їй капці, сорочку і халат.

— Склади в пакет.

Рудий іде. Я бачу, як проводжають його поглядами мої сусідки. Чому вони всі такі злющі? Старість старістю, та мені здається, що вони такими й були. Хоча я можу й помилятися. Власне, чому їх так цікавлять чужі справи? Рудий каже, це тому, що вже немає власних. Може, й таке.

Я одягаю гумові рукавички і йду у коридор. Треба вимити Сашкову половину, може, смердіти перестане. Та й кімната Антонівни досі неприбрана. Тепер я можу викинути її речі, Сашка більше немає. А я все думала: як би це зробити, щоб Сашко не образився?

Скінчила я вже затемна, непотріб упакувала в кілька паперових мішків. Треба викинути, доки темно, щоб не бачили старі брехухи. Тож я одягаю куртку і тягну мішок до дверей.

— Допомогти?

Він таки заповзявся на мене.

— Лейтенанте Огієнко, ви мене перелякали до смерті.

— Вибачте. Давайте допоможу.

— Будьте ласкаві.

— Що це в вас?

— Хіба не бачите? Набридли мені сусідки, постійно шпигують, дратують мене. Так я оце порізала бабів, розчленувала і несу на смітник. Чорт, жилаві такі, заморилась пекельно. Аж оце ви нагодились, то допоможете хоч винести, важко!

— Ви завжди так жартуєте?

— Хто жартує, я? Що ви! Які жарти!

— Зрозуміло. — Огієнко закидає мішок у контейнер. — Ви мене вважаєте за ідіота.

— З чого ви робите такі припущення?

— Симоненко говорив мені, що в вас гострий язичок. Бачу, він не помилився.

— Наступного разу я вирву Симоненкові не зуб, а язика. Добре, що сказали мені.

— До речі, Лізо, в мене до вас є прохання…

— У вас болять зуби?

— Так. Тобто, ні. Просто отут, зуб мудрості, росте просто в щоку.

— Треба видаляти.

— А ви не могли б якось…

— Приходьте на прийом.

— А зараз?

— Ви маєте на увазі — в домашніх умовах? Іржавими плоскогубцями? Вам так хочеться померти від зараження крові? Для самогубства є простіші способи, підказати?

— Я прийду на прийом. Можна завтра?

— Рівно на другу годину. Якщо пізніше, то не застанете, прийде інша зміна.

— Тоді я проведу вас додому, вже темно.

— Не треба, он Рудий приїхав. Рудий, ну, як вона?

— Погано. Лейтенанте, ви тут?

— Я вже йду. Отже, завтра на другу годину.

Він зникає в темряві, а ми йдемо до квартири. Вона зустрічає нас скаженим протягом і запахом хлорки.

— Лізо?!

— Я тут все помила, викинула мотлох, тепер провітрюю.

— Ти все викинула?

— Так. Навіщо мені Сашкове шмаття і одяг Антонівни? Склала в мішки і винесла. Як там Ірка?

— Погано. Колють її, температура в неї. Шансів майже нема.

— Якщо вона помре, я собі цього ніколи не пробачу.

— Лізо, не починай. Ти говориш дурниці.

— Ти сам знаєш, що ні.

Ми відчиняємо залізні двері і заходимо до мого помешкання. Андрій лежить на дивані, відвернувшись до стіни. Рудий клопочеться із вечерею, я йду до ванної. Втомилась страшенно, та справу зроблено. Віддадуть Сашка — поховаю, виставлю квартиру на продаж. Переїду звідси в інше місце і житиму далі. А там видно буде.

— Лізо, Андрію, ходіть вечеряти.

Я йду на поклик, а Андрій лежить. Може, спить? Я торсаю його за плече:

— Андрію, ходи, Рудий там щось зварив.

Він не відповідає, голова його безвільно відкинулась, та він живий. З рук в нього випала зіжмакана газета «Факти». Щось прочитав? Так там лише стаття про знайдене в лісосмузі тіло зниклого німця. Ні, це не могло налякати його. Тоді що сталося?

— Вадик!

Рудий прожогом кинувся на поклик.

— Він непритомний! Що могло статися?

Вдвох ми приводимо до тями нашого пацієнта. Його обличчя зблідло — наскільки може збліднути жовто-зелене побите обличчя, серцебиття нерівне, але він живий.

— Таку непритомність міг викликати сильний стрес. — Рудий відкорковує нюхальну сіль. — Але що саме його налякало?

— Може, випадок із Сашком?

— Може… Гей, друже, ти живий?

Очі Андрія дивляться на нас вже більш свідомо. Тож, прийшов до тями, от і добре.

— Що тобі? Тебе щось налякало? Чи щось болить?

— Ні, все добре, — він намагається посміхнутись, але в нього погано виходить. — Чомусь стало млосно.

— Може, я чогось не побачив? — Рудий занепокоєний. — Потрібно зробити повторну томограму, рентген і аналізи. Я сьогодні чергую, поїдемо до лікарні. Гадаю, нас ніхто не побачить, всі спатимуть.

— Ні, я в порядку!

— У твоєму стані тобі не повинно ставати млосно. Коли таке трапилось, то є причина, і цю причину я знайду, сьогодні ж!

— Ні, правда, все гаразд. Я просто думав про того чоловіка, якого вбили через те, що він одягнув мій костюм…

— Он воно що! — Рудий полегшено зітхає. — Значить, все-таки стрес! Поменше думай про такі речі і не читай газет, бо так і збожеволіти недовго.

5

Іноді я думаю: мабуть, десь там — не знаю, де, на небі, в космосі — все одно, десь там є Хтось, хто розважається тим, що ставить людей в дурне становище. Цей невидимий Хтось, звичайно, любить нас, але здебільшого ми таки мало заслуговуємо на любов, отож Хтось добряче вміє виховувати нас, посилаючи нам різні випробування. І винахідливості цей Хтось не ходить позичати, фантазія в нього працює так, що Лавкрафт і Стаут просто відпочивають.

Сьогодні мені послано пекельний день. Уявіть ситуацію: зранку приходжу на роботу, нікого не займаю, йду перевдягатись, відчиняю двері роздягальні і натикаюсь на картинку з «Кама-Сутри»: наш незрівнянний колега Матяш полірує торпеду об новеньку медсестру з регістратури.

— Одну хвилинку, будь ласка, почекайте! — це він мені кричить. Теж мені, Дон Жуан задрипаний, йому хвилинки досить. Та мені все одно, я йду до сусідньої чоловічої роздягальні, там порожньо. Я похапцем скидаю з себе спідницю і светр, двері відчиняються і входить наш протезист, Юра Голованов. В руках у нього пакет, який він від несподіванки не втримує в ослаблих долонях. Ляп! — у Юри сьогодні день народження, він торт привіз, матуся всю ніч катувалася над бісквітами і бізе. Доки те та се, Юра протер похапцем скельця в окулярах і цілий день загадково посміхається, дивлячись на мене.

Але на цьому мої нещастя не скінчилися. Бо саме сьогодні прийшла моя черга обслуговувати Вікторію Левківну. О, це не пацієнтка, а ієрихонська труба. Вона починає верещати ще в машині, метрів за п’ятсот до дверей нашої клініки. Чоловік твердою рукою веде її до нас, саджає в крісло і говорить:

— Люба моя, ви маєте бути сильною!

Ви думаєте, це він їй говорить? Ні, він говорить це мені! Я маю бути сильною, бо, потрапивши до мене в крісло, Вікторія Левківна міцно стискає зуби і стає схожа на жабу з мультика про Дюймовочку. Ми домовились по черзі обслуговувати цю даму, бо один сеанс зубопломбування з нею дорівнює годині в тренажерному залі. І от сьогодні моя черга. Червона і розпатлана медсестра в регістратурі, масно усміхнений колега Матяш, крихти бісквіту в роздягальні, і Юра Голованов з твердим переконанням, що як чесна людина, він має тепер зі мною одружитись. Апофеозом стала Вікторія Левківна із стиснутими до посиніння щелепами. Мені хочеться тріснути стару кретинку по голові, розчепити їй щелепи і повидирати звідти її погані гнилички, але з багатьох причин це невдала ідея. Вікторія Левківна — дружина нашого шефа.

— А тепер ми розкриємо ротик і я просто погляну, що там сталось.

Вона дивиться на мене білими від жаху очима, і мені стає її жаль. Я розумію: вона справді боїться, боїться так, як деякі люди бояться собак, замкнених приміщень чи гадюк. У дамочки фобія, її б психотерапевтові показати.

— А я боюсь собак.

Вона дивиться на мене, як на маньяка з бензопилою «Дружба», потім її очі набувають більш осмисленого виразу. Вона мене почула, і це добре.

— Правда, страшенно боюсь собак. Спеціально ношу в сумочці кілька шматків хліба, бо варто побачити найменшого цуцика, вірите, хочеться тікати, тікати світ за очі!

— А хліб навіщо носите?

— А як же! Все думаю: підійде страховидло до мене, я кину шматок, доки їстиме, втечу або кудись залізу повище.

— От дивно! А я дуже люблю собак, у мене вдома є коллі, звати Рея, страшенно ласкава, знаєте, просто член родини, всі її люблять. От не думала, що ви можете боятися собак!

— Чому ж, майже кожен чогось боїться.

— Так, маєте рацію. Я от боюсь зубних лікарів. І за іронією долі мій чоловік — власник кількох клінік. А я тільки подумаю про бормашину, про запах — знаєте, оцей ваш тут специфічний запах, тільки в стоматологічних лікарнях такий — все, ноги тремтять, в очах темно, голова обертом…

— Так, всередині робиться холодно…

— Звідки ви знаєте?!

— Я ж вам казала, що боюсь собак! У мене такі симптоми при одній згадці про собаку.

— Ну, це ж треба! А мені чомусь здавалось, що ви взагалі не здатні ні на які почуття! Ой, вибачте, будь ласка, я не те хотіла сказати, та ви завжди така відсторонена і холодна, а я ж дружина шефа, то ваші колеги мені таке про вас розповідають, але тепер бачу: брешуть.

— А навіщо вам розповідають?

— Ну, думають, я Олегові перекажу, вас тут не дуже люблять.

— Це ще м’яко сказано.

— Мабуть, так. Але вони не знають, що я ніколи не лізу в Олежкові справи. Ой, зуб болить, терпіння нема, кілька днів уже. Я від Олега приховувала, а оце сьогодні таки не втерпіла, кава гаряча потрапила, то я аж скрутилась від болю, а він мене сюди…

— Може, я гляну? Ну, справді, а вам дам люстерко, ви все бачитимете. Спробуємо?

— Спробувати можна, але я за себе не можу поручитись.

— Я це зрозумію. Головне, не вкусіть мене за пальця.

— Ні, — вона тихенько сміється, — я не кусаюсь.

Далі все пішло майже добре. Щоправда, справа просувалась досить повільно, мені доводилось пояснювати кожен свій рух, але Вікторія Левківна мовчки знесла процедуру, і коли я скінчила, вона ще була здатна ворушити кінцівками і навіть подякувала мені.

— Я тепер ходитиму тільки до вас.

Я думала, що найгірше вже позаду, але я помилялась. Її слова мене прикінчили, я ледве встояла на ногах. Але і це було ще не все. Бо о другій годині в дверях виросла кремезна постать лейтенанта Огієнка. Я про нього зовсім забула.

— Ми домовлялись, — нагадав він мені. — Чи ви забули?

— Забула. Сідайте в крісло.

Можливо, Той, що над нами, вирішив, що мені ще не досить випробувань, а може, якраз навпаки, підсолодив пігулку. Огієнко стерпів наругу над працівником міліції і навіть не спробував хвицнути мене ногою, а навпаки, промимрив крізь вату:

— Я проведу вас додому.

Я вже була згодна на все, аби тільки просуватись у потрібному напрямку — додому. Ми вийшли з клініки і, звичайно ж, таке, видать, моє щастя — як дурень з конопель, вискочив колега Матяш. Я раніше й не помічала, що в нього з носа ростуть волосини, наче заблукалі вуса.

— Лізо, я хотів би пояснити…

— Мені абсолютно байдуже, кого ви трахаєте, колего. Просто ви поставили всіх в дурне становище тим, що влаштувались в роздягальні. Наступного разу йдіть у протезну, там зранку нікого не буває.

— Лізо, це просто непорозуміння.

— До побачення.

Я майже біжу по дорозі, треба ще заскочити десь купити хліба, а ще ж мені сьогодні йти чистити акваріуми в двох місцях. Я майже забула, що Огієнко йде поруч.

— Ви завжди так бігаєте?

— Я страшенно втомилась. Ви щось хотіли?

— Власне, я просто хотів поспілкуватися. Скажіть, отой ваш рудий приятель теж лікар?

— Так.

— І ви його… кохаєте?

— Рудого? Лейтенанте, Рудий — мій єдиний друг. І я абсолютно не хочу псувати з ним стосунки.

— Що ви маєте на увазі?

— Якщо є те, що помилково називають коханням — немає дружби. Кохання проходить, а от дружба може тривати все життя. Я збираюсь досить довго дружити з Рудим.

— Ясно.

— А ви що, хочете до мене позалицятися?

— Ви завжди були такою прямолінійною, чи це наклала відбиток професія?

— Скажімо так: професія відшліфувала цю рису моєї вдачі. Маєте щось проти?

— Так. Це позбавляє стосунки романтичного флеру.

— Терпіти не можу романтики.

— Чому?

— Тому що це — ілюзія. І коли порив життєвого вітру зриває ріденький серпанок романтики, реальність постає в особливо потворному вигляді.

— Не розумію.

— Ні, ви просто робите вигляд, що не розумієте, втягуючи мене в довгу і нудну дискусію, в результаті якої кожен все одно залишиться при своєму. І я починаю думати: а навіщо це вам потрібно? Є кілька версій. І версію про те, що вам хочеться позалицятися, я одразу відкидаю як нежиттєздатну — з багатьох причин, зараз не про це мова. Ні, лейтенанте, ви гарячково шукаєте відповідь на питання: а чи не найняла я кілера для Сашка Косенка? Чи своєю смертю померла пришелепкувата Антонівна? І чи не час доправити мене в відділок і почати обробляти звичним способом, тобто за допомогою гумової палиці, мішечків з піском і затискання пальців у дверях.

— У вас про міліцію неправильне уявлення.

— Невже? А от я гадаю, що реально бачу світ. А як бачите його ви? Я це приблизно уявляю. Для вас і таких, як ви, світ поділений на вас і всіх інших. Ви маєте недоторканність і можете чинити з іншими все, що вам заманеться. Наприклад, зачинити людину до буцегарні, а тим часом провести обшук в квартирі і винести звідти все цінне. І ніхто нічого не доведе. А ще ви можете, заплющивши очі, пройти повз тих, хто вбиває людину, при цьому підфутболивши мішечок зі смаженим насінням, що продає бабуся-пенсіонерка. У вас забагато прав, як на мій погляд, і це вас зіпсувало.

— Ви так палко ненавидите міліцію, що я починаю думати про причини цієї зненависті.

— Просто я бачу все таким, яким воно є.

— Але при цьому жахливо узагальнюєте, вам не здається?

— Ні. Дякую, що провели, лейтенанте. Як заболить зуб, приходьте, полікую.

Я йду в двір, а він залишається. Що ж, в мене немає жодної причини бути з ним люб’язною. Я таки не терплю міліціонерів, це правда. А ось і наш бомонд — сидять на лавці біля входу в нашу спільну нору і гострять те, що колись було зубами. Нічого, милі бабці, ви старі потвори, а я молода і гарна, в мене все попереду, мене хочуть чоловіки, а вас хоче тільки контора «Ритуал».

— Коли ж ти Сашка ховатимеш? — Іванівна хижо дивиться на мене.

— Коли віддадуть тіло, але поки що він їм навіщось потрібен.

— А навіщо?

— Підіть, спитайте в них.

— А меблі де ти дінеш?

— Викину.

— Усі?

— Так.

Я йду в будинок, бо зараз почнуть канючити. Мені не шкода мотлоху, але жодній з них я не хочу робити приємність. Вони дратують мене більше, ніж завжди. Скоро зима, чорт забирай.

— Як ми себе почуваємо?

Це питання стало вже звичним. Я майже звикла до свого квартиранта, та й він потроху набирає людиноподібного вигляду. Вже помітно, що в нього високе біле чоло, буйний каштановий чуб, невеликі розумні карі очі і гарне тверде підборіддя. Він навчився трохи поратись по господарству, тому майже не обтяжує мене. Єдина незручність полягає в тому, що я більше не виходжу з ванної голою, а надягаю халат.

— Дякую, добре. Будеш обідати?

— Трохи перепочину. Я втомилась, був важкий день.

— Зрозуміло.

Він бере в мене з рук сумку з продуктами і йде до кухні, а я пірнаю під душ, а потім лягаю відпочити. За дві години маю бути в агенції з продажу нерухомості, потім — у «Прем’єр». Треба, мабуть, зав’язувати з шабашкою, ну її к бісу, отак я втомилась і ще маю бігти… Ні, не можна. Гроші мені потрібні.

— Рудий не дзвонив?

— Дзвонив. Сьогодні не приїде, щось там на роботі.

— Зрозуміло.

Час од часу в житті Рудого з’являються жінки, яким він здається вигідною партією. Але жодна з них не могла змиритися з моїм існуванням, і Рудий без жалю розлучається зі своїми пасіями в ту хвилину, коли починають звучати перші акорди незадоволення моєю присутністю в їх спільному житті. Рудий щоразу наступає на одні й ті самі граблі, обираючи один тип жінок: це здебільшого субтильні маленькі чорнявки, мій повний антонім. А такі жіночки, як правило, відрізняються крайнім ступенем істеричності, а цього Рудий не терпить. Маю надію, що цього разу «на роботі» в нього щось таки вийде. Хоча тепер є ще Ірка. Поки що є.

— Смачну картоплю зварив, дякую.

— Я радий, що тобі подобається.

Якась іскра проскакує між нами. Е, ні, я це вже проходила, продовжувати не будемо, добре? Адже я знаю весь сценарій наперед: спочатку погляди, легкі торкання рук і пожежа в тілі — вночі, від фантазій. От на фазі фантазій все й треба консервувати. Китайці вважають, що секс подумки — абсолютно повноцінний. Тому краще фантазувати, бо коли справа доходить до чогось реального, виявляється, що все зовсім не так, як я це уявляла. Наприклад, у об’єкта фантазій неприємний запах з рота чи під пахвами, або смердять ноги, або волохаті сідниці, або він намагається схилити мене до екстремального сексу, а найчастіше — хоче все і одразу, але тільки в одні ворота. Що при цьому відчуваю я, нікого не цікавить. Тому я віддаю перевагу фантазіям. Так, хлопче, я пофантазую на твою тему кілька днів чи тижнів — і викину з голови. Так буде краще для нас обох, і ми зможемо лишитися друзями. Знаєш, я вже давно навчилась наступати собі на горло. Щастя це мені не додає, але береже від болю. Тож не дивись на мене так. Я теж хочу тебе, але це нічого не міняє.

— Мені час іти. Відпочивай, але дивись, не підходь до вікон, не бери слухавку і не відчиняй двері. В Рудого є ключ…

— Ти говориш це мені щодня.

— Так. Це щоб ти не забув.

— Я не забув.

Він дивиться мені в очі, я відчуваю тепло його долоні — він поправляє мою зачіску. Для мене оце найеротичніша річ, коли є відстань і спрага. Та саме у нездійсненності і полягає краса.

— Я чекатиму тебе.

Я сьогодні швидко впоралась зі справами, надворі щойно стемніло. Осінь, темніє рано, ліхтарі впираються головами просто в космос — там, за темрявою, видно безкінечність. Коли я уявляю її, мені стає моторошно. Мені часто сниться сон, наче я потрапила в космос, і мене несе кудись у порожнечу, а навкруги величезні планети. Як мені тоді страшно, хто б знав!

— Лізо, яка зустріч!

Знову — зустріч. Голос такий знайомий, та я не хочу його чути. Це ще один з привидів минулого, про який ми з Рудим намагаємось не згадувати. Щоправда, Рудий менш безапеляційний в цьому питанні, він більше Ірку судить, ну а я — ні. Я цей голос чути не хочу — і квит.

Але нахаба страшенно настирливий. Кому це, зрештою, знати, як не мені! Ось, стоїть, зуби продає, негідник і продажна шкура. Ненавиджу цього типа. Іуда.

— Ну, Лізо, то ти така вперта? Власне, про що я питаю? Звичайно ж, ти не змінилась. І все така ж красуня. Будь ласка, зачекай.

— Ну?

Він змінився. Змінився, як і всі ми. Колись він був просто худим чорнооким вовченям, одним із великої зграї. Колись він не мав такого одягу, не носив прикрас і не вмів себе поводити. Життя таки добряче шліфонуло його, та оте вовченя в ньому виросло в великого вовка. І очі його такі самі: чорні, сторожкі і жорстокі. От тільки зараз його мальована мармиза розпливлась у посмішці, наче скарб знайшов. І зуби в нього, клятого, ніколи не болять!

— Лізо — Елізо, зглянься на моє безголов’я, ну подаруй хоч один погляд! Ох, гарна ти, Лізко, я думав, станеш з роками гіршою, а ти така гарна, що в мене аж дух перехоплює. Я таки розумію, чому джентельмени люблять блондинок!.

— Чого тобі треба?

— Питання по суті, — очі його вже не сміються. — Дехто хоче поговорити з тобою.

— Хто це — «дехто», і що йому треба? Я не лізу в справи бандитів, я нікого не знаю і не хочу знати, і говорити ні з тобою, ні з твоїми приятелями не бажаю. Ясно?

— А ти все така ж добра. Ніяк не пробачиш мені?

— До побачення.

— Чекай.

Його рука впіймала мою долоню. Я здригнулась. Я вже поховала це, давно поховала, але його дотик такий знайомий. І його шалені очі, так близько. Я думаю тільки, скількох жінок цілували його уста — після мене? Скільки їх було з ним, з ким він іще кохався і казав те, що колись казав мені? Мабуть, чимало було кретинок, які купились на його палкий погляд. А його цікавило тільки те, що між ногами. Я це збагнула, та не одразу. Надто молодою була. І мала цілу купу ілюзій.

— Почекай, будь ласка.

Це щось нове. Таки з’явились якісь манери? Тільки не забувай, хлопче, що на мене це не діє. Я знаю тебе так, як ніхто інший.

— Я поспішаю.

— Ні, послухай. Справа надто серйозна. В мене є… скажімо, діловий партнер. І в нього віднедавна виникла одна проблема. Він хоче поговорити з тобою. Просто поговорити, це не забере багато часу. І тобі нічого не загрожує. Я б не підставив тебе, ніколи. Він обіцяв, що… Власне, я теж там буду.

— Суть справи?

— Ірка.

— То твій партнер — Деберц?

— Так. Чорт, ти розумна і зла, як змія. Я вже й забув, якою ти можеш бути. Поїдемо, прошу тебе.

— А якщо не схочу?

— Ну, чого ти?..

Звичайно ж, я знаю, що буде. Мене просто запхають в машину і все одно відвезуть туди, куди й збирались. Просто він дає мені змогу зберегти гідність. Він теж добре знає мене, і цього не треба забувати.

— Я втомилась, знаєш? За годину маю бути вдома.

— Як скажеш.

Я сідаю в салон темного БМВ і машина м’яко рушає. Він сидить поруч, я чую запах дорогого одеколону. Він так і не почав палити, здоров’я береже, не інакше.

— Лізо…

— Стасю, я не хочу з тобою розмовляти, ні на які теми.

— Чорт, ти завжди була така затята!

— Отож.

— Послухай, будь ласка, ну послухай же! Я багато думав про нас з тобою. Так, я вчинив дурницю, визнаю. Я був надто молодим, я гадав…

— Я знаю. Ти вважав, що в тебе попереду так багато, ти зустрінеш когось, кращого за мене, так? І тому ти втоптав мене в багнюку і пішов своєю дорогою. Ти про це думав?

— Лізо, я… я визнаю. Але стільки років минуло, а я так і не зустрів нікого…

— І тепер ти вирішив, що варто повернутися і витягти мене з болота? Я вилізла сама. Ну, хай не сама, Рудий допоміг. А ти тепер…

— Але ми можемо почати все знову.

— Навіщо?

— Бо я все ще кохаю тебе.

— Заїжджена пісня.

— Але це правда. Єдина правда, яка в мене є.

— Це ти так кажеш.

— Лізо!

Я мовчки відвертаюсь до вікна. Мене більше не хвилює його присутність. Він байдужий мені. В цю хвилину я зрозуміла: він байдужий мені, ми існуємо в паралельних світах. І я не хочу нічого міняти в даному розкладі.

6

Колись давно доля звела нас під одним дахом — інтернат у паскудному містечку Березань, Павло Семенович Рожко, що завідував ним і був нам всім за батька, ми так і називали його — Старий. Все те було так давно і тепер знову наздоганяє мене, хапаючи за поли.

— Лізко, швидше, довго ти порпатимешся?! — Рудого б'є нетерплячка.

— Зараз, ось тільки складу портфель на завтра. Чого ти смикаєшся? Встигнемо.

— Ми завжди спізнюємось.

— Ну то й що?

Нема куди поспішати, та й не люблю я оті заняття з танців, дурницю Старий вигадав. Ну навіщо нам вміти танцювати такі речі, як вальс чи танго? До того ж, усім? Тим більше, що зараз так не танцюють. Та в Старого на все є своя думка: «Те, що вмієте, за плечима не носити». Ото й доводиться щодня бігти до танцкласу. А я не люблю щось робити прилюдно. От Ірка — в неї все виходить з першої хвилини, а я маю годину відпрацьовувати кожен рух, і в мене все одно не вийде так, як у неї — легко і природно. Це тому, що я надто висока. Добре, що Рудий теж добряче виріс. Є мені пара, але вигляд, мабуть, маємо доволі комічний. Тож якщо і взагалі не підемо, я не стану побиватися.

— Давай краще втечемо за територію і підемо до річки?

— А що на це скаже Старий?

— Чорті Добре, ходімо.

— Чого тобі ті танці так вадять? А мені навіть подобається.

Може, і мені б подобалося, коли б не Стась. З малого непомітного хлоп’яти вилюднів він минулого літа на високого парубійка, вже й під носом сіється в нього, чуб чорний зачісує якось так гарно, а очі… І я маю перед ним обертатися, як корова на льоду. А від того, що він десь поряд, руки й ноги взагалі клякнуть. Може, хтось би й спробував насміятися, та Ірка налетить, як кібець — тільки пір’я зі сміхованця посиплеться, були вже випадки. Дарма, що вона молодша на три роки, а бойова. Завжди хотіла мати таку сестру.

— О, наша прима-балерина таки прийшла!

Це Танька Петрова, тварюка, ненавиджу! Колись давно, щойно я з’явилася в інтернаті, то добряче відбила їй печінки, але вона, либонь, вже забула науку. Виросла Танька товстою, коротконогою, на диво злостивою і неохайною.

— Хто б говорив! Піди, соплі витри, воша недобита.

— Що ти сказала?!

— То ти ще й глуха? Чи вуха не чистиш? Попроси в Юхимівни мила та помийся, бо смердиш так, що хоч кватирку відчиняй.

Я й не думала, що вона така вразлива. Та обличчя її враз зблідло, очиці загрозливо звузились.

— Дівчатка, заспокойтесь негайно!

Мила вчителька танців Любов Юріївна, така собі граційна статуетка, що вона може зробити? А Танька втратила всі гальма. Власне, я навмисне роздратувала її, але більше танцювати я не хочу, тож після бійки мене випруть з групи. Таньчин кулак майнув близько, але я відхилилась і вдарила її ногою — так, як вчить тренер наших хлопців, а я підглядала в щілину.

Танька ще не зрозуміла, що сталось, як я вже, підстрибнувши, вцідила їй ногою просто в обличчя. От так. Тепер мене ніхто не примушуватиме танцювати ідіотські танці.

— Лізко, ти що, здуріла?!

Вірний Рудий перехоплює мою руку. Я бачу його зблідле обличчя.

— Зараз прийде Старий, що ти скажеш?

— Вона ж перша почала…

— Так.

Знайомий кабінет, затишне крісло. Тільки воно стало не таке просторе, бо я виросла. А між бровами в Старого залягла знайома зморшка.

— Що мені тобі сказати? Вчишся ти добре.

— Так.

— Маєш авторитет у колективі.

— Так.

— Ростеш гарною, подобаєшся хлопцям.

— Не думаю.

— Але всі проблеми вирішуєш бійкою.

— Вона перша почала.

— Тобі так подобається Стась?

Він бачить нас наскрізь. Я не знаю, як це в нього виходить. Може, тому, що він любить усіх нас і в нього за нас болить душа? Мабуть. Але що я йому скажу? Я ніколи не брехала йому. Він подарував мені Дім.

— Подобається.

— Лізо, я не буду тебе силувати. Не хочеш танцювати — не треба. Слід було просто мені сказати, розумієш?

— У мене нічого не виходить, всі дивляться…

— Гаразд. Іди.

Я бачу, що він сердиться на мене, але він пробачить, я знаю. От тільки що ж тепер?

— Лізко, як ти її! Просто клас! — Стась і Рудий чекають мене у коридорі. — Старий сердиться?

— Так.

— Чорт з ними, з тими танцями. Ходімо до річки.

Там є у нас халабуда, ми там палимо багаття, печемо нанизаний на прутики хліб. Ірка любить поспівати, ну а я просто посидіти разом, бо вдома ми всі в різних спальнях, а в загальній кімнаті не можна посидіти отак — відчуваючи нашу спільність. Не вистачає тільки Кирпи, але він то приходить, то знову десь шаландається. Старий розмовляє з ним про життя, та Кирпа нічого з собою не вдіє: тягне його в мандри. Йому нудно на одному місці, ми його розуміємо. Мабуть, Старий теж розуміє, бо щоразу приймає його назад.

— Привіт, равлики!

— О, Кирпа! Ти звідки? — Рудий посувається і приятель сідає поряд, дихаючи тютюном.

— Здалеку. Є щось поїсти?

Ми пригощаємо його печеним хлібом. Кирпа старший за нас, йому вже шістнадцять. У нього кругле обличчя, круглі блакитні очі, привітні і трошки хитрі, повні губи і кирпатий ніс. Є в ньому щось таке, що прихиляє до нього всіх. Він розумний, все хапає на льоту, от тільки його огида до пенатів зводить нанівець зусилля викладачів. А Кирпа, власне, освіти і не прагне.

— Світ такий великий, равлики! Нема часу гибіти у школі. Не всім бути вченими.

Ми слухаємо його розповіді про те, де він був, що бачив. З цього року в Кирпи з’явилися нові враження — дівчата. Він намагається розповідати нам, хизуючись, та мені чомусь стає огидно. Це так не схоже на нашого Кирпу, він говорить неприємні речі. Тому я встаю і йду. Хочеться їм слухати гидоту — хай, а я не буду. То тільки Танька любить про таке, може, й сама вже спробувала, а мені гидко.

— Лізко, ти що? — Кирпа хапає мене за руку. — Ну, чого ти?! Як ти така ніжна, то я не буду.

Його рука, наче ненароком, обіймає мене. Власне, нам доводилось і борюкатись, і купатися в річці, топлячи одне одного, але сьогодні оте торкання Кирпи — зовсім інше, я відчуваю.

— Забери руки.

Він дивиться на мене трохи здивовано, але я бачу, що це гра. Він чудово знає, що робить, а отой його невинний погляд нещирий.

— Та добре, добре. Яка ти сувора! Не переживай, на мене знайдуться поцінювачки!

— Отож піди, пошукай де-інде.

Я йду до інтернату. Хай йому чорт, все зіпсував! Невже і Рудий, і Стась за три роки стануть такими? Мені чомусь стає сумно. Я не хочу втратити їх так, як сьогодні втратила Кирпу. І взагалі, що станеться з нами, коли ми підемо звідси? Більшість наших іде вчитися до місцевих ПТУ, потім — працювати на фабрики. Це якщо не до в’язниць. Але таких, завдяки Старому, небагато. Ну, просто іноді трапляється вроджена погань, яку хоч виховуй, хоч чорта дай — все одно не зміниш. Та мова не про них, а про тих, хто вже зумів «осісти». Зараз я точно знаю, що не хочу собі такого.

Старий вимагає від нас добре вчитись, але ні мені, ні Рудому, ні Ірці нагадувати про це не треба. Наша читальня стала нам клубом. Там майже завжди порожньо. І до наших послуг всі скарби невеликої бібліотеки. То що ж усе-таки буде з нами, коли доведеться піти звідси? Я не знаю.

Ми всі відвідуємо звичайну школу і від основної маси учнів відрізняємось лише тим, що одягнуті гірше, хоч Старий докладає страшенних зусиль, аби в нас не було комплексу меншовартості. Та звичайні, «домашні» діти після школи підуть в інститути — батьки подбають про них, а ми? Хто подбає про нас? Я зараз же маю поговорити із Старим.

— Я радий, що дочекався від тебе цього запитання. Саме від тебе.

Погляд Старого такий самий, як тоді, давно, коли він вивів мене з карцера. Він тільки тиждень, як прийняв завідування, але я тоді про це не знала. А от його погляд — уважний і теплий, від якого хочеться щасливо плакати…

— Чому?

— Тому що ти — особлива. Знаєш, я всіх вас люблю однаково. І всіх бачу. І знаю, що всі ви різні. Навіть знаю, кому яка судилась доля — ну, приблизно, звичайно. Ти особлива. І якщо будеш добиватись свого, твоє життя пройде щасливо.

— Як це?

— Ти поставила цікаве питання — що буде з тобою після того, як ти закінчиш школу. А я спитаю в тебе: а чого б тобі самій хотілося?

— Ну, я не знаю… Мабуть, мені б хотілось вступити до інституту.

— До якого?

— Медичного.

— Он як! Саме до медичного! Так в чому справа?

— Але…

— Знаю, що ти хочеш сказати: ні житла, ні підтримки, так? Тоді давай з тобою домовимось ось про що. Ми зараз складемо програму-максимум — що саме треба тобі, аби з першого разу вступити до інституту. Все, що залежить від мене, я зроблю. Але тобі треба буде працювати добряче, починаючи од сьогодні. І я тобі гарантую, що ти вступиш туди, куди бажаєш, і вивчишся. То як, згодна?

— Так. Кирпа повернувся.

— Он як… Добре. Тепер слухай, що я скажу…

Ми проговорили кілька годин. На столі Старого деренчав телефон, кілька разів до кабінету заглядали вихователі, але Старий відклав усі справи. Тепер я знаю, що він зробив для мене більше, ніж роблять деякі рідні батьки для своїх дітей. Наступного року мені виповнилось чотирнадцять і нас із Рудим прийняли на роботу в місцеву лікарню — санітарами. Майже три роки було попереду. Програма, яку склав Старий, сподобалась Рудому та Ірці. Тільки Стась стенув плечима і не приєднався. А Ірка була ще мала. Може, тому ми втратили її? Хтозна.

… — Атестат зрілості і золота медаль вручається Климковській Елізі!

Урочисто ревонув оркестр, оплески і захоплений погляд Стася — в мене біла шовкова сукня, пошита в нашій майстерні, і новенькі блискучі білі туфлі. Ми всі одягнені гарно, Старий вишкріб кошторис, аби ми відчували себе щасливими на нашому святі.

— Атестат зрілості і золота медаль вручаються Яцубі Вадиму!

Рудий стріпує блискучими кучерями кольору темного пива. Ой, за ним гинуть дівчата і люто заздрять мені. А він для мене — найліпший друг. Чи я дурна — крутити любов з Рудим? От Стась — інша справа. Щоправда, атестат у нього так собі, та якось воно буде. Ми разом поїдемо вступати до інституту. Стась чи вступить, чи ні, або в технікум піде, але все одно будемо разом. А потім Ірка приїде — за якихось три роки. Гарний план.

Ось уже грають шкільний вальс — анахронізм, ну хто зараз танцює вальс? Тільки той, хто вміє. Недаремно Старий примушував нас катуватися в танцзалі. Наші кружляють, а «домашні» витрішки продають. І чому я не схотіла вчитись?

— Потанцюємо?

Це Стась. Знущається він з мене, чи що? Знає ж, що не для мене ті танці. Але рука якось звично лягає на його плече. Я й не знала, що вмію. Наче крила виросли, і тільки гарячі Стасеві очі затьмарюють мені світ.

— Ти така гарна, Лізо-Елізо!

А вальс такий короткий… Тільки ніч довга. І Стасеві поцілунки. Досі мені здавалось, що такі речі не для мене. Тепер ми дорослі. Все змінилось. За кілька днів поїдемо звідси.

— Ми завжди будемо разом?

— Ну, звичайно ж! У нас є план, правда? — Стась щасливо сміється. — Я кохаю тебе, Лізо-Елізо, ти найкраща од усіх.

А назавтра вбили Кирпу. Тільки місяць, як прийшов він з армії, а прийшов куди? Додому, куди ж повертатись? Старий влаштував його на роботу, та Кирпа нудився.

— Ой, равлики, не про мене таке життя! Ну що за щастя — гибіти від дзвінка до дзвінка, гроші мізерні. А нудно як!

— А як ще?

— Можна по-різному. Ми самі робимо власне життя, ніхто мені планів не складатиме.

Його блакитні лагідні очі сміються — це він про нас із Рудим говорить, та не глузує, а так, по-доброму.

— Ой, гарна ти, Лізко, шкода, не для мене виросла.

— Дурень ти!

— Дурень, звичайно. Ти дивись, вивчишся, людиною станеш.

— А ти?

— Я? Ні, я так не можу. Знаєш, у кожного своя стежка. Знав я одного старого колись, то він добряче життя розумів. І казав: кожен іде своєю стежкою. Хоч круть, хоч верть — а себе не пересидиш. От тобі зараз кинути все, вийти, приміром, заміж, наплодити купу дітей — як?

— Ти що, здурів?!

— Отож. Так само для мене отаке життя, наче в клітку замурували на тій клятій фабриці. Знаєш, всі ми, безбатченки, прокляті. І всім нам одна дорога. Ну, може, хтось вирветься, а більшість от так, як я чи Танька.

Танька вже вдруге потрапила до в’язниці. Старий тільки хитав головою — що поробиш, до того йшлося, нічого іншого її й не чекало, це було видно.

Кирпу вбили тієї ночі, як ми цілувалися із Стасем у шкільній альтанці. Він накинув мені на плечі свій піджак і цілував мене, оце вперше, в школі гриміла дискотека, на четвертому поверсі миготіли вікна актового залу. А в цей час двоє недолюдків вбивали Кирпу.

Власне, говорити нема про що. Кирпа попався на прохідній із шкіряною сумочкою — виніс із цеху, мені в дарунок. А от двом виродкам у міліцейській формі він здався ідеальним кандидатом, що візьме на себе серію крадіжок з тієї-таки фабрики. З Кирпи всю ніч вибивали свідчення, та тільки ми, «нічиї діти», всі зроду клятенні, ми мовчимо, зціпивши зуби, і лаємось. Може, якби Кирпа просився чи стогнав, то лишився б живим. А він, скривавлений, тільки лаявся, і двоє садистів, озвірілих від чужої крові і власної безкарності, занадто захопилися. Опам’ятались лише тоді, коли хтось звернув їх увагу, що допитуваний вже не лається, але й не дихає.

Ховали Кирпу в інтернаті. Старий забрав тіло — йому віддали. Враз зігнуло Старого лихо, мовчки кусали губи й затискали кулаки «нічиї діти» — затятий вовчий виводок. Кирпа лежав зчорнілий, страшний, не схожий на себе. Ніхто нічого не говорив, навіть Старий. Тільки Юхимівна плакала, сякаючись в носовичок.

«Вивчишся, людиною будеш», — оті його слова. Він так поспішав побачити світ, він так любив простір і вітер, він дивився на все широко відкритими лагідними очима. А тепер лежить у тісній домовині, і вже нікого і нічого більше не побачить. Він наче відчував, що короткий вік йому відміряно. І що ж тепер?

«Не плач, мати, не журися,

Бо вже син твій оженився,

Та взяв собі паняночку —

В чистім полі земляночку…»

Це тоненько, от-от порветься нитка голосу — Ірка виводить. І де вона пісню таку знайшла? Бо зараз же тільки «Синий туман — похож на обман…», та й усе, то де ж вона взяла її, ту пісню? Не плаче мати за Кирпою. За жодним з нас ніхто не заплаче. Ми, наче кукіль, нікому плакати за нами, ніхто й не озирнеться. То краще мовчи, Ірко, бо й так душа болить.

Домовина пішла в яму, глухо вдарило груддя по кришці. Ми стояли, нестямлячись, насуплено позирали молодші, камінно мовчить Старий, старші й «осідлі» похилили голови. І тільки Ірчин голос виводить пісню. Як же це? Просто взяли і вбили? Що ж тепер?!

А нічого. Надворі був 1990 рік. Двох садистів просто звільнили з «органів».

… — Вам час їхати. — Старий говорить тихо і твердо. — Вже почався прийом документів, скоро іспити. Вам час їхати.

— Так. — Рудий вже щось вирішив для себе. — Післязавтра ми поїдемо.

— Післязавтра. — Стась за кілька днів наче став іншим. — Ми готові.

— Добре. Йдіть.

Ми троє виходимо в коридор, де чекає заплакана Ірка. Їй іще три роки вчитися, Старий радить отримати атестат.

— Коли? — питання, зрозуміле всім.

— Післязавтра.

Мовчки ми йдемо надвір, потім схилом — на наше місце біля річки. Ми просто сідаємо — так, як сиділи завжди. Тільки Кирпине місце тепер порожнє. І завжди буде порожнє.

— Маємо щось робити. — Рудий обводить очима всіх по черзі. — Маємо віддячити їм.

— Але ще не зараз. — Стась стискає пальці. — Хай вляжеться, хай вони забудуть. Ми повернемось сюди наступного року — на оце саме місце. І тоді вирішимо, хто з них стане першим. Згодні?

— Так. Маєш рацію, — мені важко змиритись з відстрочкою, але Стась поміркованіший. — Ми повернемось наступного року.

Запоріжжя — це вам не Березань. Тут і людей більше, і дихається важче. Ми приголомшено стоїмо на пероні, перед нами — новий світ, що зустрів нас різнокольоровим натовпом і написом «Запоріжжя — 2».

— Пішли. Адреса є, язик до Києва доведе. — Рудий іде попереду. Стась бере мене за руку. Власне, мені майже затишно.

— Ось, план. Йдемо до площі Свободи, там сідаємо на тролейбус і їдемо…

— Рудий, той план ми теж бачили. Де та площа?

— Лізо, ти ж знаєш, там буде танк.

Танк! Кожне порядне місто має свій танк, гармату і літак. Отож, танк тут є, а де гармата і літак? Мають бути, обов’язково. Це ж фетиш! Гадаю, ми все тут побачимо. А поки що ми ніяк не вирізняємося з натовпу. Ми вдягнені у модні «варьонки», в нас спортивні сумки, в яких — наші нехитрі пожитки і документи. Гроші в Рудого. Так ми вирішили.

У мене є ще невеличка сумочка. Це подарунок Старого. Ту, що ніс для мене Кирпа, не віддали — речовий доказ. Хай вони нею вдавляться, сволота! Нічого, наступного року ми повернемось. А поки що — хай живуть.

Медичний інститут ми знайшли одразу. А в ректораті нас уже теж чекали. Старий дотримав слова, він домігся, аби до нас поставились належним чином. Не знаю, як йому це вдалося, але наші документи лишились у ректора, а ми того ж дня оселились у гуртожитку — втрьох. Безкоштовна освіта доживала останні дні, тому нам так поталанило. Доля берегла нас, як могла. От тільки не всі скористались з її подарунка.

7

— То оце і є твоя подруга?

У нього кругла брита голова, неприємний погляд темних очей з-під густих брів, якісь неохайні губи і неголені щоки. Жувальна частина черепа значно більша за мозкову. Неприємний тип, аж занадто. Якийсь ніби брудний, хоч і одягнений в дорогий костюм. І прізвисько в нього — Деберц. Боже, твоя воля, і оце з таким типом довелося трахатись Ірці? Тепер їй дійсно краще померти — від огиди. Цей тип страшенно бридкий. Стась поряд з ним, наче Білосніжка.

— Якщо маєте щось до мене, то кажіть мені, — маю привести нахабу до тями. — Я не глуха і абсолютно дієздатна. Що вам від мене треба?

— А, он як. — Деберц розглядає мене вже відверто. — У пані лікарки гонор! Знаєш, красуне, що я роблю з тими, в кого забагато гонору?

— Мені начхати на ваші інтимні спогади. Я поспішаю, отож перейдемо до справи.

Він дивиться на мене важким поглядом психопата. Що ж, хлопче, за тобою плаче оббита повстю палата в божевільні. А ще краще — просто пристрелити тебе. І для людства корисніше.

— Гаразд. Приведіть сволоту. Сідай, лікарко. Розмова буде довга — або й ні, та все одно сідай. Що ти питимеш?

— Нічого. Я не в гості приїхала.

— Даремно ти так. — Деберц дивиться на мене аж надто уважно, мені це не подобається. — Власне, я нічого до тебе не маю. І вибач, якщо образив. Звик мати справу з жіночками певного гатунку, отож трохи не в’їхав.

— Прийнято.

Не дуже я повірила в твої вибачення, але приймаю гру. Поки що приймаю, а там видно буде. Зараз я тут все одно в меншості. Стася я до уваги не беру. Він зрадив мене один раз, продасть і вдруге. Ненадійний партнер.

Ми сидимо в великій кімнаті, що являє собою зимовий сад чи оранжерею, а посередині плюскотить басейн. Видно, господареві тут подобається найбільше. Плетені крісла, столик, на якому — гора фруктів. Рот мій наповнюється слиною — я страшенно голодна.

— Їж фрукти, Елізо. — Стась подає мені обчищений банан. — Ще маєш анемію, бачу й так. Ти недоїдаєш?

— Тобі що до того?

— Не будь така. Ти ж добре заробляєш. Чому погано харчуєшся? З твоєю схильністю до анемії…

— Стасю, це не твоє собаче діло. А банан можеш собі в зад встромити.

Деберц зареготав. У нього на диво неприємний сміх. Бувають же на світі такі люди!

— А вона з перцем! Друже мій, я люблю таких жіночок — з перцем! Ти, видать, чимось їй добре насолив, еге? Не треба сердитись, красуне, з’їж щось, ти бліда, як смерть. Така гарна жінка не повинна надсаджуватись на роботі.

Двоє здорових хлопів майже вносять до приміщення… щось. Кілька годин тому це «щось» було чоловіком. Тепер це — шмат відбивної з кров’ю.

— Гадаю, ви знайомі. — Деберц з задоволенням оглядає принесене. — Це — Жора, наш друг. Він пас дівчаток на площі Свободи і до ринку Анголенка включно. Поглянь сюди, гад! Це — та жінка?

— Ta...

Не знаю, з чого саме вилетів звук, відбивна ще в змозі говорити? Он воно що… Це Ірчин сутенер, а то все думала: який такий Жора і що тут відбувається?

— Приберіть це лайно з моїх очей. — Деберц уважно слідкує за моєю реакцією. — А ти не з лякливих, еге?

— Я бачила купу таких, тільки мертвіших, — одного такого маю вдома, та тобі про це не треба знати. — І що тепер?

— Я хочу подробиць. Де зараз дівка, що з нею таке, і що чекає на мене.

— Навіщо тобі Ірка?

— Вона мені не потрібна. — Деберц стукнув кулаком по столу. — Я обіцяв от йому, і обіцяю тобі: дівку пальцем не зачеплю. Але поясни мені…

— Отже, ти не знаєш? А що тобі розказали?

— Тільки те, що вона хвора. І що її забрала подружка-лікарка. В неї СНІД?

— Ні. В неї остання стадія туберкульозу.

— І що тепер?

— Гадаю, тобі варто звернутись до фтизіатра. Він зробить необхідні аналізи, пропише препарат, який прийматимеш упродовж півроку — це обов’язково.

— Тобто, я заразився?

— Ти був у контакті. Навіть якщо ти зараз здоровий, маєш пити препарат, покинути палити і вживати алкоголь.

— А якщо не покину?

— Здохнеш.

Деберц якийсь час сидить нерухомо, потім підводить голову — очі його абсолютно божевільні.

— Забери її звідси.

Стась подає мені руку, і ми йдемо. Я чую, як за моєю спиною наростає гуркіт — наш гостинний господар випускає пару.

— Я відвезу тебе додому.

— Відвези туди, звідки забрав.

— Але зараз пізно, небезпечно самій на вулицях.

— Я чудово вмію подбати про себе — і без твоєї турботи.

— Лізо…

— Ти чув, що я сказала.

Він мовчки веде машину. Ми їдемо по шосе, потім звертаємо на проспект.

Якщо Рудий спитає, де я була, що казатиму?

— Як там Рудий? — що, хлопче, пригнічує мовчанка? От тобі, маєш!

— Непогано. Купив собі майже нову «сімку», так що ми тепер при машині.

— Ви? А що, ви хіба… разом?

— Ми завжди були разом.

— А… я просто подумав…

— Знаю. Тобі що до того?

— Лізо, ти злопам’ятна.

— Це не єдина моя позитивна риса. Маю купу інших чеснот.

— Я бачив тебе вдень з одним ментом.

— То ти слідкував?!

— Саме так. Ти була мені потрібна, і я тебе знайшов. А що від тебе хотів мент? Чи просто залицяється? Тоді це дивно.

А отут я маю ступити на тонкий лід. Я люблю такі моменти. Хто кого?

Стасю, ти завжди був йолопом.

— Він не залицяється. Просто сталась неймовірна річ. Мого сусіда по комуналці пристрелили. І знаєш, дивно: Сашко був алкоголіком, абсолютно нікчемним, кому він заважав? А вони стверджують, що його вбив професіонал. До того ж, у той день Сашко був вдягнений в якийсь дорогий костюм, в нього такого зроду не було… Загалом, якась темна історія. І міліція вирішила, що це я найняла кілера, аби спекатись Сашка, а я…

— Постій! — Стась різко гальмує. — Чекай. Ану ще раз, спочатку.

— Не розумію… Тобі навіщо ця брудна історія?

— Просто цікаво. А який на ньому був костюм?

— Ну, такий сірий в темну тонку смужечку.

— А коли в нього з’явився цей костюм?

— Ти зовсім здурів? Та звідки я знаю! А через цю історію мент тепер хоче повісити на мене вбивство. Буцімто, я прибрала сусіда через квартиру. Уяви! Та я могла б просто отруїти його катанкою, якби хотіла позбутися.

— Або ще якось… — Стась знов рушає з місця. — Я знаю, Лізо-Елізо, ти б знайшла кращий спосіб — якби тобі припекло. Ти б не стала платити комусь за те, що вмієш робити сама.

— Ти нагадуєш мені той давній випадок? Але ти там теж був.

— Саме тому я й кажу так. Я знаю тебе. Коли тобі щось треба, ти йдеш до кінця.

— А кінці ховаю в воду. Стасю, це дурна розмова.

— Знаю. Слухай, Лізо-Елізо, а на порозі смерті ти б пробачила мені?

— Чиєї смерті?

— Твоєї чи моєї.

— На порозі своєї — точно б не пробачила.

— Ти…

— Я кохала тебе. І я вірила тобі. Ти зрадив.

— Так. І немає дня, щоб я не шкодував про це.

— Ми вже приїхали.

— Я відвезу тебе додому!

— А якщо менти за мною стежать? Твою машину вони знають. Порахують на пальцях — і до ранку я вже сидітиму в буцегарні. Бувай, Стасю. Не хочу тебе більше бачити. А твій партнер Деберц — справжній психопат і взагалі неприємний тип.

— Такі передати?

— Так і передай.

Нічого ти не передаси, я точно знаю. Але я ще побачу тебе. Тобі схочеться в мене дещо поспитати, та дулю з маком отримаєш, а не правду. Стасю, я добряче знаю тебе! Краще, ніж ти мене. Я можу тебе передбачити.

— І де ми ходимо?

Рудий і Андрій сидять перед телевізором. Отже, в Рудого знов вийшов облом з дівкою. А може, й ні. Схоче — сам розкаже.

— По крамничках ходила.

— По крамничках, кажеш? — Рудий недовірливо хитає головою. — Ну-ну…

— А що сталось?

— Власне, нічого. Сідаємо вечеряти.

— Перемкни канал, подивимось новини.

— Ось, «Вікна».

Ми сідаємо вечеряти. Смаку їжі я майже не відчуваю, так втомилась. Ага, здається, Рудий насмажив котлет і зварив пшоняної каші. Добре, годиться. В цій країні немає хороших новин.

— … досі невідоме. Андерс Вернер і його батько, Клаус Вернер, зникли три тижні тому з готелю «Салют» у Києві. За будь-яку інформацію про місцеперебування Андерса Вернера призначено нагороду — десять тисяч доларів.

— Сума непогана. — Рудий намазує гірчицею котлету. — Якби ж знаття…

Але я мовчу. Рудий зводить очі — і його виделка падає на тарілку. Десять тисяч — непогана сума і може бути моєю хоч зараз, бо на весь екран телевізора виведено портрет зниклого. І це не хто інший, як мій таємничий гість — Андрій.

— Мені здається, я маю дещо пояснити. — Андрій торкається моєї руки. Іскра знов пробігає між нами. — Лізо…

— Так. Тобі правильно здається. Мабуть, краще буде ввести нас в курс справи.

Рудий приголомшено мовчить. Я його розумію. Власне, мені подібний викрутас і на думку б не спав. Кирпа мав рацію: кожен іде своєю стежкою. Але іноді ця стежка аж надто заплутана. А може, інших просто не буває? Це знає тільки Той, що над нами. Мабуть Він зараз сидить і задоволено потирає руки — он як вдалося заплутати справу! Так, фантазії Йому не позичати.

— А добре говориш по-нашому. Де так навчився? — Рудий надто уважно розглядає залишок котлети.

— Це — моя рідна мова.

— Розказуй.

— Власне, це довга історія, але час, як я розумію, у нас є. — Андрій наче ненароком бере мою долоню, перебираючи пальці. Ні, хлопче, на мене це не діє, май на увазі.

— Не тягни, випускай котів з мішка.

— Лізо, я просто… Ат, все одно, ви маєте право все знати. Може, підемо до кімнати, там зручніше?

Ми йдемо до кімнати і вмощуємось в кріслах. Ой, відпочину хоч трохи, ноги не носять! Треба таки покинути кляту шабашку.

— Я почну од самого початку, тоді буде зрозуміло. Отже, народився я тут, в Україні, навіть недалеко від Запоріжжя. А саме — у Дніпропетровську. Хто мій батько — навіть не знаю. Мати ніколи не розповідала. Власне, народила вона мене ще студенткою. Її батьки одразу ж відмовились від неї — в той день, як я народився. Бо, бач, не лишила вона мене в пологовому будинку, як вони того вимагали. Ну, я їх ніколи не бачив, отож не знаю, що вони за люди. Коли я народився, матері залишалось вчитися ще два роки. Так що найперші мої спогади — це різні обличчя, різні кімнати… Мене гляділи всім гуртожитком. Колеги-студенти допомагали мамі, чим могли. Я за це безмірно вдячний їм усім, хоча, звичайно, жодного з них зараз би не впізнав, ну та Бог — він все бачить, то й воздає і за добре, і за лихе, так я думаю.

Мама скінчила університет — мені було трохи більше двох років. А в неї спеціальність — німецька й англійська мова. І розподілили її спочатку в школу, та школа не могла дати їй квартиру, як молодому фахівцеві і матері-одиначці, їй обов’язково мали дати окреме житло. От і потрапила тоді мама в один науково-дослідний центр на посаду перекладача. Це був сімдесят сьомий рік. Там дали нам квартиру, ще й двокімнатну. Якось почало життя налагоджуватись. Пройшов час, я пішов до школи, а коли мені було десять років, мати зустріла Клауса.

Вона розповідала мені, як це сталося. Клаус приїхав з НДР у складі делегації — від тамтешнього заводу, що підтримував зв’язки з інститутом, де працювала мама. Раніше такі делегації обслуговували тільки «перевірені», аж трапилась епідемія грипу і всі «перевірені» полягли, як скошена трава. І довелось матері супроводжувати німецьких друзів. Саме тоді вони з Клаусом і здибались.

Клаусові на той час було вже тридцять шість, матері не було й тридцяти, ну а мені — десять. Коли Клаус уперше прийшов до нас в гості, я замкнувся в себе в кімнаті. Бачите, мати, обпікшись у молодості, не заводила стосунків з чоловіками. Тож жили ми завжди вдвох, я гадав, що так і треба. Дурний був, не розумів, як матері важко самій — отака молода, вродлива, і сама в цілому світі, рідні відцурались. Довго й марудно оформляли виїзд, хоч Демократична Німеччина і належала до соцтабору, а все ж…

Знаєте, що найперше мене вразило, коли я опинився в Німеччині? Не завалені товарами полиці магазинів, не чистота на вулицях, а те, що люди там посміхаються одне одному. Ніхто не скандалить, не сякається на землю, не видно, щоб п’яні валялись. Загалом, це був зовсім інший світ. І він прийняв мене, як прийняв мене Клаус. У них з матір’ю не було спільних дітей — через те, що Клаус хворів у дитинстві. Тому він усиновив мене, дав мені своє ім’я. Отоді тільки я й зрозумів, що таке мати батька. До цього мене те не дуже обходило. Я бачив, які батьки в моїх сверсників: той п’яниця, той — придурок, всіх дістає, а той — взагалі непорозуміння якесь… Ну, розумієте, про що мова. Менталітет місцевих чоловіків змінився відтоді на гірше.

Клаус був іншим. Він возив нас в Пратер — це такий Діснейленд по-німецьки. Він грав зі мною в футбол. Він зі мною рибалив — ми їздили відпочивати на природу. Він… Він зробив нас щасливими, мене й маму. Вони з матір’ю прожили разом п’ятнадцять років — і весь цей час вона світилася від щастя. А потім мама захворіла. І нічого не допомогло, саркома — і швидка смерть.

— Коли?

— Три роки тому. Чорт, я й досі не можу змиритися з цим! Розумієте, як сніг на голову, оце вам щойно була здорова, весела, їздили відпочивати на Комо, і раз — і все, нема. Два місяці тільки й полежала. Вже що батько не робив, лікарі тільки руками розвели. Так ми залишились самі. По її смерті батько просто звалився з ніг. Лежав, одвернувшись до стіни, не хотів нікого бачити. Перестав їсти, замкнувся в собі. Щодня їздив на цвинтар. Іноді, приїхавши з роботи, я не знаходив його вдома. Та я знав, де шукати. Їхав на цвинтар, а він сидить там, сам-один, темно вже, холодно — йому все байдуже. Вони були як одне ціле, і тут таке лихо. Я забирав його, а він іде й шепоче: «їй холодно тут самій, холодно й страшно, Андерсе, ми маємо бути поряд…». Ви можете уявити собі це?! Скінчилось все тим, що я поклав його в клініку, а сам займався справами. Він пробув у клініці місяць. А коли вийшов звідти, я не впізнав його. Сивий, з потухлим поглядом. Він повернувся до справ, але все робив, як автомат. Іноді я заставав його за тим, що він продивлявся домашню відеотеку. Він постійно знімав нас — мене й маму. І в те останнє літо в Італії теж знімав. Отак ми й жили. Я вже починав думати: от якби він зустрів жінку, яка б змогла втішити його, повернути до життя. А десь з півроку тому з’явилась Анна.

— Хто?

— Анна. Вони з батьком зустрілись на якомусь банкеті. Я очам не повірив, коли побачив її: наче мамина фотографія ожила, ота, де мама ще зовсім молода. Власне, Анна молодша за мене. Мені двадцять сім, а Анні — двадцять п’ять. Але коли батько її побачив… Він знов став схожим на себе. Тільки все якось винувато позирав на мене, аж поки сказав: «Ти мій син і мій спадкоємець. Ти — найближча й найрідніша мені істота. І якщо ти скажеш, що не хочеш, аби я спілкувався з Анною, я так і вчиню». Ну і що я мав казати? Вони побрались. Анна переїхала в наш будинок. Я жив в одному крилі, вони з батьком — в іншому. Чесно кажучи, Анна не дуже подобалась мені. Я все гадав, навіщо їй, молодій жінці, шлюб з чоловіком, удвічі за неї старшим? Та батько здавався щасливим, отож я тримав свої думки при собі. Тепер я пригадую, що були певні моменти, коли Анна поводила себе дивно. Але я гадав, що просто ревную батька. Власне, Анна до цієї історії не має ніякого стосунку. А справа проста, як інфузорія. Ми приїхали до Києва, розіклали в готелі речі і замовили обід в номер. У двері постукали, батько відчинив. Я почув його здивований вигук, потім щось вкололо мене в плече — і все. Я нічого не пам’ятаю.

— Тобто як — нічого не пам’ятаєш?! Ти ж маєш знати, де був цілий тиждень і хто тебе так обробив.

— Так. Власне, це я пам’ятаю. Підвал у великому будинку. Великий підвал — отже, великий будинок. Якісь люди, вимагають, аби я щось підписав, сунуть в пальці ручку, але в мене є один корисний рефлекс: я не підпишу жодного паперу, попередньо не прочитавши його. А читати я не міг.

— І це все? — от вам чоловіки! Його мало не вбили, а він нічого не може пригадати. — Ти хоч обличчя їх пам’ятаєш?

— Можливо… Я пам’ятаю здебільшого їхні голоси. І ще. В одного постійно дзвонив мобільний телефон. І дзвонив так гидко — грав «Інтернаціонал», уявляєте? Це зараз на замовлення що завгодно ставлять в програму, хоч жалобний марш.

— А що далі?

— А далі мене запхали до багажника і кудись повезли. А потім машина підстрибнула на вибоях — багажник відкрився. І я скористався цим, викотився.

— І просто мені під ноги.

— Так. А ще я пам’ятаю, як обіймав жінку, її тіло було гаряче і пружне, і пахло так, що я мало не…

— Мало дуба не врізав. Теж мені, еротичні спогади. Треба їм було тобі дещо втяти…

— Ні! Краще смерть!

— Маєш рацію, друже, — підтримав Рудий.

— Отут ви всі. Вам ваш відросток важливіший за долю світу.

— Даремно ти так плюєшся вогнем, Лізко. — Рудий стримано всміхається. — Ось послухай, що в нас сьогодні було. Вже на ранок привозять «швидкою» молодика, років отак двадцяти з хвостиком. Очі вирячені, морда синя, за причинне місце тримається і кричить: «Не займайте, гади, не підходьте, не дамся!». Ну, ми туди-сюди, дівчатка в приймальному покої всього вже надивились, то не дуже реагують, я питаю в лікаря з «швидкої», в чому, власне, справа? А вона, сучка, стоїть і ледве регіт стримує. Каже, займався хлопець дурницями, одяг на член золотий обручик. А орган візьми та й відреагуй на подразник — кіно дивився порнографічне. Бідолаха і так, і сяк — і член не падає, і обручик давить, одне слово — і боляче, і приємно. А потім стало тільки боляче. А чим ти того обручика розпиляєш? Він вирішив, що різатимуть святе. Ото й верещав, як навіжений. Ми, звичайно, обручика розпиляли, а хлопця — в палату. Та смішки смішками, а як подумаю: аби мені отак! Бр-р-р, аж мороз поза шкірою йде.

— Теж мені, велика цінність. Це ж не рука, не нога, не голова — просто член, річ, для функціонування організму зовсім не першочергової потреби…

— Ти що, не першочергової!

Вони викрикнули це вголос, разом, а я регочу, аж падаю. Які вони передбачувані! Це ж просто смішно. Я їх обох навмисне дратую, а вони ведуться, як малі діти.

— Вона нас просто чіпляє. — Рудий сміється. — Андрюхо, Лізка нас просто завела, а тепер сидить і споглядає безкоштовну виставу, а ми тут заповзялися!

— Чорт, в мене погано з почуттям гумору. — Андрій здивовано дивиться на мене. — Німецькі жінки зовсім не такі.

— Кращі?

— Ні, навпаки, нудні якісь. А ще вони хворі на фемінізм. І постійно відстоюють якісь ідеї. Це має ідіотський вигляд. А ще вони прагматичні. І жодна з них не притягла б додому незнайомця.

— Іншим разом і я б не притягла. То дим винен.

— Дим? — Андрій нерозуміюче піднімає брови.

— От ти і впіймалася! — Рудий грюкає кулаком по столу. — Знову?!

— Та що — «знову»?

— Любий друже, а чи знаєш ти, який шкідливий дим від спаленого листя? — Рудий підозріло лагідний. Знаю я ці штучки. І хто мене тяг за язика? — Якщо не знаєш, я тобі поясню. За літо листя вбирає в себе всі отруйні речовини з атмосфери, а в нас атмосферу можна сокирою рубати. І за правилами таке листя треба збирати й утилізувати на полігонах. А наші несвідомі громадяни палять сухе листя, при цьому повертаючи в повітря всю гидоту, яка накопичилась. А те, що містить у собі дим, перш за все впливає на репродуктивну систему людини, а також викликає рак. І от наша великорозумна Ліза страшенно любить запах спаленого листя. Варто їй побачити димок, як її вже й на ланцюгові не втримаєш. Бачив ти отаке? Як не бачив, то подивись. І при цьому вона сама чудово знає про шкідливість диму. Чим можна це пояснити? Логіка і Еліза — речі несумісні.

— Припини, Рудий.

— Звичайно. Ти ж у нас народжувати дітей не збираєшся.

— Звичайно, ні. А ти що, збираєшся?

Западає мовчанка. Я вдарила Рудого нижче пояса. Але він перший почав! Не треба було казати мені про дітей. Я їх не хочу. Я була в дитинстві страшенно нещасною, все те мучить мене й досі. Яка з мене мати?

— А чому, Лізо? — Андрієві очі зазирають просто в мою душу. Хрясь! — все, хлопче, дверцята замкнені. Нікого немає вдома. — Чому ти не хочеш мати дітей?

— Тому що я не знаю, як це. Чи надто добре знаю. Хтозна, як правильно.

— Не розумію…

— Ти багато чого не зрозумієш. Ти ж щасливий сучий син! Твою матір примушували покинути тебе, та вона не залишила тебе. А нам з Рудим велося інакше. Наші матері нас кинули. Ми — з інтернату. Там був завідувачем хороший, чесний, святий чоловік, там були чудові, добрі вихователі, але то — єдиний дім, який ми знаємо. І батько у нас — один на всіх. Твоя мати зробила все, аби ти був щасливим. Тебе любили, тебе цілували на ніч, опікувалися тобою. А ми росли, мов бур’ян. То які з нас батьки? Майже ніхто з нас не став повноцінною людиною, попри всі зусилля Старого. Ми з Рудим — оце вже вершина його старань.

— І ви не шукали своїх справжніх батьків?

— Я — ні. Коли мені виповнилось вісімнадцять, Старий запропонував мені… пошукати ту, що дала мені життя. Я не схотіла.

— Чому?! Може, вона хотіла б тебе бачити…

— Якби хотіла, то давно знайшла б. Адже це вона дала мені ім’я. Але я не хочу її знати. Я багато що можу пробачити людині. Ми, інтернатські, всяке бачили і знаємо, що іноді життя ставить людину у безвихідь. Та єдине, чого я не вмію вибачати, це — зрада. А вже гіршої зради, ніж покинути напризволяще своє дитя, я не уявляю. Ніяка безвихідь не є виправданням для такого вчинку. Отож, хай Бог їй буде суддя. Хай живе собі, паскуда. Рудий, ти як?

— Я в цьому з тобою згоден. Я теж не схотів шукати. Її не було поряд, коли я був безпорадним і беззахисним — що ж, вона мені ні до чого тепер, коли я стою на ногах.

— Вибачте… Я ж не знав. — Андрій має досить нещасний вигляд. От бідолаха, такий вразливий. Що то — «домашнє» дитя. Нас із Рудим такі дурниці не зачіпають.

— Нема за що вибачатись. У цій історії нічого такого, незвичайного. Ми не скаржимось. Нам ще поталанило. Іншим гірше, ніж нам — наприклад, Ірці. Як вона там?

— Ми відхилились від теми. — Рудий підводиться. — Ситуація, на мій погляд, гаряча. Адже Сашка вбили через те, що він, бідолаха, нап’яв твого костюма. Зі спини ви чимось схожі, Сашко був здоровим чолов’ягою, щоправда, абсолютно безголовим. Тобто ті, хто його підстрелив, помилились. Вони були впевнені, що маслини посилають у твою голову. Це значить, що вирок винесено.

— І що тепер робити?

— А тепер ми маємо розібратися, хто влаштував всю виставу. Я так розумію, ти в даний момент не маєш жодної правдоподібної версії з приводу цих подій?

— Чесно кажучи, навіть не уявляю.

— Отож. Це означає лише одне: ти можеш довіритись тільки двом людям у цілому світі — мені та Елізі.

— Це я вже зрозумів. Але що ми можемо зробити? Може, звернутись до міліції?

Рудий роздратовано стенув плечима. Я ж ледве втрималась, щоб не плюнути від роздратування. Звернутись до міліції! Одразу видно, що хлопець виріс у законослухняній Європі.

— Це виключено, — я маю йому пояснити. — Як ти гадаєш, ті, що викрали тебе й твого батька, просто так собі, дрібні злодюжки? Ні, якщо вони зважились на божевільний вчинок — викрадення іноземних бізнесменів, то вони мають і кошти, і владу. І навіщось їм це було потрібно. А наша міліція завжди на боці того, в кого гроші.

— Але я можу заплатити!

— Твої гіпотетичні рахунки тут ніщо — порівняно з готівкою.

— І що, всі працівники міліції такі?

— Не всі. Але в жодного з них, на жаль, не написано на лобі: «Беру хабарі» чи щось подібне. Я не уявляю навіть, до кого можна звернутись, розумієш? Тобі треба пробитись в німецьке посольство. У Дніпропетровську воно є, але, я гадаю, ти туди не втрапиш, тобі не дадуть. Якщо вони знають, що ти живий, а ти їм потрібен мертвим, а по всьому видать, що це так і є, — все, гаплик. Треба щось інше придумати. До речі, я точно знаю, хто саме з нашого криміналітету причетний до твоєї справи.

— І хто? — Рудий дивиться з підозрою. — Лізо!

— Це Деберц. А в партнерах у нього ходить Скальпель.

— Що? Ти хочеш сказати, що це…

— Так. Стась, власного персоною.

— Чорт!

Кришталева попільничка розлетілась на дрібні скалки — Рудий в запалі невдало махнув рукою. Скоро він випускатиме пару так, як психопат Деберц. Мабуть, в його житті замало сексу, і я цьому виною. Хоча звідки я знаю, чим займається Рудий на довгих нічних чергуваннях?

— До речі, я так і не зрозуміла. А чим ви з батьком займались на наших теренах? В чому суть бізнесу?

— О, це старе і нове одночасно. Освітлювальні прилади — від побутових бра і торшерів до складного обладнання кіностудій.

— І хто є власником?

— Формально — акціонери, але половина акцій була в нас із батьком, а тепер… тепер у мене.

— Тобто, після смерті батька ти став єдиним власником бізнесу?

— Фактично так.

— Отже, єдина людина, якій вигідна смерть твого старого, це ти?

— Що ти цим хочеш сказати?! Що я вбив батька, інсценував викрадення і…

— Вибач, друже, але справа зараз має саме такий вигляд. — Рудий про щось гарячково розмірковує. — І або це і є правда, або хтось тебе добряче підставив. І я поки що вагаюся щодо остаточного висновку.

8

Я завжди гадала, що коли міліція встановлює спостереження за кимось, то робить це таємно. Та сьогодні мені довелось докласти титанічних зусиль, щоб «не помітити» бравого служаку лейтенанта Огієнка, що, мов пришитий, кружляв навколо мене. Та в мене сьогодні така купа справ, що хай собі лейтенант як хоче. Власне, робити йому все одно нічого. Адже справжній злочинець може, чого доброго, і по морді хвицнути, а так — і людина начебто при ділі, і, знову ж таки, безпечно.

Сьогодні я займаюсь таким малоприємним ділом, як похорон. Добре, що існує фірма «Ритуал», і мені не довелось самій бігати між домовинами і жалобними вінками з жахливими паперовими квітами. Чи шкода мені Сашка? Чесно кажучи, ні. І хай мене судять святенники, хай просторікують, що будь-яку людину шкода, та, мабуть, у мене нема якоїсь хромосоми, що відповідала б за любов до будь-якого ближнього. Сашко народився нікчемою, пропив своє нікчемне, сіре життя і здох, як собака. Сьогодні його закопають — і більше ніхто про нього не згадає. Світ нічого не придбав від його життя і нічого не втратив з його смертю. Амінь. Якщо хтось не згоден, я готова вислухати аргументи.

— Ви зовсім не засмучені, пані Климковська.

Лейтенант Огієнко вигулькнув з-за могил, як тінь Гамлетового батька. От, чорт, нема душі моїй спокою. Не вдасться мені сьогодні погуляти.

— Звичайно, ні. Навіть вигляд робити не бажаю.

— І вам не шкода його?

— А вам шкода?

— Чесно кажучи, ні.

— То чого ви чекаєте від мене? Фальшивих сліз і акторства? Тоді ваша цнотливість буде задоволена? Абсурд. Слухайте, лейтенанте, що вам від мене треба? Чого ви ходите за мною? Вам коло мене що, медом помазано, чи вже всі злочинці сидять у вашій паскудній лягавці і пишуть явку з повинною? Якого дідька ви припхалися сюди?

— Збираюсь провести вас додому.

— Он воно що! Тоді почекайте мене на виході. Години за три я вийду.

— Не розумію…

— У мене сьогодні вихідний — у зв’язку з похороном. І якщо я потрапила в таке місце, я гулятиму тут до несхочу.

— Не розумію.

— Цікаво. Ви коли-небудь визначали собі інтелектуальний коефіцієнт? Чи в міліції це необов’язково? Пояснюю. Я страшенно, просто страшенно люблю гуляти цвинтарем. Ясно? І при цьому не терплю, коли мені заважають.

— Що заважають?..

— Гуляти. Отож, якщо у вас немає до мене ніяких справ, уклінно прошу вас, не псуйте мені прогулянку, зникніть.

Він стоїть, вирячившись на мене, як на чудовисько Франкенштейна. В нього гарні блакитні очі, у поєднанні зі смаглявим обличчям — так і взагалі симпатично. От тільки те, чим він заробляє собі на хліб, повністю обезцінює його в моїх очах. Він теж із тих — садистів і негідників. Він — частина системи.

Я повільно йду між рядами могил. Не знаю, чому мене так тягне гуляти саме в таких місцях. Якось, ще в Березані, було мені тоді років десять, я забрела на міський цвинтар. До цього свою причетність до життя чи смерті я майже не усвідомлювала. А ворота цвинтаря були гостинно відчинені, робити мені було нічого — і я туди зайшла. Може, саме відтоді я почала думати. Мене оточили обличчя. Я йшла поміж могилами — от як іду зараз, і розглядала обличчя, читала написи на табличках. Це був інший бік світу. Я зрозуміла, що оці обличчя колись сміялись чи плакали, що всі вони були дітьми, потім росли. Всі вони когось любили і хтось любив їх. Але тепер їх уже нема. Вони тільки на портретах. Але ж вони були! Точно, були, бо ось же! І вони щось значили в світі — або не значили нічого, та вони жили і якось бачили світ, кожен по-своєму, але як? Я цього не знаю. І ніхто вже не дізнається. То куди вони поділись? Куди ми всі йдемо, коли настає наш час?

Тоді я почала часто приходити туди. З часом я вже впізнавала знайомі обличчя, і мені іноді навіть здавалось, що вони, ті, що лежать тут, раді моїм відвідинам. Я дивилась на них і намагалась уявити, якими вони були. Деяких я просто не помічала, вони мене не цікавили, але було кілька могил, до яких я поверталась постійно. Напрочуд гарна молода жінка, я пам’ятаю, як її звали — Швецова Олена Андріївна. Мені було страшенно шкода її, як і маленького хлопчика в біленькій шапочці. Я все думала: чому так? От їх нема, а я є. Прийде час — і мене теж не стане. Та чомусь від цієї думки мені не було страшно. Просто трохи сумно. Адже я не побачу, що буде потім, далі.

От і зараз я йду алеєю Капустяного цвинтаря. Тут поховано Антонівну, сюди ж я привезла тіло Сашка. А тепер я бреду поміж могил, і в мою душу приходить тиша. Власне, я вже давно припинила думати про вічне, яка з того користь, та мені, як не дивно, спокійно тут. Я ніколи не розуміла тих, хто боїться цвинтаря і покійників. Наприклад, Ірка завжди боялась. Ну, Ірка — це окрема пісня. Боже мій, як же по-дурному вона вчинила з собою! А все ота її ідіотська впертість: не лізьте в мої справи, це моє життя, вас не обходить, сама краще знаю. Ну що, Ірко, багато надбала? Лежиш тепер і випльовуєш шматки своїх легенів.

Я пам’ятаю, як вона приїхала до нас — одразу, як отримала атестата. Хто міг подумати, що за три роки між нами проляже така прірва! Та що я хотіла? Ми ж пішли в самостійне життя з різних країн. Бо 1990 і 1993 роки — це різні речі. Ми з Рудим були більше орієнтовані на традиційні способи існування: навчання — робота — пенсія. А от Ірка… Вона увірвалась в життя, коли почав набирати сил дикий капітал. Змінились цінності, одразу і швидко. І ми з Рудим змогли відділити зерна від полови, а Ірка — ні. Вона була слабша.

Вона приїхала тоді — маленька, струнка і гарна, як картинка. Вона гадала, що велике місто щось винне їй, а ми з Рудим жили в кімнаті гуртожитку, харчувались кабачковою ікрою з хлібом і доношували старі речі. А поряд пропливали розряджені і ситі «домашні», що мали нас навіть не за третій гатунок, а так, за сміття. Ірка не хотіла бути сміттям.

— Я не бажаю змарнувати свою молодість над трупами і книжками!

Ми пекельно вчились. Ми з Рудим знали: це «домашнім» можна через пень-колоду, а ми маємо самі дбати про себе. Ірку такий сценарій не надихав.

— Мене прийняли танцівницею в нічний клуб.

Ця її заява просто ошелешила нас. У нашій уяві постало щось зовсім непристойне — все-таки совкове виховання добряче тримало нас в лабетах, Ірці з цим поталанило менше.

— Ірко, ти що? — Рудий аж почервонів, у нього багата уява. — То ж… повії!

— Ти хоч раз був у такому закладі? — Ірка вже затялась, я бачу.

— Ні… Цього ще бракувало!

— От бачиш, а берешся судити! Я гарно співаю, можливо, це якось придасться. І буду співачкою. Ну, що з вашої науки? Вивчитесь і підете тягнути лямку за копійки. Ні, я так не хочу. Якщо є можливість вирватись, я її не прогавлю. Я хочу всього, розумієте? Всього! І зараз, поки я молода. Бо коли ж і жити!

— Ірко, припини. Це маячня якась.

Це було нашою помилкою. Що більше ми її переконували, тим більше вона впиралася рогом. Потім у неї почали з’являтись гарні речі, і ми з Рудим не знали навіть, як реагувати. А потім вона просто зникла. Пішла, не залишивши навіть записки. Наче ми були їй абсолютно сторонніми, чужими. І ми з Рудим не згадували її, як не згадували Стася. Аж поки з місяць тому Рудий не зустрів її там, на проспекті. Вона всунула свою злинялу пичку в вікно його машини і спитала:

— Розважимось?

І враз відскочила, знічена й розгублена. Вона впізнала Рудого, а він її — тільки тоді, коли вона відскочила. Рудий приїхав додому просто хворий, довго мозолився, доки сказав мені. Я не мала підстав не вірити йому, але все якось думала, що може він помилився, обізнався, що то не може бути Ірка, наша Ірка.

Але то була вона. Все така ж маленька й худа, ззаду схожа на підлітка, а очі її — мертві і порожні. Я побачила її там. І тепер вона десь у лікарні, бореться зі смертю. Чи ні? Не бореться? Я не знаю.

— Лізо, в тебе нездоровий нахил до цвинтаря.

Я навіть не озираюсь. Цей голос я впізнаю з тисячі. Був час, коли він був для мене всим на світі. І коли він покинув мене, я ладна була накласти на себе руки. Та не наклала і, зрештою, зрозуміла: він був того не вартий.

Тепер він нічого для мене не значить. Він не той Стась, якого я знала, з яким пекла картоплю і хліб біля річки. Це не той хлопець, що цілував мене в шкільній альтанці. Це інший — хижий, небезпечний і зіпсований тип, до якого мені гидко навіть щипцями торкнутись. Як уявлю, скількох жінок він за цей час «використав», а про гігієну я все знаю, кому й знати, як не мені…

— Чого ти хочеш, Стасю?

— Навіть не дивишся на мене… Лізо, невже ти не сумувала за мною?

— Сумувала якийсь час. А потім вирішила, що справа того не варта.

— Он як! То чому досі сердишся на мене?

— Уражене серце і презирство — це різні речі. Ти мені нецікавий, але я знаю тобі ціну, тому й не розумію, чому маю бути з тобою люб’язною. Чого ти прийшов?

— Гадав, що зможу якось допомогти, — він виринає в мене з-за спини і перетинає мені шлях. — Лізо, я цілком щиро… Може, тобі потрібні гроші? Все-таки похорон — річ недешева, а ти…

— Мені не потрібні твої гроші. Я не жебрачка. Я заробляю досить, аби поховати свого сусіду. І всіх сусідок скопом, та їх популяція чомусь не зменшується, на жаль.

— Он як! Ну, скажи мені, що тобі дала твоя принциповість? Живеш в якійсь дірі, потім бігаєш і чистиш лайно за рибками, порпаєшся в чужих зубах, харчуєшся сяк-так, чоловіка в тебе нема. Що тобі дала твоя чесність, скажи? На роботі колеги тебе терпіти не можуть. Ну, звичайно, лікар ти класний, та невже оце все, що ти хотіла від життя, Лізо? Та розкрий же ти очі, нарешті, і поглянь, як люди живуть.

— Ірка вже поглянула.

— Ірка… Ірка просто дурепа. Такою була, такою й здохне. А ти — зовсім інша справа. Лізо-Елізо, невже тобі, молодій і здоровій, красивій жінці не сумно самій? Якщо ти скажеш про Рудого, то я тобі не повірю. Між вами нічого нема. І що ти маєш?

— Я тобі скажу, що я маю. Я не ховаю очі від людей. Я ніколи копійки чужої не взяла. Я нікого не обдурила, не пограбувала. Людина, скільки б не надбала, зрештою нічого з собою не візьме. Поглянь ось, скільки їх тут лежить! Гадаю, багато хто з них за життя гріб під себе, як тільки міг. А що їм тепер до того? Труна дорожча та пишніший похорон? Але хоч із золота, труна — вона все одно труна. Бачиш, Стасю, немає сенсу так смикатись. Може, Кирпа колись мав рацію, варто просто жити?

— Кирпа… Що ти знаєш про Кирпу! То були інші часи. А тільки я тобі так скажу: он там, на вході, тебе чекає мент. Ти зараз вийдеш, і він що схоче, те й зробить з тобою — так, як колись із Кирпою. Знаєш, чому його вбили? Бо розуміли: він ніхто, й ім’я його — ніяк. І ти так само — ніхто. І попри всю твою чесність, взяти зараз тебе, запхати до камери і прибити на смерть — що таргана розчавити, нічого не варто, ніхто за це не відповість. Ніхто й уваги не зверне. А от мене — ні. Я ще тоді для себе вирішив, що ніхто не вчинить зі мною так, як із Кирпою.

— І тому ти мене зрадив?

— Так. У Тетяни був батько — знаєш, хто. І він допоміг мені свого часу. І я досяг того, що маю. Сам би я не зміг. Не той був у мене стартовий капітал.

— А коли її батько став тобі не потрібен…

— Я ніколи не кохав її. Я зараз думаю, що єдина жінка, яку я по-справжньому кохав у своєму житті — це ти, Лізо-Елізо.

— Боже мій, який пафос! Та мені тепер все одно. Стасю, йди з мого життя і не повертайся. Ти мені неприємний.

— Лізо, будь ласка!

Його чорні очі дивляться так знайомо… Якби він сказав мені це вісім років тому, я була б найщасливішою жінкою на землі. А тепер… Все перегоріло. Мені просто байдуже. Я просто втомлена і байдужа до всього на світі жінка, ну що вони всі від мене хочуть? Господи, а ще ж зима попереду!

— Вибач, Стасю, я нічого не можу для тебе зробити. Йди собі, пошукай іншу дурепу. Я не наступаю двічі на одні й ті самі граблі.

— Лізо…

— Йди, Стасю. Що ти можеш знати про мене? Що ти знаєш про те, що я відчула, коли ти сказав, що одружуєшся з Тетяною? Я спочатку навіть не зрозуміла, що ти кажеш. А потім ваше весілля, її щасливе обличчя, ти поряд з нею. А потім я ще чотири роки сиділа з нею в одній аудиторії, навіть віталася з нею, говорила про щось, вона мала нахабство позичати в мене конспекти… їй наче подобалось постійно мелькати в мене перед очима. Що я тоді відчувала, ти знаєш? Ти знаєш, як мені було ночами, коли я думала, що ось зараз, в цю саму хвилину ти кохаєшся з нею і шепочеш їй те, що колись — тільки мені? Як мені було, га, Стасю?

— Але ти… Ти сприйняла все так спокійно…

— Спокійно? А що я мала робити? Битися в істериці, щоб мене всі жаліли, а потай зловтішалися? Я мала ще цим принизити себе, мені було не досить того, що ти принизив мене своєю зрадою? Що ти можеш знати про мене, Стасю? Ти ніколи й не знав, що я відчуваю. Тебе це, зрештою, не цікавило. Але будь певен: з того часу я вже нічого не відчуваю. Все вигоріло, я просто розучилась відчувати. Я вже не вмію ні ненавидіти, ні любити, ні навіть зневажати. Мені все байдуже. Життя триває навіщось, і я доживу його так, як воно йде. А потім помру. Ми всі колись помремо, і що з того? Може, це єдино правильна позиція?

— Лізо; послухай…

— Я втомилась, Стасю. Йди собі, будь ласка.

Наші очі зустрічаються і він поволі блідне. Може, хоч зараз він зрозуміє?

— Лізо-Елізо, це не ти. Це не твої очі, Лізо!

— Тепер — мої.

— Послухай, ти хвора. Давай, поїдемо до мене, ти відпочинеш, прийдеш до тями, я запрошу лікаря, хай огляне тебе, ти ж зовсім виснажена.

Він говорить це скоромовкою, може, боїться, що я переб’ю його монолог, та мені не хочеться слухати його. Я просто обминаю його і йду своєю дорогою — на вихід із цвинтаря. Кляті мужики, і чому їм завжди кортить з’ясовувати стосунки в найбільш непідходящий час? Стасю, зрозумій нарешті: тієї Лізи вже давно нема. Вона зникла, померла від горя — чи ще від чогось. А мені ти байдужий і чужий. Невже це так важко зрозуміти? Та мабуть, коли Він розподіляв здоровий глузд, чоловікам, бідолахам, залишилось зовсім мало.

— Я чекаю на вас. — Огієнко підводиться з лавки. — Я відвезу вас додому, не заперечуєте? Де ж це ваш приятель, чому не опікується вами?

— Рудий на чергуванні. А я здатна подбати про себе сама, і Рудий це чудово знає.

— Сідайте, відвезу вас додому. Жінка не повинна бути такою впертою. Ви хоч інколи буваєте в доброму гуморі?

— Не розумію, що ви від мене хочете.

— Ви ніколи не посміхаєтесь.

— Іноді я навіть сміюсь. Та сьогодні мені якось зле, мабуть, на погоду.

Я сідаю в салон розбитого білого «Запорожця». Цей мотлох давно вже час викинути на звалище, та, як не дивно, він іще їздить. Щоправда, в салоні смердить бензином, масними ганчірками і недопалками, та відстань, що відділяє мене від дому, поволі меншає. Я чомусь страшенно втомлена, хочу спати. Добре, що мені дали на роботі три дні відпустки.

— Я зібрав на вас досьє, знаєте? — Огієнко скоса позирає на мене. — Там виявилось багато цікавого. У вас дивовижна доля!

— Я все про себе знаю, лейтенанте.

— Мене звати Олесь. Що ви так офіційно?

— Гадаю, це не має значення. Я не збираюсь мати з вами неофіційні стосунки. І не треба переказувати мені мою біографію, я в ній орієнтуюсь не гірше за вас.

— Можливо. — Огієнко якось дивно дивиться на мене. — А чи знаєте ви, що ваш колишній коханий, Стас Дорошенко — один з місцевих кримінальних босів? І чи відомо вам, що він підозрюється у…

— Мені це не цікаво. Я не маю до нього жодного стосунку.

— Гаразд, ми до цього ще повернемось. Але тепер я знаю, чому ви так упереджено ставитесь до мене. Я знаю про вашого приятеля з Березані. Я знаю, що з ним сталося.

— Я теж знаю.

— Розумію ваші почуття. Власне, таке трапляється, визнаю. Аж надто часто трапляється, на жаль. А чи відомо вам, що ті двоє, що вбили вашого приятеля, через рік померли? І який збіг! Вони померли такою самою смертю, як і ваш приятель. Їх обох було забито до смерті, упродовж однієї ночі. Вбивць так і не знайшли.

— Це я теж знаю. І мені їх зовсім не шкода.

— Так, бо вас і ваших друзів звинувачували у цьому вбивстві. Єдиним вашим алібі стали свідчення громадянки Петрової. Це вам відомо? І їй повірили, бо в неї не було жодних підстав вигороджувати вас, Елізо. В документах інтернату зафіксовано, що ваші стосунки з нею завжди були відверто ворожими.

— Навіщо ви мені все це кажете?

Танька не продала нас. Вона дивилась мені в очі і брехала слідчому. Вона ненавиділа мене, та змушена була брехати слідчому, і від цього ще більше ненавиділа мене. Та вона нас не продала. Старий таки недарма прожив своє життя.

— Я хочу розібратись у цій темній історії.

— Я не вбивала Сашка і нікого не наймала для цього.

— Я не про те. Що ви його не вбивали, це для мене аксіома. Ви надто розумна для такої дурниці. Але з ким сплутали вашого сусіду?

— Я ще раз вам кажу: я не знаю.

— А я думаю, що знаєте. Послухайте, Лізо, ви мені дуже симпатичні. І я не хотів би, щоб з вами щось трапилось. Щось погане. Я ще маю надію, що зможу стати вам другом.

— Тільки коли спекаєтесь своїх погонів. Та й то навряд.

— Я вам такий неприємний?

— Ні. Не в цьому справа. Зрозумійте, лейтенанте, одну просту річ: я не здатна ні на які стосунки. Я не потерплю поряд нікого, хто претендує на якісь мої почуття чи емоції. Я просто живу, але якби мені сказали, що завтра настане кінець світу, але я можу цьому перешкодити, просто поворухнувши пальцем, я б затисла руки в кулаки.

— Я починаю розуміти…

— Отож, дякую, що підвезли. Це було дуже мило з вашого боку, правда. Але вам, з вашою зовнішністю і обходженням, зовсім неважко буде знайти іншу, повноцінну жінку. Зробіть це.

— Це через Стаса Дорошенка? Так?

— Прощавайте, лейтенанте.

Я не збираюсь вести з тобою задушевні бесіди. Я нікого не впущу до себе. На дверцятах замок, нікого нема вдома — оце так для всіх. Ну, може, Рудий… Та він все розуміє і без ідіотських розмов.

— Лізо, я щодо меблів…

Матвіївна чигала на мене в коридорі. Чортова потороча, тебе тільки бракувало зараз! Я не в тому настрої, і найбільше мені хочеться зараз дати комусь копняка, бо надворі осінь, зима все ближче, і в моє життя знову намагається просотатися Стась, а ще один набридливий тип у погонах переслідує мене, а вдома чекає темна особа — Андрій чи Андерс, і щодо нього в мене є не дуже приємні думки і здогади…

— Лізо, ти чуєш? Віддай мені меблі Антонівни…

— Чому?

— А нащо вони тобі? Вони ж не твої.

— Та й не ваші.

— Віддай, чуєш?

А пішла б ти… Ні, туди тебе посилати вже запізно, надто ти стара і потворна. Хіба який геронтофіл знайдеться.

Він спить сном праведника, вкрившись пледом. Що мені з тобою робити, хлопче? І де ти тільки взявся на мою голову. Все-таки добрі справи ускладнюють життя. Власне, я можу отримати зараз десять тисяч баксів, та щось мені підказує, що не бачити мені цих грошей, як власних вух. Як ти опинився тут? І вже аж надто плутана твоя розповідь, бо такий провал у пам’яті можуть викликати деякі препарати, та от що дивно: я добре пам’ятаю, як мила тебе, та не побачила жодного сліду від ін’єкцій. Струс мозку в тебе легкий і провалу в пам’яті викликати не міг. Тоді що відбувається?

Я йду до ванної. Мені хочеться посидіти під душем і подумати. Найкраще мені думається під шурхіт води, тому я люблю дощ, але тільки літній, коли тепло і вогко. І дихається легко. Що ж відбувається? Якщо цей хлопець каже правду, є купа розбіжностей. Наприклад, він сказав, що машина підстрибнула на вибоях і багажник відкрився. Але та машина, що їхала, була «мазда», в неї так багажник не відкривається, це технічно неможливо. Ну, хіба що припустити, що його просто не закрили як слід, але тоді викрадачі точно божевільні — кладуть до багажника такий «вантаж» і не закривають, як слід, кришку. Ні, не сходиться.

І розповідь про дружину Клауса Вернера, Анну. Щось не віриться мені в таке благородство. Як він там сказав: тепер підприємство належить йому? А що ж отримує Анна? Що там, у заповіті Клауса Вернера? І чому його вбили, а Андерса — ні? Я не розумію, на що робиться ставка. Хіба що він сам влаштував усе, але навіщо? Аби отримати гроші і бізнес? Та в нього і так все було. Чи це він так каже? І як він опинився тут, у Запоріжжі? Де Київ, а де ми! Ні, не сходиться щось у цій історії. І потім: навіщо вбили Сашка? Якщо хлопця шукають, то він потрібен їм живий, навіщо вбивати? Чи вони везли його тоді, щоб десь убити? Але чи не простіше було вбити там, де допитували і завантажити у багажник труп, який вже напевне нікуди б не втік? Я точно знаю, у кого є відповіді на моє запитання. Деберц, психопат і придурок, ось хто має знати, що сталося. Але я не можу просто прийти до нього і сказати: будь ласка, розкажи мені, що то за хлопця ти тримав у підвалі. Не знаю, що робити, але в мене погане передчуття.

Та я знаю, хто мені допоможе. Ірка. Весь час мені здавалося неймовірним, що той чорнопикий біфштекс Жора прислав Деберцові хвору повію. Чи він зовсім здурів, що таке зробив? Тут теж щось не сходиться. І якось воно так все обертається саме навколо мене. Але це якась дурня. Стась має рацію, я ніхто. Людина з натовпу. Кому потрібно будувати навколо мене таку інтригу? Ні, неможливо.

— Ти їдеш?

— Спи, піду купити новий детектив. — лежи собі крячкою, мій таємничий гостю, а я тим часом спробую збагнути, що відбувається.

— Так любиш детективи?

— Атож. А ти хіба ні?

— Ну, навіть не знаю… Мабуть, не дуже. Краще кіно подивитись.

Яка обмеженість! Та жодне кіно не може замінити безпосередньо книжку, коли разом з текстом виникають образи. Це теж кіно, але в голові, і я інколи, пригадавши якийсь сюжет, точно не можу сказати, бачила я кіно по телевізору чи десь таке читала, бо образи яскраві, фарби живі і голоси теж — живі. Може, зі мною щось негаразд?

Я завжди дивувалась, який злий геній побудував лікарню для хворих на туберкульоз у найзадимленішому районі міста? Оточений промисловими підприємствами будиночок має закіптюжений і непривітний вигляд. Та всередині чисто, різко пахне хлоркою, підлога блищить.

— До кого?

Худа висока медсестра, десь мого віку, та вже остаркувата і втомлена. Платять їм тут копійки, а ризик величезний. Туберкульоз — страшна інфекція.

— До Ірини Кулик.

— До неї — в іншому корпусі, в ізолятор. Але туди не пускають.

Добре, сама розберусь. Мені потрібна Ірка, бо в неї може виявитись відповідь на моє запитання. Ось, невеличкий будиночок у дворі, це ізолятор — принаймні, так сповіщає табличка на дверях.

— Сюди не можна.

Молодий хлопець, може, оце щойно з інституту. Що, колего, несолодко тобі тут? Так, працювати серед таких хворих — це подвижництво, на яке особисто я не здатна.

— Я до Ірини Кулик.

Він якось дивно подивився на мене, потім опустив очі. Що ти мнешся, хлопче? Кажи, що маєш казати, та я, власне, й сама все вже знаю. В Ірки немає шансів, так? Та помре вона не на вулиці серед бруду і потолочі, а в теплому ліжку.

— Ви хто їй?

— Сестра. Оце дізналась про неї і…

— Он як? То ви нічого не знаєте? — його погляд стає гострим, як бритва. — Ваша сестра дуже хвора.

— Це я знаю.

— І вам доведеться підготуватись до найгіршого.

— Молодий чоловіче, найгірше вже було. Де Ірка?

— Вам доведеться одягнути халат і респіратор.

Ірка лежить у невеличкому боксі. Ірка? Ні, це те, що від неї залишилось. Обтягнуте жовтою шкірою обличчя — колись таке гарне, трохи смагляве, а тепер це просто голова мерця. І її очі… Колись вони були великі, іскристі і карі, в них грали блискавки і сміялось сонце. Тепер це два мертвих оптичних прилади, які нічого не бачать.

—Ірко!

Вона зводить на мене погляд. Вона впізнала мене, я бачу. Тому я сідаю на стілець побіля ліжка і беру її руку. Вона прозора і маленька, з тонкими пальчиками. Гострий жаль пронизує мене. Як же так? Чому це сталось з нею?

— Ірко…

— Ти таки прийшла, — говорити їй важко, та вона ще довго мовчатиме. — Я знала, що ти прийдеш. Я чекала на тебе.

— Не треба, мала. Тобі важко говорити.

— Ні. Знаєш, мені важко тільки жити, та скоро, вочевидь, полегшає. Ти краще слухай, що я тобі скажу…

— Ірко…

— Слухай, не перебивай. Я збрехала тобі, бо так мені звеліли. Я збрехала. Мене вже давно не тримають для клієнтів, я мию підлогу на квартирі, де… дівчата. Мене виставляли тільки тоді, коли ти мала йти — ось вже півтора місяці, чуєш?

— Навіщо?!

— Я не знаю. Просто півтора місяці тому мене привезли до Деберца і він розпитував про тебе. Яка ти, яку маєш вдачу, про все.

— І ти?..

— Я не дурна. Я мало що йому розповіла. Тоді він наказав, аби відновила з тобою спілкування. Тому ти мене зустрічала. Я не могла тобі сказати!

— Чому він не спитав Стася?

— Він не знає про нього. Тобто він знає, що ви знайомі, але тільки тому, що разом вчились, а потім же Стась покинув — ну, коли одружився… Стась — зять начальника, про нього нікому не відомо, а я не сказала. Вони, здається, їздили в Березань, та там немає вже інтернату, тож на тому й сіли… Ні, не перебивай мене! Слухай, вони щось мають до тебе, і не тільки Деберц, а хтось, хто наказує йому, я зрозуміла…

— Але чому?

— Я не знаю.

— А Стась? Він знає?

— Ні, навряд. Він має з Деберцом якісь справи, та ні в що інше не вплутується. Хоча хтозна, як воно… Стась заради грошей що завгодно зробить.

— Хто тобі наказав збрехати мені про телефонну розмову Деберца?

— Я сама її чула, клянусь! У нього ще так противно мобілка грає, знаєш, колись ми чули цю ідіотську пісню — «Інтернаціонал». Я сама чула розмову…

«Інтернаціонал». І Андрій казав, що в того, хто тримав його в підвалі, була така мелодія в мобілці. Ні, все одно не сходиться. До чого тут я?

— Лізо…

Ірка дивиться на мене, наче з колодязя. Я вже бачила такий погляд — колись давно, на практиці в лікарні. Ірка не виживе.

— Лізо, мені так жаль… Чому я тоді не послухалась вас? Я весь час питаю себе — чому? І найгірше, що я не знаходжу жодної поважної причини. Сама винна…

— Не треба, мала. Все буде добре, ти вилікуєшся і влітку — знаєш, буде літо, таке гарне, тепле — ми з Рудим повеземо тебе на море, і тоді вже все буде добре. Тобі ж тільки двадцять шість, в тебе все ще попереду, ще на весіллі твоєму погуляю…

— Не треба, Лізо. Ти вмієш брехати, та мені не бреши. Я знаю, що мені кінець. Пам’ятаєш, я пішла від вас? Мені зняв квартиру Стасів тесть. Негідник був ще той, а в мене очі розгорілись на все: одяг, нічні клуби, шикарне життя… А потім я йому набридла, і він прилаштував мене в нічний клуб — танцівницею.

— Стась знав?

— Так. Він відмовляв мене, хотів допомогти. Просив, щоб я повернулась до вас. Та я, як дурна, вперлась. Все мені здавалось, що я краще знаю.

— І що?

— Прогнала Стася і пішла в клуб. То вже менші гроші, а мені хотілось довести всім — і вам з Рудим найперше — що я вже доросла і знаю, що роблю. А потім запропонували роботу в Голландії — теж танцівницею. Ми, дурепи, номери готували, костюми, а приїхали — і мов у болото пірнули — будинок розпусти, клієнти… Ледве вирвалася, захворіла — то відпустили. Тоді вже Жора підібрав. А останній рік тільки підлоги мила та презервативи замітала — за харчі та місце в кутку, бо ні кола, ні двора. Все хотіла вище голови стрибнути, щоб даром — і одразу світ у кишені. Старий знав, що казав, так не буває. Ви з Рудим послухали його, а я — ні. От і маю тепер…

На її обличчі виступили червоні плями, вона почала задихатись.

— Ірко, що тобі? Лікарю!

Молодий лікар і кілька медсестер заметушились навколо Ірки, кров тече в неї з горла, чому вони не спинять, чому?.. Господи, ну хай вона виживе, вона ж заплатила за свою дурість, ну, хай вона лишиться, ми повезем її до моря — влітку. Ми повеземо її до моря, на теплий пісок, тільки хай вона виживе…

— Час смерті — вісімнадцята година три хвилини.

Лікар дивиться наче крізь мене. Він бачив смерть, та він не знає, що я теж бачила її. Тому я не плачу. Всьому на світі є пояснення, навіть якщо немає, все одно є.

— Мені дуже шкода.

— Коли можна забрати тіло?

— Завтра. Зайдіть до мене в кабінет, я випишу вам свідоцтво про смерть, інакше вам не дозволять її поховати.

Невеликий кабінет, письмовий стіл і тапчан — оце й усе.

— Ось, прошу. Завтра зможете забрати тіло.

— Гаразд.

— Ви не були з сестрою близькими?

— Ні. Вона втекла з дому ще підлітком і жила, як уміла. Я знаю, про що ви думаєте. Але так склалось, і я не мала на неї жодного впливу. Та мені шкода її. Скажіть, лікарю, до неї хтось навідувався?

— Тільки ваш брат, лікар Яцуба. У вас у всіх різні батьки?

— Ні, лікарю. У нас у всіх різні матері, а батько один. І я ще маю сповістити його про те, що сталось з його донькою. Не знаю, як він сприйме це.

— Мені дуже шкода. До речі, сьогодні про неї питав чоловік… Чорнявий, високий, дуже гарний. У такому темному костюмі…

— Так? Дякую, лікарю. Я б вас попросила… Якщо будуть питати, не кажіть нікому, що ми встигли з нею поговорити.

— Як це?

— Я прийшла тоді, коли вона вже померла. Так буде краще, повірте.

— Добре. Як скажете.

9

Старий майже не змінився. Той самий синій костюм-трійка, охайний і відпрасований, ті самі вуса — сиві і густі, тільки додалось зморщок навколо очей, та й усе. Є люди, яких час торкається лагідно. Старий саме такий.

Ми ховаємо Ірку. Куди було везти її, хіба на далеке і незатишне Матвіївське кладовище? Ні, це місто було до Ірки холодним і жорстоким, тому ми відвезли її в Березань — туди, де вона колись була щасливою. Ми всі були щасливі — завдяки Старому. Тому тут вона знайде свій останній притулок, отут, поряд з Кирпою. І шумітимуть їй старі туї, і вона буде чути, як тече річка — там є наше місце, там ми палили багаття. Тільки її місце тепер порожнє.

— Хай земля їй буде пухом.

Я підводжу очі — Танька. Товста, неохайна, і той самий похмурий погляд. Наші очі зустрічаються. Давно з тюрми, Танько?

— Привіт, — її голос хрипкий і прокурений. — Давно не бачились, балерино.

— Давно. Як справи, Танько?

— Нічого. Шкода Ірку.

— Шкода.

Нам нема про що говорити, хоч між нами і стоїть дещо: брудний кабінет, старий неголений слідчий і її, Таньчин голос: «Я бачила їх, вони сиділи біля річки. Ні, сплутати я їх ні з ким не могла. Я їх бачила там».

Не сиділи ми біля річки, а виловили по одному двох недолюдків і повернули їм борг — кожному, з відсотками. Тільки Танька, хоч і знала, та не продала. І тепер ми дивимось одна на одну — отут, біля Ірки. А вона лежить у домовині така маленька і бліда, і їй уже ні до чого немає діла. Вона вже далеко.

Ось віко прилаштували, старий дід-сторож забиває цвяхи. Все, Ірко, отут тепер твій вічний притулок. Ми кидаємо в яму грудки землі. Я пам’ятаю, як тринадцять років тому ми ховали Кирпу. А Ірка співала: «Не плач, мати, не журися…».

— І Стась приїхав. — Танька дивиться на дорогу машину. — Велика людина, видать.

— Так.

— У вас же щось було колись.

— Було — та загуло.

— Що ж, пом’янемо Ірку.

Ми йдемо кладовищем: я, Танька, Рудий і Старий. Позаду плентається Стась, і ще кілька наших — з тих, що осіли в Березані. Ми з Рудим влаштовуємо поминки.

— Лізо, треба поговорити. — Старий стискає мою долоню. — Ви з Вадимом заночуєте в мене?

— Якщо не завадимо.

— Ні. Треба поговорити.

Мовчки заходимо в стару їдальню, там уже накрито стіл. Мовчки наливаємо горілку й п’ємо. Ми звикли мовчки терпіти лихо, от і тепер мовчимо. Що говорити? Ми — нічиї діти, ото тільки одне за одним і заплачемо. Добре, що є кому поховати та пом’янути по-людськи.

— Тепер буду дві могили впорядковувати. — Танька наколює виделкою кружальце ковбаси. — То тільки за Кирпою, а тепер іще й Ірка.

— Я залишу тобі гроші, замовиш пам’ятники їм обом.

— Не боїшся, що привласню?

— Ні. Ти цього не зробиш.

— Правильно. Не зроблю. — Танька похмуро сопе. — Слухай, балерино. Тут така справа, що… Ат, дурня, між нами різне було, та все одно маю сказати. Місяців з півтора тому приїжджали сюди хлопці на крутих машинах. Розпитували про тебе, і до мене приходили.

— Про що розпитували?

— От дурепа, кажу ж, про тебе. Ну — яка ти, які маєш звички, таке. Я їм, звичайно, не сказала, яка ти сука, хай це для них стане сюрпризом. Тати май на увазі.

— Добре. Спасибі тобі, Танько.

— Нема за що, — вона знічено стенула плечима. — Ти дивись, балерино, щоб ми тебе отак, як Ірку, не… чорт, що я верзу? А Рудий — справжній красень. Спиш із ним?

— Ні.

— Ну й дурна. Він же за тобою завжди трусився.

— Що ти кажеш? Він просто мій друг.

— Тільки така кретинка, як ти, може не бачити очевидного. Дивись, балерино, це тобі не Стась, погань така.

— Чому погань?

— Зроду такий. Як чортом уродиться, то з рогами й помре — оце про Стася.

— Дурниці ти кажеш.

— Кажу, що знаю. Я завжди знала, хто є хто, чуйка в мене. Тому ти мене так дратуєш.

— Не розумію.

— Де тобі! Ти завжди була — ну, як аристократка, чи що, нічого до тебе не липло. Ти ж у нас нетутешня! Ні чорта ти в людях не розбираєшся, хоч і вчена. Всіх по собі міряєш, та тільки не всі такі. Ну, добре, вже мені час, вдома діти чекають. Чого дивишся? Двійко їх у мене, я вже давно зав’язала, на залізниці працюю. Бувай, балерино, та іноді дивись під ноги.

Вона йде, ось її неповоротка постать зникла за дверима. От тобі й Танька! Ні, недарма Старий на нас життя поклав. Старий… Про що він хоче поговорити? Невже і до нього приходили ті таємничі відвідувачі? Та тільки я не розумію, чим я їх так зацікавила. Господи, що тут в чортового батька відбувається? Я вже нічого не розумію. Нічогісінько.

— Лізо!

— Чого ти приїхав?

— Я приїхав на похорон. Ірку ховати.

Він стоїть, осяяний призахідним сонцем, і мені так боляче бачити його, що аж дихати нічим. Я ж… кохала його. І, може, досі кохаю, не знаю. Тільки бачити його зараз — для мене гіршого уявити не можна. Стасю, що ти зробив зі мною?

— Шкода її, — він дивиться так знайомо, і моє серце заходиться болем, вже забутим. — Я маю дещо тобі сказати.

— Кажи.

— Я не знаю, що саме, але навколо тебе щось відбувається. Лізо, ти в небезпеці, і якщо останнім часом трапилось щось… незвичайне, тобі краще все мені розповісти.

— Я тобі казала, вбили мого сусіда. А тепер — Ірка. Що ще незвичайне?

— Ти ж не встигла з нею поговорити, так? Ти спізнилась на кілька хвилин. Про що ти хотіла розпитати її?

Дякую, колего, що не продав мене. Тож хтось уже цікавився, чи встигла я поговорити з Іркою. Що ж, мій хід.

— Я просто прийшла її навідати.

— Лізо…

— Мені нема чого тобі сказати. Я нічого не розумію. Хто може мною цікавитися? Я просто лікар, я обслуговую звичайних людей, не знаю ніяких таємниць… Кому я потрібна? Сирота, без роду, без племені. Стасю, ти ж сам це знаєш.

— Так. Але, вочевидь, чогось ми не знаємо. Чогось, що має до тебе прямий стосунок.

— Тоді ти знаєш більше за мене. Це ж ти обертаєшся в тих сферах. А я просто собі живу.

— Лізо, дуже прошу тебе, будь обережна. Ось, візьми.

— Що це?

— Мобільних, «Еріксон». Як тільки щось трапиться, запахне смаленим — негайно телефонуй, я приїду і витягну тебе.

— Що може зі мною трапитись?

— Не знаю. Але я дізнаюсь, я вже працюю над цим. Добре, мені час їхати, піду, попрощаюсь із Старим і нашими.

Він іде, а я знесилено спираюсь на стіну. Я навіть не знаю, що тут можна сказати. Я точно знаю, що непричетна ні до яких сумнівних справ. То чому навколо мене відбувається щось незрозуміле? Може, мене теж із кимось сплутали? Ні, неможливо, адже розпитували саме про мене.

Старий живе в маленькому будиночку, що визирає з пожовклого саду. Осінь тут м’яка і знайома. І цей будиночок теж знайомий нам, ми бували тут не раз, особливо коли Старий оселився в ньому постійно. До цього він днював і ночував в інтернаті, спав просто в кабінеті на дивані, їв з нами в їдальні. Йому платили якусь зарплатню, та він не складав гроші, бо то одному, то іншому вихованцю, що випурхнув у світ, постійно була потрібна допомога. Він і нам з Рудим кілька разів надсилав гроші, купував і привозив речі. Ми сприймали це як належне. Він був нам батьком і опікувався нами. А тепер ми допомагаємо йому — хто як може. Бо на його пенсію навіть померти не можна собі дозволити.

— Оце Тетяна принесла пиріжків, а Володя Прищепа м’яса приніс, олії… Не голодую. — Старий снує по кімнаті, намагаючись влаштувати нас якнайзручніше. — Давненько вас не бачив, а грошові перекази не треба було слати, не обтяжуйтесь, лікарські прибутки невеликі, а в мене все є, скільки мені самому треба? Ось, вмощуйтесь. Я так розумію, таємниць одне від одного ви не маєте.

— Ні. — Рудий здивовано дивиться на нас. — А що сталося?

— Справа така… — Старий одягає окуляри. — Півтора місяці тому приїздили до мене люди. Я одразу збагнув, що вони не з добром. Щоправда, поводились вони пристойно, але розпитували в мене про Лізу. Яка вона, хто її батьки, чи знає вона щось про себе, чи шукала рідних. Мені не було чого приховувати, та мої відповіді їх, схоже, не задовольнили. Тож вони розпитували Тетяну та ще декого.

— Що за дурня? — Рудий нестямиться з дива. — Кому це було потрібно?

— Я не знаю. — Старий схиляє голову, світло виграє на його сивині. — Та я вирішив поцікавитись. Власне, я колись пропонував вам обом пошукати свою рідню, так? Я пам’ятаю, з яким запалом ви відмовились. І тоді я вирішив, що не буде зайвим провести власне розслідування. За роки роботи в системі освіти я обріс купою знайомих, друзів, колег, які допомогли мені. Я зібрав всі документи, які стосуються Лізи. Ось вони.

Старий дістає з шухляди столу товсту синю теку — старомодну, з поворозками. В таких теках у нашій канцелярії тримали особові справи вихованців, тільки вони були значно тонші, а ця тека роздулась, мов порося.

— Бачите, просто як в Остапа Бендера. — Старий сміється. — Там багато цікавого, та відповіді на своє питання я не знайшов. Тому віддаю її тобі — власне, вам обом. Ви зумієте розібратися. Думаю, це вам допоможе. А тепер розказуйте мені, розказуйте все.

Ми сидимо в зручних старих кріслах. Мені так приємно бути тут, в гостях у Старого. Він — єдина людина, якій направду не байдуже, що відбувається з нами. Я гадаю, такі люди народжуються на світ, аби віддавати своє тепло іншим. І воно потім повертається їм сторицею, хоч вони не думають про це. Я пам’ятаю, як ми читали колись «Педагогічну поему» Макаренка. Ірка слухала, а потім ревниво прошепотіла: «А наш Старий все одно кращий». Ірка… От і все, Ірко.

— Як же Ірина? — Старий хитає головою. — Я завжди тривожився за неї. Вперта, неврівноважена, гордовита і самолюбива. Шкода, вона була талановита і добра дитина.

— Час такий, Павле Семеновичу. Просто життя змінилося, а вона цього не збагнула.

— Так. — Старий дивиться за вікно, в темряву. — Час тепер жорстокий. А може, то ми, люди, робимо його таким? Може, час такий, які ми?

— Може…

— Ну, гаразд, а тепер час спати. — Старий підводиться. — Я постелю вам на ліжку, а сам ляжу тут, на дивані. Лізо, допоможи мені з постільною білизною.

У будинку Старого тільки дві кімнати і їдальня. Ми йдемо до спальні, він відкриває стару повоєнну шафу і виймає чисту білизну, що пахне якось так по-домашньому. Скільки йому років, нашому Старому? Йому скоро вісімдесят. Я бачу його старечі руки з набряклими жилами, а отой погляд, від якого хочеться плакати і тепло у грудях… Ми, нічиї діти, вовченята, підібрані на смітнику, не знали іншого батька, окрім нього.

— Не плач, Лізо. — Старий гладить мене по голові, як маленьку. — Не треба плакати, доню. Все буває в житті, все треба пережити і подолати. Ти маєш бути сильною. Особливо зараз — ти повинна бути сильною. І в тебе є хороший друг, в тебе є родина — всі ми. А Стась… Я думаю, не раз шкодував він, що втратив тебе. Та й зараз шкодує. Гадаєш, звідки я знаю? Люба моя, ви ж виросли на моїх руках. Ваш Старий знає вас, гарненько знає. Думаєш, я не знав, що ви тікали з уроків на берег і пекли там картоплю, яку вам потай давала Юхимівна? Знав, звичайно ж, знав. Так і тепер. Нічого, Лізо, повір мені: ти особлива. І в тебе все буде добре, ти тільки будь сильною.

— Добре. А де Юхимівна?

— Дочка забрала, до Червоного. Вона ж старенька вже, наша Юхимівна.

— Шкода, не побачились.

— Ми листуємось, передам їй від вас вітання. А тепер спати. Вадиме, йди спати. Добраніч.

Я провалилась у сон, як у прірву. Ось я знову бреду цвинтарем, і на мене дивляться знайомі обличчя. Ось пам’ятник, я знаю його. Це та гарна чорнява жінка і маленький хлопчик у біленькій шапочці. Вони сидять на лавці біля могили і я хочу вмоститися поряд.

— Тобі не можна тут сидіти, — жінка зводить на мене свої чудові очі. — Сідай отам.

Вона показує мені на іншу лавку, осторонь. Я сідаю на неї. Літо, шумлять туї, і все так само, як і колись.

— Ти повезеш мене до моря?

Це Ірка, хтозна-де взялася. Смаглява і гарна, як тоді, коли приїхала до нас з Березані. Якась блискуча сукня на ній, намисто з яскравих червоних камінців.

— Ти й так шоколадна. — Кирпа простягає мені долоню. — Гарна ти, Лізо-Елізо, шкода, не для мене виросла.

— Не торкай її.

Хлопчик в біленькій шапочці сповзає з лавки і йде до нас. Його оченята дивляться трохи суворо.

— Йди, Лізо. Тобі не можна тут.

— Чому?

— Бо ти ще жива і тобі не час. — Кирпа обіймає Ірку. — Йди, Лізо-Елізо, ти маєш іти.

Тут тільки я розумію, що вони мертві. Та мені не страшно, а тільки сумно. Мені так шкода і Кирпу з Іркою, і жінку, і хлопчика… Куди дівається душа? Чи її й немає, просто вигадали, аби якось потішати нас на порозі вічності і небуття? Я не знаю. Та мені так сумно, і так боляче плакати.

— Лізо, Лізо…

То Кирпа кличе мене, але туї віддаляються, віддаляються, а щось давить мені у грудях і я не можу дихнути.

— Лізо, прокинься!

У тьмяному світлі нічника я бачу стурбоване обличчя Рудого. Його бурштинові очі такі знайомі, він гладить моє обличчя, потім мацає пульс… Що сталося?

— Ти плакала уві сні. І в тебе прискорений пульс. Болить у грудях?

— Так. Важко дихати.

— Гадаю, це невроз. Він іноді викликає невелику тахікардію. Приїдемо додому, поведу тебе на кардіограму. В нас останнім часом якесь божевільне життя. Тобі треба взяти лікарняний, я випишу.

— Зі мною все гаразд. Нічого, Вадику, все якось минеться. Вибач, що розбудила.

— Гадаєш, я спав?

А чому тобі не спиться, Рудий? Невже чортова сучка Танька має рацію і я для тебе щось більше, ніж подруга? Ні, я не хочу втратити тебе, Рудий. Тому я опиратимусь цьому з усієї сили.

Ранок похмурий, у мене болить голова. Рудий щось ремонтує в дворі, а я лежу під ковдрою, не в силі підвестися. Щось мені останнім часом зле, треба вітаміни попити.

— Вставай, балерино.

В кімнату входить… Танька. На ній синій обтріпаний халат і розтоптані капці. Ой, Танько, хіба можна отак ходити? Це ж просто жах!

— Ну, чого ти? Прийшла, дай, думаю, зготую вам сніданок, бо Старому важкувато поратись, а ти, вочевидь, нестулепна. Та дивлюсь, а ти ще спиш. Ач, принцеса на горошині! А ще казала, що не спиш з Рудим.

— Ні, ми спимо разом — іноді, тобто в одному ліжку, та між нами нічого нема…

— Якби це була не ти, зроду б не повірила. Але з тебе станеться. Дурна ти, Лізко, як сто пудів диму. Дивись, знайде собі іншу…

— Та я все надіюсь, що знайде, а вони якось не тримаються біля нього.

Танька дивиться на мене, як на божевільну, потім осудливо хитає головою:

— Боже мій, і як ти тільки на світі живеш? Тебе ж, либонь, і кури клюють?

— Не клюють.

— Бо в місті їх немає, а то б всенепремінно клювали. Вставай снідати.

Я виповзаю з-під теплої ковдри. Ой, голова болить, отак завжди восени і взимку. Та ще Танька ніяк не здогадається піти. От, чорт забирай!

— Гарна білизна, мабуть, дорога?

— Недуже.

— І скільки віддала?

На мені синя шовкова помережена сорочечка, купувала на ринку, та якість непогана. Чого це Танька причепилась?

— П’ятдесят гривень.

— Боже, це ж половина моєї платні — якби я її отримувала!

Я мовчки стягаю з себе сорочку, а вона стоїть і дивиться. Може, в неї з орієнтацією щось негаразд? Щось я таке чула, начебто у в’язницях жіночих процвітають збочення.

— Слухай, балерино, а ти ж гарна! Та не дивись на мене так, я не в тому плані. Ти таки гарна. Я розумію, чому і Стась, і Рудий гинуть за тобою… Знаєш, я завжди тобі заздрила. А оце сьогодні перестала нарешті.

— Чому?

— Тому що тобі буде болісніше старітися, ніж мені. Ти надто гарна. А що мені втрачати?

— Ну, якщо дивитись на проблему з цього боку…

— А ще тобі важче жити, бо ти надто вразлива, все до серця береш. Ні, я б так не хотіла.

— Я рада, що це тебе потішає.

Ми снідаємо, потім збираємось. Старий сидить і насолоджується нашою метушнею. Він звик бути у великому гурті людей, він звик до молодих голосів, до своєї постійної потрібності, от і радіє нам, хоч я бачу — він не хоче, аби ми їхали. Він сумує за нами, за своїм неспокійним життям, він занудився сам, наш Старий. Інтернат закрили, бо нема коштів його утримувати. В цій країні всі зміни тільки на гірше.

— Ми скоро знов приїдемо, Павле Семеновичу, — мені шкода його залишати, хоч тут, у Березані, він ніколи не буває сам. — Тільки впораємось — і до вас.

— Так, а я чекатиму. Ти навіть не думай нічого такого, я обов’язково дочекаюсь вас обох. Буду щиро радий вас бачити — і бачити щасливими. А тепер, я знаю, вам час їхати, то посидимо перед дорогою.

Ми сідаємо у вітальні. Танька похмуро дивиться у вікно. Мабуть, ми таки змирились з існуванням одна одної. Що ж, це добре. Власне, майже в кожному з нас є щось таке… справжнє. Це Старий нас так виховав.

— Ну, все, з Богом.

Ми виходимо у двір. Он що ремонтував Рудий — огорожу! Старий по черзі цілує нас. Я повертаюсь до Таньки.

— Бувай, балерино, — вона ляскає мене по плечу. — Ще побачимось. Тільки під ноги дивись, бо ти в хмарах літаєш, а люди грішні по землі більше…

Виїзд з Березані недалеко від кладовища. Ось пропливла повз нас табличка «Березань», ось вигнув спину знайомий місток. У мене на колінах — невелика синя тека з паперами. Що тут накопав Старий? А він в’їдливий і ретельний, я його знаю.

— Ну, поглянь, що там. — Рудий вправно веде машину, шосе порожнє. — Тобі ж цікаво.

— А тобі — ні?

— Мені теж цікаво, визнаю.

Я розв’язую поворозки. Так, ось копія свідоцтва про народження. Климковська Еліза Ігорівна, стать — жіноча, народилась четвертого липня 1973 року, в місті Дніпропетровську. Ну, це я й сама знаю, в мене ж є метрика на руках. Батьки — жирний прочерк. Що ж, у нічиїх дітей батьків не буває… А це що?

Це — виписка з пологового будинку. Отже, пологовий будинок міста Кременчук, породіля — Климковська Любов Василівна, 1949 року народження, народила дівчинку вагою 3 кг. 400 г. Пологи вчасні, без патологій. Що ж, і на цьому вдячна, нешановна Любов Василівно. Але чому місце народження в метриці вказано неправильно?

— Лізо, це означає, що тебе реєстрували в Дніпропетровську, таке роблять: пишуть в графу «місце народження» те місто, де реєструють. Я знаю, таке й досі трапляється.

— Чому?

— А чорт його знає, хто їх там розбере, тих бюрократів. Нормальній людині їх логіка недоступна, ти ж знаєш. Згадай, як прописувався Валько.

Валько — це колега Рудого, на диво невдатний тип. І от Валько одружився і вирішив прописатись до дружини. Та за санітарними нормами в «хрущовці» нікого вже не прописували. А коли Валько спробував стати на квартирну чергу, знов не вигоріло — за іншими нормами вийшов надлишок площі. Ця історія тяглась би безкінечно, та померла Валькова тітка і лишила йому спадщину — квартиру. Хеппі-енд, пані і панове. Всі, окрім тітки, щасливі. Грає туш. Я згодна з Рудим, таке могло статися, бюрократи — особлива категорія людей. Оце вдома начебто нормальна людина, в компанії друзів — просто слів нема, а прийде на роботу — і все, де тільки дівається його людиноподібність! Сидить за столом, сволота, і псує людям нерви. Роздвоєння особистості в них, чи що?

Поїхали далі. Ось ксерокопія заяви: «Я, Климковська Любов Василівна, відмовляюсь від своєї доньки, Климковської Елізи…». Що ж, дорога матусю, то це так просто робиться? Народила, кинула, як непотріб, і пішла? Із почуттям чесно виконаного обов’язку? Не знаю. Я б таких власноручно вішала.

А оце вже пішли виписки з історії хвороби. Чи ні? Це ксерокопія. Ось помітка: вдочерінню не підлягає. Але чому? Я знаю, що названим батькам не дають хворих, а, судячи із записів у картці, я була патологічно здоровою дівчинкою. Ось, записи свідчать, що я нічим таким не хворіла, навіть стафілокок не підчепила, а це ж найперша лікарняна інфекція, яку чіпляють всі покинуті діти.

І ось цікавий документ, вже оригінал. Климковська Любов Василівна, перекладач, науково-дослідний Інститут титану. Не перебувала на окупованих територіях, не притягалась… Цікаво.

— Слухай, Андрій казав, що його мати теж працювала перекладачем в науково-дослідному інституті, в Дніпропетровську. Що це означає, збіг такий?

— Лізо, такий збіг має дивний вигляд. Я, до речі, вважаю, що наш пацієнт не був з нами щирим. Ти ж йому теж не повірила?

— Ну, спочатку повірила, а потім подумала, дещо пригадала… Так, він сплів нам казочку. І якщо він нам не пояснить, що це означає, я його вижену.

— Маєш рацію.

Далі йдуть якісь відношення, направлення в будинок малюка — в тому ж таки Дніпропетровську. Ось примітка: «Мати навідує». Може, тому мене не віддавали на вдочеріння, бо мали надію на те, що Любов Василівна схаменеться, стерво таке, і забере дитину? Даремні надії.

Далі — наказ про передачу вихованки Климковської Елізи до будинку малюка в Миколаєві. Навіщо? Офіційно — через упорядкування системи притулків. За цим може ховатися, що завгодно. Розпливчасте формулювання. То це саме тут я надибала Ведмедика? Бо ось позначка виховательки про агресивну поведінку. А потім мене знову перевели — до будинку малюка в Мелітополі. Цього разу про причини нічого не сказано. Ще Старий дивувався: навіщо мене стільки разів переводили? А оце і зовсім цікаво: офіційний запит Климковської Любові Василівни про місцезнаходження її доньки Елізи. І відповідь: Климковська Еліза Ігорівна була віддана названим батькам на вдочеріння у березні 1976 року. Що за маячня? Ніяких названих батьків я не знаю. Я весь час була в притулку. То чому це приховали від моєї матері? Навіщо мене постійно перекидали з місця на місце? Заплутували сліди? Але навіщо?!

— Глянь, Рудий, що це таке?

— Дай… чорт, маячня якась.

Запит на дозвіл змінити ім’я та прізвище вихованці Елізі Климковській — і резолюція «Відмовити». Куди запит? В управління КДБ Дніпропетровська, де я знов опинилась у 1977 році. Бачили ви щось подібне? І до кого звертались? Так, майор Корбут. Він же й відмовив.

Я перебираю папери. Медична картка, відмітки про щеплення, звичайні записи педіатра. І скрізь приписка: «Дівчинка на контакт не йде». Справді, я пам’ятаю, що була похмурою дитиною. Я рано зрозуміла, хто я і що зі мною.

— Наскільки я розумію, до твоєї долі доклали рук люди з КДБ, а там простих справ не було. То може, нам варто поїхати до Дніпропетровська, розпитати декого? Я впевнений, ще є живі свідки. Звичайно, часу минуло багато, та, може, хтось щось пригадає? Зрештою, може, ще жива твоя мати?

— Ні!

— Лізо, це нерозумно. — Рудий заспокійливо кладе руку мені на плече. — З усього видать: те, що зараз заварилось навколо твоєї персони, має витоки в минулому. Там і треба шукати відповідь. І я гадаю, Старий мав рацію: цим матеріалам ціни немає, тільки він і міг зібрати їх, бо він все життя провів у цій системі. І в наших опонентів таких відомостей немає і бути не може — ну, якщо вже вони розпитували Старого та інших.

— Зате вони знають, що відбувається зараз, а ми навіть не здогадуємось.

— Ну, і як, допомогло їм те знання? Вони шукають щось, що в твоєму минулому, якого ти не побажала знати свого часу. І мені здається, що саме тому ти ще жива, моя квіточко.

В словах Рудого є певний сенс. Що ж робити? Мабуть, треба взяти на роботі відпустку і поринути у розслідування. Інакше все це може погано скінчитися, от просто печінкою відчуваю.

— Куди тепер? — Рудий в’їжджає в місто. — Що робитимемо?

— В мене є невикористана відпустка. Зараз пацієнтів небагато, візьму відпустку і поїду до Дніпропетровська. А звідти тобі зателефоную і все розкажу, як там і що… Чого ти, Вадику? Що я таке сказала?

— Нічого. Але якщо ти гадаєш, що я відпущу тебе саму, то час тебе освідчити у психіатра. В мене теж є невикористана відпустка. Отже, їдьмо спочатку до мене на роботу.

Рудого відпустили неохоче. Головний лікар довго зітхав і мозолився, але зрештою підписав заяву. В мене на роботі чекала Вікторія Левківна — в неї знову болів зуб, і шеф гарячково розшукував мене. Ні на кого іншого Вікторія Левківна не погоджувалась, зціпивши зуби, як партизан на допиті. Звичайно ж, після тріумфального пломбування розім’яклий шеф підмахнув заяву, висловивши мені співчуття у зв’язку зі смертю сестри.

Колега Матяш у повній прострації з виглядом вмираючого лебедя побажав мені добре провести час, а Рудий, підступно всміхаючись, пообіцяв йому розрадити мене. Я знаю, як діє Рудий на осіб обох статей. Жінки починають літати навколо нього, як оскаженілі метелики, а чоловіки починають розуміти свою недосконалість. Колега Матяш зів’яв, як зірвана маківка. Нічого, медсестра в регістратурі тебе потішить. Я не люблю, коли в чоловіка так багато рослинності на тілі.

— Поїхали додому, там наш пацієнт придумав для нас чергову казку. — Рудий втомлений до краю, та й я не краща. — Купимо харчів, бо він, либонь, вже замазку на вікнах пооб’їдав.

Я плентаюсь до крамниці, наповнюю пакети припасами. Рудий, як завжди, має рацію. Я б і не подумала погосподарювати.

— Їдьмо.

Машина рушає. Вже майже зовсім темно, ми белембались цілий день. Нічого, ось завтра… Що це таке, що за звук? Якась музика…

— В тебе є мобільник? — Рудий озирається на мене. — Звідки?

Чорт, дійсно, це ж мобільник пищить. Ось він! Ну, і на що тут натискати, аби почути того, хто дзвонить?

— Ось, натисни кнопку, нещастя! — Рудий сам натискає кнопку. — Тепер відповідай.

— Алло!

— Елізо, ти чуєш мене? — Стась чимось схвильований. — Де ти зараз?

— Ми з Рудим їдемо до мене додому.

— Негайно повертайте назад.

— Чому?

— В тебе вдома засідка. Тебе чекають люди Деберца.

— Але…

— Знаєш, де висілок Сонячний? Скажи Рудому, хай править туди, я вас зустріну. Все, давайте, я чекаю. Потім все поясню.

Рудий мовчки дивиться на мене. Що він думає? Я тут ні при чому, Стась сам…

— Це Стась дав тобі телефон?

— Так.

— І він дзвонив?

— Так.

— У нас неприємності?

— Слухай, Рудий, якщо ти все знаєш, то нащо питаєш мене? Повертай машину. У нас неприємності.

10

— То ти мене звинувачуєш в цьому?

— А кого ще? — Рудий сердиться, я чую. — У тебе, Стасю, є одна паскудна риса: ти ніколи не почуваєшся винним, навіть коли вчиниш найбільшу підлоту. Совість у тебе, як у повії.

— Ну, і як ти бачиш це? Я хотів би почути твою версію. — Стась теж заведений, як пружина. — Давай, Рудий, не соромся. Ми ж тут тільки вдвох. Вона нас не чує.

— Хочеш почути, як я це бачу? Уяви собі, я це бачу її очима. І справа має такий вигляд: красивий хлопчик сподобався багатенькій дівчинці, донечці впливового татка. А оскільки дівчинка ні в чому не знала відмови, татко купив їй хлопчика. I хлопчик охоче продався, при цьому просто переступивши через чудову дівчину, що кохала його над усе. Просто сказав: «Я одружуюсь», зібрав свої конспекти і пішов. А вона лишилась. Її навіть на весілля запросили — багатенький тесть не ображає сиріт, прислав їй шикарну сукню і туфлі, в старого ловеласа око точне, просто в розмір сукенка. А в дівчини лишилась тільки її гордість, вона пішла на весілля і танцювала, навіть посміхалась, а вночі в неї стався викидень — вона була вже на четвертому місяці.

— Ні!..

— Так. Ти ж хотів це почути? То слухай. Новопридбаного зятя примусили кинути навчання і взяли в бізнес, а молода дружина отримувала задоволення від того, що голосно розповідала, який з тебе чудовий коханець, а потім позичала у Лізи конспекти. Як тобі такий сценарій? А Ліза посміхалась у відповідь, от тільки її очі з того часу стали неживі, наче попелом припали. І вже ніщо не приносить їй втіхи.

— Ні…

— Так, Стасю. Ти ж хотів, то слухай!

— Я не знав, що вона була тоді вагітна. Я не знав, правда!

— Це нічого б не змінило, авжеж?

— Чому вона не сказала мені?

— З двох причин. Вона хотіла, щоб на твоє рішення ніщо не впливало. По-друге, ти так поспішав за Тетяниною спідницею, що вона просто не схотіла принижуватись. Вона ж гордовита, наша Ліза-Еліза, і затята, як опришок. Чи ти не знав цього?

— А тепер…

— Стасю, тепер вона — просто автомат. Автоматично ходить на роботу, додому, щось робить, говорить, навіть жартує, та душа її порожня. І ти в цьому винен.

— А ти? Чому ти не розрадиш її? Ти ж її любиш?

— Вона боїться стосунків. Вона вважає, якщо між нами щось таке виникне, дружбі кінець — так, як із тобою. Це в неї вже рефлекс. А ще я думаю, вона й досі любить тебе.

— Я не знав, що вона була тоді вагітна.

— От дивак! То ти не знав, що від того бувають діти? Ви ж кохалися, майже не криючись! А ще в медичному навчався…

— Знущаєшся? Так, маєш рацію, я вчинив тоді паскудно. Та чи знаєш ти, що я відчував? Так, ми всі носили білі халати, не видно було, що під ними, та все одно… Яке це приниження — постійно бути без грошей, обідати на безкоштовні талони в їдальні, бо сирота, не мати змоги жити, як інші? І відчувати, що навіть негри — біліші люди, ніж ти? Так, Тетяна закохалась в мене, і її батько вирішив, як ти кажеш, купити мене. І я продався, бо знав одне: сам я не зможу вилізти з болота. Я продався. Але якби ти знав, як ненавидів я їх! Якби ти тільки знав, як гидко мені було торкатись Тетяни, від неї тхнуло якимись солодкими парфумами, а волосся таке темне і жорстке. Кожного разу я просто уявляв собі Лізу, заплющував очі і… Ти не знаєш. Я ж кохав її, так кохав, але… Трохи згодом я зрозумів, яку вчинив дурницю. Та бізнес ішов, я вже не міг покинути, це було моє. Тоді я не міг вирватись, а тепер я вже сам собі господар, давно кинув Тетяну, тесть… Тесть — ще той сучий син! Та справи в нього йдуть дедалі гірше. Тільки от Ліза…

— Так, Ліза.

— Вона надто вперта. Невже так ніколи й не пробачить мені?

— Ти чекав чогось іншого?

— Власне, так. Я гадав, роки пом’якшать її вдачу, та вона стала така гостра, як лезо ножа. І така гарна… Я хочу повернути її.

— Спробуй.

Так, Стасю, спробуй. Та шкода праці. Тієї Лізи вже давно нема. Сиди тепер на своїй скрині з грошима і думай про те, що є речі, які купити не можна. Наприклад, моє прощення. Я не вмію прощати ні собі, ні іншим. Мабуть, я не дуже добра християнка, та я таки дочекалася — труп мого ворога проплив повз мене. Я все думала, що колись настане час і Стась зрозуміє, що зробив тоді. І ось цей час настав. Так йому, Іуді, й треба.

Стась зустрів нас на в’їзді у висілок. Його постать виринула з темряви, Рудий пригальмував, і Стась спритно пірнув у салон. Я навіть голови не повернула, хай Рудий з ним розбирається. До речі, мені так кепсько, що будь-який рух просто вбиває мене.

— Ось, до воріт. — Стась почувається трохи нервово, з якого дива? — По під’їздній дорозі — до будинку.

Це не ворота, а щось величезне і темне, воно повзе вбік, відкриваючи білу під’їздну дорогу, а в сутінках височіє добре освітлений триповерховий будинок. І скільки ж Стась платить за електроенергію? Мабуть, лічильник крутиться, як дзига. І будинок величезний, прибирати в такому — сто разів упрієш.

— Лізо, що то ти тягнеш?

— У пакеті харчі, в тебе є холодильник? Сосиски зіпсуються і молоко скисне, якщо в машині лишити.

Стась, приховуючи усмішку, бере у мене пакет. Якщо ти, красунчику, корчитимеш із себе аристократа, то отримаєш ляща по мармизі. Знайшов, перед ким викаблучуватись. Боже мій, як то в мене голова болить!

— Їй треба десь прилягти.

Голос Рудого долітає до мене, наче крізь вату. Так, мені б десь приземлитися і трохи попустити віжки. Останнім часом моє життя нагадує ідіотський триллер. І за законами жанру я ще на самому початку свого хресного шляху, бо в мене є тільки запитання без відповідей. Та мені не можна зараз зійти з дистанції. Є речі, які людина має для себе зробити сама. Отож я маю сама у всьому розібратися — доки в мене є така можливість. Маю надію, що вона в мене ще є.

— Ходімо в будинок. — Стась обіймає мене за плечі. Не треба, Стасю, це боляче. — Покинь машину, її заженуть в гараж.

Он як! Що ж, визнаю. Своїм шансом Стась скористався за повною програмою. Може, воно того варте? Для нього, мабуть, варте. Танька мала рацію, я всіх міряю по собі. Та в Стася були інші розрахунки.

Ми заходимо в просторий холл, піднімаємося сходами на другий поверх. Інтер’єр непоганий, тільки якось незатишно. Або це в Стася на душі затишку немає, або дизайнер трапився такий кепський. Треба в нього спитати, хоча хіба мені не все одно? Подобається Стасеві жити в такому незатишному будинку — це його справа.

— Ось, у цю кімнату.

Рудий допомагає мені зняти плащ і чобітки. Я сідаю на диван і поринаю в якийсь напівсон. Я відчуваю, як Рудий стягує з мене спідницю і светр, несе в ліжко і чимось укриває. За кілька хвилин в мою сідницю входить голка — Рудий щось коле мені. Може, хоч тепер голова не болітиме. Отак завжди мені восени, а взимку ще гірше.

Я прокидаюсь зненацька від їх сердитих голосів. Я не хотіла підслуховувати, але вони так кричали один на одного. В якусь хвилину мені навіть здалось, що вони поб’ються, та, на щастя, вони втримались. Я розумію, що підслуховувати негарно… А, власне, чому? Тому, що так кажуть — негарно, і все? Треба якось подумати над цим. Іноді, підслуховуючи, можна дізнатись про цікаві речі. Але я теж хочу взяти участь у розвагах, тому надіваю халат, що лежить поряд, в кріслі, і виходжу в кімнату.

— Лізо?! — ти що, хлопче, забув, що я тут? Чому це тебе так здивувало?

— Як ти себе почуваєш?

— Добре. Просто як нова. Де моя тека?

— Ось. — Стась подає мені теку. — Ми тут трохи проглянули папери. Старий добре попрацював, слід віддати йому належне. Їсти хочете?

— Потім, — я вмощуюсь на підлозі, на м’якому килимі. — Зараз я хочу почути все, що ти маєш нам сказати. Давай, Стасю, колись. Добровільне каяття пом’якшує провину. Почни з того, що ти знаєш про справи Деберца.

— Власне, я й хотів про це поговорити. — Стась відкладає набік якісь папери і теж сідає поруч. — Сідай, Рудий, в ногах правди нема. Розмова буде довга.

Ми сидимо на килимі перед каміном, Рудий підкидає дрова. Я думаю, зараз ми всі згадуємо одне: наше місце біля річки, посиденьки навколо багаття і запах печеної картоплі і хліба.

— Стасю, в тебе є хліб і шампури?

— Лізо, ти геніальна!

За кілька хвилин ми вже печемо на вогні хліб, нанизаний на шампури. Так, ілюзія майже повна, от тільки команда розпалась. Двоє вже ніколи не сядуть поруч нас.

— Давайте уявимо, що Кирпа знову подався в мандри, а Ірка…

— Ірка пішла з ним — з цікавості, так? — в Стасевих очах витанцьовують язики полум’я. — Просто уявимо собі. Може, воно так і є, хтозна…

— Так. — Рудий подає нам сільничку. — Вони просто подалися в мандри. Давай, Стасю, твоя черга. Розповідай.

— Власне, історія доволі дивна. І дізнався я про неї випадково. У нас із Деберцом є один спільний інтерес — антикварна крамниця в районі Залізного Фелікса. Ми обоє колекціонуємо різні дрібнички. Ну, це модно, та часом і справді з’являється щось цінне. Отак ми познайомились — вже років із п’ять, я тоді ще був одружений. Деберц, він… ну, самі знаєте, бандит, та іноді нам доводилось виручати одне одного, іноді мали спільні справи, тож стосунки в нас були цілком нормальні. Я не вдаюсь в подробиці, вони несуттєві, та ви ж знаєте: в нашій країні чесно вести бізнес можна тільки міліардерові — якщо йому закортіло стати рядовим мільйонером. Я собі цього не міг дозволити. Отож, доводилось іноді мати справу з Деберцом.

— Стасю, коротше.

— Лізо, я просто хочу, аби ви збагнули сутність наших стосунків. Я не маю відношення до справ Деберца. Та два тижні тому він приїхав до мене начебто у справі. А справа в нього була одна: аби я привіз тебе до нього. Він клявся й божився, що нічого до тебе не має, навпаки, ти добряче прислужилась йому тим, що виявила хвору повію, з якою він, ніби, розважався… Я спочатку не знав, що мова йде про Ірку. Коли їй запропонували роботу за кордоном, я переконував її, що це дурня, що все буде не так, як їй обіцяють, та вона мене просто послала. Тож я вирішив, що десь вона й згинула. Та я розпитав Деберца і страшенно здивувався — Ірка! Потім, коли вже знайшов тебе і привіз до Деберца, то збагнув, що вчинив дурницю. Я вже тоді зрозумів, що Деберц просто чомусь хотів познайомитись із тобою. Я бачив, що він грає, актор з нього ніякий. Я запідозрив — щось відбувається. Та ти не хотіла мені казати. Тоді я розпитав Ірку…

— Ти говорив з нею?

— За два дні до її смерті, чергувала мила жіночка, любителька портретів американських президентів. Я поговорив з Іркою, і вона розповіла про телефонну розмову Деберца, яку почула, і про те, що її примусили бачитись із давньою подругою. Я зрозумів, що ти стала в центрі якоїсь інтриги, тому я знов прийшов до Ірки, та мене не впустили. Я хотів спитати, хто саме переказував їй побажання Деберца.

— Я гадаю, її сутенер, Жора. Треба знайти його…

— Лізо, його знайшли — позавчора, під мостом на Хортиці. Із слідами побиття на тілі Жора благополучно втопився.

— І що ж тепер?

— А ти слухай далі. Я починаю потихеньку розпитувати. Ти розповіла мені про смерть свого сусіди, я посилаю людей рознюхати. І результат: ніхто нічого не знає. Тобто, якби тут була якась кримінальна справа — брехня, хтось би щось таки чув чи знав, інакше не буває. Але в даному випадку скрізь — мовчання. Ніхто нічого не чув. Тоді я вирішив поїхати до тебе на квартиру і подивитись, чи не слідкують. І натикаюсь на засідку. Люди Деберца чекають на тебе в самій квартирі і надворі.

— Як же це? Як вони змогли увійти?!

— Елементарно, є умільці.

— Але що все-таки відбувається?

— Я не знаю.

Але якщо мене чекали в квартирі, а там же Андрій! То вони його знову схопили? Може, вони шукали мене через Андрія?

— Рудий, а як же Андрій?

— Я сам вже про це думаю. Гадаю, наш пацієнт зараз у них.

— Що за Андрій? Про що це ви говорите?

— Розкажи йому, Вадику.

Я підходжу до темного вікна. Не знаю, який у Стася двір, зараз видно тільки освітлений ганок і під’їздну дорогу. Біля воріт у скляній халабуді сидить чоловік. От дивно, тут що, кілька різних вартових? Той, що вартував, коли ми приїхали, був якийсь охайніший, а цей неголений, я чудово бачу його… Ні! Не може бути. Він, здається, непритомний.

— Стасю, мені здається, твоєму воротареві зле.

— Що?

— Ну, він лежить на столі, в нього кров носом, чи що… Он, глянь!

— Відійди від вікна!

— Стасю?

Рудий і Стась вже на ногах. Я нічого не розумію. Треба просто вийти і подивитись, може, той чоловік потребує допомоги.

— Лізо, піди, одягнись.

Стасеві очі такі холодні і далекі. Він відмикає сейф, що вдало замаскований в стіні. От нізащо б не помітила, якби Стась при мені не відчинив його.

— Лізо, швидше. Тримай, Рудий.

Стась дає Рудому рушницю, собі бере теж. А я що, гірша за них? Я теж хочу щось таке. От, чорт, спідниця — незручний одяг. І якось холодно стало… Треба постаратися не загубити теку, що дав Старий.

— Лізо, ходи сюди. — Стась навчився командувати? Ні, друже, тільки не мною. — Ти мене чуєш, вперта істото?

— Стасю, припини блазнювати.

— Бери револьвер. Стріляти ти вмієш.

Власне, теоретично я вмію стріляти. Ми частенько відвідували тир — колись давно, у Березані. Але це не можна назвати вмінням стріляти.

— Ось, зводиш курок, цілишся і натискаєш — і тримай міцніше, не здумай покинути зброю з альтруїстичних міркувань.

Мої альтруїстичні потяги померли разом зі мною — багато років тому. Даремно Стась турбується, рука в мене навіть не здригнеться. Здається, відбувається щось страшне.

Ось в будинку вимкнулося світло. Я притискаюся спиною до стіни. Надворі теж темно, видно, наші таємничі гості досягли розподільчого щитка. Що ж, панове, ласкаво просимо. І мені все одно, як ви стоятимете до мене — спиною чи обличчям. Я не вагатимусь і якщо влучу — не варто скаржитись. Звичайно, я можу й не влучити, та я старатимусь.

Стась стоїть поряд, зовсім близько. Так близько, що я відчуваю знайомий запах його шкіри. Ні, Лізо, все в минулому, давно припало пилом і нікому не цікаво.

Ось чути обережні кроки. Не думаю, щоб нас атакував цілий батальон вбивць. Та я взагалі не розумію, нащо нас убивати. Що відбувається? Ось тінь, темніша за темряву, вступила в кімнату. Хтось крадеться попід стіною. Стась з силою б’є незваного гостя прикладом по голові — принаймні, струс мозку гостеві забезпечено. Алея гадаю…

— Перелом потиличної частини черепа. — Рудий вже поставив діагноз — пошепки. — Стасю, ти якось полегше. Цей нам вже нічого не скаже, а ми маємо знати.

— Може, й скаже…

— Тільки під час спіритичного сеансу, можеш мені повірити.

Рудий знається на таких речах. Та й я дещо з загального курсу пам’ятаю. Рудий має рацію, хлопцеві гаплик.

— Може, він був сам? — я просто хочу, аби знов було світло. Темрява цього незатишного будинку мене пригнічує. А ще мені хочеться їсти.

— Не думаю. — Стась стискає мою руку. — Лізо, не бійся.

— Я й не боюсь. Просто я голодна. Давайте швиденько розберемося з цим і зваримо сосиски.

— Ти неперевершена. Тихо!..

Сходами хтось піднімається. Так, іще один кандидат у трупи. Власне, чого вони хотіли? А може, це просто грабіжники? Ні, не сходиться, адже вікна були освітлені.

Знову огидний хрускіт — вони якісь недолугі, щоразу наступають на одні й ті самі граблі. Ми поволі просуваємось до виходу з кімнати. Треба негайно покласти край цьому неподобству. Он, внизу, ще хтось є. Я чую різкий запах поту. Скунса вбиваємо одразу. Якщо людина не миється, значить, порушує мої громадянські права на чисте повітря. Смерть мікробам!

Стась стискає мої пальці. Ще вісім років тому за одну мить поряд з ним я б віддала життя. Тепер інші часи, та маю визнати: він і досі бентежить мене. Мабуть, я ще не вилікувалась, та чи й вилікуюсь коли? Що ти зробив зі мною, Стасю? Що ти зробив з нами? Невже воно було того варте? Вочевидь, у нього є якась інша правда.

Чоловік піднімається сходами. Він іде швидко і тихо, рухи його, як у великого кота, сильні і граційні. Він здається мені небезпечним, тому я щосили стискаю руків’я револьвера. Раптом зброя оживає в мене в долоні. Постріл такий жахливий, такий голосний — а чоловік падає і котиться сходами вниз. Я ошелешено підношу револьвер до обличчя — неймовірно, я зовсім не хотіла стріляти!

— Лізо, ти що?

— Рудий, вона випадково.

— Тоді відбери в неї зброю, доки вона собі голову не прострелила — випадково.

— Ні, — я так не згодна, ще чого! — Не віддам.

— Лізо, тепер це — брудний ствол.

— Якщо в тебе є ніж, я вийму з трупа кулю.

— Гарна ідея.

Ми спускаємось сходами, потім Стась йде до щитка. Що ж, на війні, як на війні. Треба подивитись, що там з вартовим.

— Лізо, стій!

Не варто так переживати. Я тільки гляну, чи той йолоп ще живий. Теж мені, охоронець! Нащо найматися для роботи, яку доладу не вмієш виконувати? Ну, от, добряче дісталося, та він живий. Просто зідрано шкіру на голові, кров і струс мозку. Ну, може, томограма покаже щось інше, та навряд.

— Як він? — Рудий схиляється над пораненим.

— Живий. Треба в лікарню.

— Я все влаштую, йдіть до будинку. — Стась роздратований і чужий. — Лізо, обережно з револьвером.

— Я не знаю, як так сталось!

— Саме це я й маю на увазі.

Звичайно, він згадуватиме мені цей постріл іще сто років. Не треба було говорити, щоб я звела курок. Сам же звелів…

Ми йдемо до будинку. В холі лежить тіло чоловіка, в якого я влучила. Чорт, я не хотіла, правда. Біля нього валяється гарний «вінчестер», отож моя совість замовкає. Цей парубійко — не Червона Шапочка, і навряд чи він прийшов сюди, аби освідчитись мені в коханні. Тому нарікати йому нема на кого.

— Добре, що тут немає килима. — Рудий озирається. — Треба знайти ганчірки і воду, приберемо тут. До речі, ось, поглянь.

Він підходить до стіни і підбирає з підлоги щось маленьке. Це куля, вона пройшла навиліт через шию невдахи. Як це мені вдалось так влучити?

— Дай сюди.

Я викину її кудись подалі. А поки що ми обшукуємо кишені новопреставлених, та даремно, там порожньо. Всі вони вдягнуті в темні куртки, темні штани, на ногах — кросівки. І жодних особливих прикмет. Просто три здорових хлопа, суцільно мертвих.

— Загортай його в плівку. — Рудий штовхає тіло моєї жертви. — Чорт, Лізо, дивись, не вимажся.

Нема сенсу нагадувати мені про це. За півгодини хол знову сяє чистотою, а тіла, загорнуті в поліетилен, охайно лежать попід стіною. Що ж, хлопці, таке теж трапляється. Не варто вам було сюди лізти.

— А ви вже впоралися? — Стась нарешті повернувся, задиханий і брудний. — Я все влаштував, тепер маємо щось зробити з трупами.

— Вивеземо їх з міста і покинемо десь в посадці. — Рудий одягає свою куртку. — Завантажимо в машину, зараз ніч, ніхто нас не спинить.

— А Ліза хай лишиться тут. — Стась знімає брудний одяг. Де він так вивалявся?

— Ні. — Рудий супиться. — Вона має бути з нами. Її небезпечно лишати саму.

— Можливо. Чекайте, маю перевдягтись.

— Де це ти так випацьорився? — скажи мені, я маю знати.

— Та трохи послизнувся, чорт забирай! Мокро надворі. Я зараз, хвилинку. Якийсь тривожний дзвінок у моїй голові не дає мені спокійно чекати. Хто ці люди? Чому вони тут, звідки і хто їх прислав? І чому Стась повернувся такий брудний? Чому хотів, аби я лишилась тут сама? Чи тому, щоб не наражати мене на небезпеку, чи тому, щоб розлучити мене з Рудим? Що я верзу, це ж Стась, наш Стась! Може, саме тому… я йому не вірю. І оці ностальгічні посиденьки біля вогнища, і голосна суперечка з Рудим, щось тут не те. Все це якесь несправжнє. Чи я вже маю паранойю? Тоді все гаразд.

— Що він там робить так довго? — нам не дуже затишно в компанії трупів. — Лізо, поклич його, хай швидше натягає смокінг.

— Зараз.

Я тихо піднімаюсь сходами. Ось кімната з каміном. Там, далі, я спала — ще одна кімната. Товстий килим глушить мої кроки. Гей, Стасю, нам вже набридло чекати.

Я зазираю в кімнату, де спала — вона порожня. І наступна — теж. Я йду, скрадаючись, через весь поверх, та Стася ніде немає. Ні, ось чути щось. Це, вочевидь, кабінет господаря.

— … їдемо за місто, по Сімферопольській трасі. Так, усі разом. Ні, все гаразд, просто пришліть сміттярів.

Я чую голос Стася. То он воно що! Недаремно мені здавалось, що якось воно все підозріло виходить. А ще Танька сказала: Стась заради грошей здатен на все. Цікаво, чи багато йому заплатили за нас із Рудим? Що характерно, навіть своїх попихачів не пошкодували, щоб надати картині достовірності. Але цього разу тобі не пощастило, Стасю.

Я тихенько спускаюсь сходами. Навіть не знаю, що сказати Рудому. І як сказати? Та він має знати, інакше все піде шкереберть.

— Що?

— У нас неприємності, — я маю йому сказати, все одно. — Стась щойно говорив по телефону. Він нас продав.

— Ні! Лізо, цього не може бути…

Стась вже спускається сходами. Я дивлюсь на нього і думаю: якою оманливою буває зовнішність! Обличчя і постать молодого бога — і такі гнилі нутрощі. Невже гроші для тебе важливіші за все на світі, Стасю? Але що ти хочеш на них купити? Світ такий великий. Всього не купиш. І від смерті не відкупишся, ця бабця хабарів не бере.

— Зараз піджену машину. — Стась якось дивно дивиться на мене. — Лізо, ти ж голодна. На кухні є холодильник, візьми щось поїсти.

Час у мене є. Холодильник наповнений всячиною, тому я краю хліб, роблю бутерброди. Добре, що мені завжди подобались великі сумки. Тут у мене тека Старого, косметичка, нічна сорочка, зубна щітка, револьвер, а тепер ще буде пакунок з їжею. А ці з’їм зараз. Ось ще колу прихоплю — і порядок.

— Їдемо.

Стась з Рудим завантажують трупи в багажник. Малоприємна робота, але не залишати ж їх тут? Цей товар швидко псується. Ми з Рудим колись працювали в морзі, ще під час навчання, то знаємо.

— Ти їдь вперед, ми з Рудим поїдемо своєю машиною, за тобою.

— Але…

— Стасю, ми повеземо зброю, ти — трупи. Я не розумію, що тобі не подобається?

— Лізо, щось ти крутиш.

— Не мели дурниць. Ми всі в одному човні.

Давай, Стасю, їдь уперед. Я хочу подивитись тобі в очі, коли ти привезеш нас у пастку. Май на увазі, в мене є план. І він тобі не сподобається.

Ми виїжджаємо за межі міста. Тут багато лісосмуг, і деякі з них ще жовтіють неопалим листям. Цікаво, чим Стасеві не подобається оце місце, чи ось? Я знаю, чим. Стась нас продав.

— Лізо…

— Ти можеш мені не вірити, але все так і є. Я чула, як він говорив з кимось по телефону. Отож тримай зброю напоготові, і тільки-но щось запідозриш, стріляй по машинах. Вони не наздоженуть нас, а на ранок ми будемо вже далеко. Стась проглянув папери з теки?

— Тільки почав.

— Тоді все добре.

— Лізо, це неможливо.

— Я не розумію, чому ти його завжди захищаєш. Це що, чоловіча солідарність?

— Ні. Просто він не міг би так вчинити з нами. — Рудий напружено думає. — Ні, Лізо, він би ніколи не заподіяв нам лиха.

— Я в цьому не впевнена. Тому дивись, не лови гав.

Стась гальмує, Рудий теж натискає на гальма. Гра почалась? Добре, час знімати маски. Стась виходить з машини, відкриває багажник.

— Рудий, допоможи мені.

— Йди. Я буду напоготові.

Рудий іде до Стася. Ось він вже поряд. Так, один за одним скидають трупи в лісосмузі, палять плівку. Розумно, відбитків не залишиться. А це що? А це те, про що я говорила. Машина під’їхала б раптово, якби я не була насторожі. Але я помітила їх першою.

— Рудий!

Стась здригнувся і вхопив Рудого за руку, та даремно. В Рудого міцні кулаки, отож Стась покотився в суху траву, як кегля. Негарно битися, хлопчики. Машина гальмує, я цілюсь в неї. Я не хочу нікого вбивати, тим більше, що мені хочеться подивитись, хто з неї вийде.

Рудий мчить до мене. Я вже завела мотор, він працює на малих обертах. Стась намагається щось крикнути, та йому, нещасному, забракло повітря — нічого, любчику, оклигаєш. Рудий стрибає в салон, і саме вчасно: з темної машини виходить чоловік. У світлі фар я бачу його, щось знайоме… Це лейтенант Огієнко. Ну, боже ж мій, звідки в нього така машина і до чого тут він?

Я стріляю в бензобак Стасевого БМВ, Рудий робить те саме з машиною, що під’їхала. Чалапати вам до міста пішки, хлопці.

11

— Вадику, я маю забрати свої речі.

Ми сваримося ось уже кілька хвилин. Власне, я гадаю так: Стась збрехав нам про засідку. А ми розказали йому про Андрія. Ми маємо поїхати додому і подивитись, що там. Тим більше, що я маю зібрати деякі речі. І в шафі в мене гроші, кілька перснів і сережок. Я не хочу лишати все це напризволяще, як і документи. Та Рудий чомусь уперся. Коли Він роздавав упертість, то нам з Рудим помилково дісталось по дві порції, та мені, все-таки, на ковток більше.

— Добре. Але часу обмаль, ти ж розумієш. Тому не лізь під душ, втратиш почуття реальності, ти ж знаєш.

— Гаразд.

На місці розберемося, друже. Що можна зараз казати? Чорт, я навіть не думала, що колись буду рада бачити цю стару темну вуличку з брудними руїнами-будинками. Та все-таки в мене немає відчуття, що я повернулась додому. Може, на землі не існує такого місця взагалі? Тому що ці будинки чужі мені. Не знаю, може, це через те, що тут комуналка.

— Сиди в машині і не глуши двигун.

— Лізо…

— Роби, як я кажу, і тримай зброю.

— Ти не підеш туди сама.

— Ще й як піду! Рудий, будь ласка, не будемо витрачати час на суперечки.

— Гаразд. Та будь обережна. І головне — швидко.

Я йду в темряву. Ось знайомі двері, запах цибулі і пилу. Стась мені збрехав, тут нікого не було. Власне, я так і думала. Що ж, тим краще.

Я прослизнула в квартиру. Порожньо. Залізні двері легко відчинились. Як тут наш квартирант? Може, загинув голодною смертю? Квартира порожня. Я вмикаю нічник. Ось дорожна сумка. Швидко кидаю в неї речі — свої і Рудого. Ось гроші, документи, прикраси. Все на місці.

— Андрію!

Тиша така густа і відчутна, мені трохи страшно. Де він міг подітись?

— Андрію, це я!

Його немає тут. Порожні приміщення мають якусь особливу, лунку тишу. Я знаю її. Андрія нема. Немає й одягу, що ми з Рудим придбали для нього. Що ж, приймемо це, як даність, якось воно буде. Одне я зроблю зараз обов’язково: вимию голову. Я швиденько, в машині вона висохне.

Ванна чиста і порожня. Я підставляю голову під теплі струмки води. Шампунь такий запашний, цікаво, що робили жінки, коли не було шампунів? На мій погляд, тоді вихід один: голитися. Та вони не голились. Навпаки, носили пишні зачіски, в яких навіть комахи помирали від асфіксії — такі брудні були ті кучері. Тому історичні романи я не можу читати з однієї причини — я не вірю їм. Наприклад, автор описує красу якоїсь дами, а я думаю: в неї були комахи, вона місяцями не милась, а про гігієну ротової порожнини тоді й мови не було. І смерділа та красуня, як два бомжі. Бо Середньовіччя — саме той час, коли до лику святих прилучали за те, що людина за життя жодного разу не милась. Велика чеснота, нічого не скажеш — плавати у лайні! Хай береже мене «Протекс» від такої святості.

Я швидко обмотую волосся рушником і відчиняю шафку, що висить на стіні. Десь тут мої парфуми, заберу з собою… А це що таке? Яка я розтелепа! Це ж та золота ручка, що була в кишені Андрія. Я поклала її сюди просто автоматично, а потім забула про неї. Може, він вирішив, що я її привласнила? Як неприємно і негарно вийшло. І де він, в чортового батька, подівся?

Я йду до спальні і відчиняю шафу. Візьму ще куртку, ану буде холодно… Якщо ви чули вислів «кістяк у шафі», то це про мене. Я позадкувала і сіла на ліжко. Чорт, цього мені тільки бракувало! За моїми сукнями затишно прилаштувався чоловік. Навіть неозброєним оком я бачу в нього в лобі діру, через яку зірки видно. І що найцікавіше — це Деберц. Привіт, красеню, давно не бачились. І що мені з тобою робити? Вибач, та залишити тебе тут я не можу, ти зіпсуєш мені повітря в квартирі. І сукні мої пропадуть.

Я обшукую кишені трупа і без жодних моральних судом кладу в сумку його портмоне. Хлопче, воно тобі вже ні до чого, згоден? Та й важкий ти який! Хто це тебе так образив? Просто в лоб, куля застрягла десь там, в надрах черепа, де, згідно анатомії, має бути мозок. А от чи був він там — це вже інше питання.

Я тягну його за карк, костюм у нього дорогий, якісний, витримає. Ну не кликати ж Рудого! Я просто викину тіло надвір, завтра його знайдуть, а там хай як самі хотять. Ось так, за ворота, подалі. Хай тепер доведуть, що він був тут.

Я знову повертаюсь в квартиру. Ніяких слідів крові, нічого. До речі, вбили його годин шість тому. Ну, що ж, мені час. Я хапаю сумку з речами і виходжу в коридор. Щось не чути моїх сусідок. Мабуть, сплять, старі курки. Це ж треба, пропустили такі подробиці з мого життя — транспортування трупа! А тепер візьму віник і в прямому розумінні замету сліди — там, де я тягла Деберца, серед опалого листя пролягла помітна борозна. Куплю потім інший віник. От так, начебто все, як слід.

— Ти таки лазила в душ! — Рудий сердиться. — Лізо, це несерйозно.

— Я тільки голову помила.

— То чого так забарилась?

— Вадику, ти тільки не сердься, добре? Я зараз все поясню…

Я, звичайно, знала, що Рудий вміє лаятись, але не думала, що так віртуозно. Кілька особливо гарячих «поверхів» я коли-небудь спробую відтворити, вік живи — вік учись.

— Ти вже вичерпався?

— Ні, але з тебе досить. Вибач, зірвався. Та з тобою треба мати воляче терпіння. Ну, скажи, чому ти мене не покликала?

— Вадику, це б зайняло якийсь час. Хто-небудь би помітив. А так мене ніхто не бачив, маю надію. Я навіть листя в дворі замела.

— В тебе яскраво виражені кримінальні нахили.

— Начхати.

— Суши волосся, бо застудишся.

О, ні, цього я не хочу. Власне, я б здивувалась, якби зустріла людину, якій хотілося застудитися, та в мене цей процес протікає так жахливо, що страшно навіть припустити. Потік з носа, головний біль, гарячі, наче розжарені очі — і повна відсутність підвищеної температури. Це означає, що тіло не бореться з хворобою. Ні, тільки не це!

Ми мчимо темними вулицями. Якщо Огієнко дошкрібся до телефону, то з міста ми не виїдемо. Та на виїзді з Бабурки нікого немає. Отже, вони таки чалапають пішки. Так їм і треба, йолопам.

— Лізо, тобі треба поспати.

— Ні. Я страшенно голодна, — в мене так влаштовано організм, що стрес викликає шалений апетит, тому іноді, аби не перетворитись на свиню, мені доводиться сідати на дієту і вправи. — А ти хочеш їсти?

— Чисто академічне питання. В нас все одно нічого нема.

— Є.

Я дістаю з сумки бутерброди, зроблені на Стасевій кухні. І пляшка кока-коли, чудово! Зараз ми зупинимось і перекусимо, бо мій шлунок скімлить, як покинутий пес.

— Лізо, ти королева господинь.

— Я теж тебе люблю, Рудий.

Ми мовчки знищуємо припаси, потім, наче по команді, дістаємо пакетики «Орбіту», тільки в мене м’ятний, а в Рудого — ментоловий. Все-таки в нас багато спільного. Власне, в нас спільне життя. І якби нам довелось одружитися, навряд чи щось змінилося поміж нами. Хіба що з’явився б секс. Цікаво, чому мені в голову лізуть такі думки? Це Танька винна, з її первісною філософією… Це так, наче всі стосунки між людьми мають обертатися тільки навколо розмноження. Старий лис Фрейд, до речі, теж так вважав, та я з ним не згодна. Власне, секс — це просто фізіологічний процес, а людині треба щось іще — для душі. Гадаю, Він саме так усе й задумував, а розумники на кшталт Фрейда все спростили — такім було легше пояснити свою огидну хтивість. Я думаю, зараз старий розпусник горить у пеклі за свої сороміцькі теорії.

Порожнім темним шосе ми мчимо вперед. Дніпропетровськ — це недалеко, і ми обоє не раз тут бували на різних лікарських конференціях та семінарах. Чомусь Дніпропетровськ вважається містом «крутішим», ніж Запоріжжя. Може, тому, що тут є метро? Так невелике щастя, до київської підземки йому все одно, як куцому до зайця. А от пам’ятаю, як тут пішли під землю кілька будинків — просто так, з доброго дива. Ми тоді з Рудим спеціально приїхали, щоб подивитись на те місце, де це сталося. Величезна яма, будинків і сліду не було. Добре, що ніхто не загинув. Я все думала, який би це був жах: піти під землю разом з будинком. У вікно видно тільки землю. Я не люблю це місто. Та це не виняток, а правило. Я й інші міста не люблю. В Запоріжжі, мені, принаймні, комфортно.

— Треба взяти місцеву газету і зняти квартиру. Знаєш — ті, що здають погодинно. — Рудий не дивиться на мене. — До готелю нам не можна, та й дорого.

— Маєш рацію. Так і зробимо.

У мене в сумці знову грає музика. Чорт, як я могла забути про мобільник, що дав мені Стась? Я зовсім голову втратила. Стрілянина, трупи, шалена гонитва… А ще мені не вдалося повноцінно помитись, а це вже катастрофа.

— Що тобі треба, Стасю?

— Лізо, ти все неправильно зрозуміла. Де ви зараз?

— Якщо я ще раз побачу тебе поблизу, то застрелю. Зрозумів?

— Лізо, ти в небезпеці. Ти неправильно зрозуміла. Я маю зустрітися з тобою…

— Стасю, тобі жити набридло? Ось, я викидаю цей телефон на смітник.

— Лізо, не роби цього!

Я викидаю «Еріксон» у вікно машини. Я все правильно зрозуміла, Стасю. Танька мала рацію, ти таки погань.

Однокімнатна квартира, яку здала нам симпатична жіночка, знаходиться просто в центрі. Заплативши тридцять баксів, ми отримали її на чотири дні. Маю надію, цього часу нам вистачить, аби дізнатись про все, що нам треба.

— Ось адреса того Інституту титану. — Рудий вивчає атлас міста. — Та самого інституту вже немає, дивись, за цією адресою знаходиться тепер… ось, якісь офіси, ціла купа. Там, мабуть, приміщення величезне.

— Що ж робити?

— Поїдемо туди. Можливо, прибиральниці там не помінялись. Або є якась документація, пилом припадає десь у підвалі.

Будинок, справді, великий. Багато вивісок на фасаді, на вікнах. Вакханалія якась. Що тут можна знайти? Ось на вході сидить вахтер, молодий хлопчина. Не розумію, що він тут робить, бо люди входять і виходять, ось двоє чоловіків вивантажують якісь пакунки… Може, він тут як довідкове бюро?

— Скажіть, будь ласка, де можна знайти людину, що відповідає за всю будівлю? — я так йому посміхаюсь, що він відривається від споглядання голих красунь у журналі. — Напевне, ви знаєте?

— Кабінет коменданта в підвальному приміщенні, — він байдуже киває головою на масивні залізні двері. — Там відчинено. Обережно на сходах.

— Дякуємо.

Йому наша подяка не потрібна. Він знов поринає в солодкі еротичні фантазії. Ніколи цього не розуміла. Подивився на картинку — і вже готовий до вживання. Як не дивно, вигляд чоловічого тіла мене не надихає. Так собі, картинка з голим мужиком. Ну, гарні мускули, і що? Мабуть, в цьому і полягає між нами різниця.

Комендант будинку — жінка передпенсійного віку. Видно, що слідкує за собою — не товста, одягнена зі смаком. Її кабінет, хоч і в підвалі, однак затишний і світлий.

— Ви до мене?

Вона дивиться уважно і приязно. Дивна жінка. Чи то ми вже так відвикли від нормальної поведінки? Можливо.

— Так, якщо у вас є кілька хвилин.

— Будь ласка.

— Скажіть, чи в цьому будинку є хтось, хто працював тут в Інституті титану?

— Дивне питання, — вона одягає окуляри і вдивляється в моє обличчя. — Когось ви мені нагадуєте, але кого? Чому ви питаєте?

— Я шукаю свою матір, Климковську Любов Василівну.

Вона наразі блідне, в очах у неї жаль і смуток.

— Так, звичайно ж, я згадала! Люба Климковська, от кого ви мені нагадуєте, тільки якось дивно, як негатив: риси обличчя ідентичні, а кольорова гама протилежна. Люба смаглява, з чорним волоссям.

— То ви знаєте її?

— Так. Мене звати Валентина Дмитрівна. Я знала Любу, знала всю їх родину. Потім зв’язок припинився, та я всіх їх чудово пам’ятаю, і думаю, не лише я… Власне, навіщо ви її шукаєте?

— Цікаво.

— Он воно що… Ви знаєте, вам поталанило, що ви виросли десь далеко від тієї родини. Моя вам порада: не шукайте їх.

— Чому?

— Бо то страшні люди. І ваш дід, Василь Олексійович, він колись був парторгом цього інституту і заступником директора. І ваша бабуся, Ольга Андріївна, працювала тут в лабораторії. А ваша мати, Люба, просто нещасна жінка. З такими батьками, як у неї, по-іншому і бути не могло. Якщо хочете, я вам розкажу, що знаю.

— Так, якщо вам неважко.

— Важко. Бо ці люди поламали багато життів. Василь Олексійович був тут заступником директора. А от до війни і під час неї він працював на НКВС, потім — у СМЕРШ. Думаю, на його совісті — сотні смертей. Та коли я познайомилась з усіма ними, був інший час, сімдесятий рік. Я прийшла сюди працювати в лабораторію — після школи, заробляти стаж. Василь Олексійович заправляв тут усім, його боялися. Він був такий високий, ставний, гарний чоловік, тільки очі його постійно дивились з підозрою. Я добре пам’ятаю, з яким запалом виступав він на зборах. Він не був вченим, ні. Та його посилали у відрядження, і він представляв чужі роботи, роботи справжніх вчених. Він постійно проти чогось боровся. То проти кулькових ручок — кричав, що це вплив Заходу, диверсія. То починав ходити по відділах і лабораторіях і занотовувати, хто в що вдягнений, хто з жінок фарбується, хто — ні, які цигарки палять… Директор, професор Овсієнко, кілька разів вказував йому на нетактовність, та Василь Олексійович гнув своє. А коли керівника одної нашої лабораторії спочатку звільнили, потім взагалі десь вислали — всі знали, то Василева робота. Бо якось молодий вчений висловив йому в досить різкій формі своє незадоволення.

Дружина Василя була непримітною, поряд з чоловіком її було й не видно, така собі сіра миша. Та ця миша все завжди чула, бачила і знала. І доносила, доносила: хто затримався на перерві, хто переплутав дані чи перевитратив матеріал. Професор Овсієнко кілька разів намагався спекатися сімейки, та все марно. Хтось могутній підтримував їх. І от коли в сімдесят другому році в інституті був потрібен перекладач, прийшла Люба. Всі думали: який татко, таке й дитятко, аж виявилось, що вона мила і приємна дівчина, зовсім не схожа на батьків. Вона тільки скінчила навчання, от і взяли її до нас на роботу. Ми з нею якось здружились, тому я непогано її знала. Батьків своїх вона боялась, а матір взагалі ненавиділа. Треба сказати, Ольга Андріївна платила їй тим самим. Це було щось патологічне, і всім одразу впадало в очі. Люба була гарною, трохи схожою на батька, тільки такою маленькою, тендітною. В кого пішла вдачею — невідомо, та її всі любили. А потім вона зникла. Просто зникла — і все. Ходили чутки, що батьки запхали її в якусь чи то клініку, чи щось таке — коротше, під нагляд. Після цієї історії Климковських зненавиділи відверто, і коли Василь ішов на пенсію, ніхто не прийшов слухати «теплі слова», що читав з папірця професор Овсієнко.

— А що ж сталося насправді?

— Думаю, ваша мати завагітніла, не будучи одруженою. Климковські — страшенні святенники, а тут така історія… Не знаю, що вони вчинили з Любою. Та тепер розумію. Вони примусили її від вас відмовитись, так?

— Не знаю, можливо. А де вони зараз?

— Десь у мене була їхня адреса… Ось, пишіть. Осипенко, 18, квартира 174. Не знаю, чи вони й зараз там. Ви підете туди?

— Мабуть, ні. Скажіть, Валентино Дмитрівно, а чи була в вашому інституті інша перекладачка, після… Люби?

— Так. Трохи пізніше зробили цілий відділ, бо до нас почали часто навідуватись іноземці з соцтабору. Німці частенько були.

— А чи не було серед тих жінок матері-одиначки з сином Андрієм?

— Можливо… Я вже не пам’ятаю. Їх було кілька, знаєте, я тоді вже вчилась, прямого стосунку до них не мала. А чому ви питаєте?

— Скажіть, а чи був серед іноземців такий собі Клаус-Отто Вернер?

— Клаус? Ну, звичайно ж. Адже й перекладач став потрібен, бо мав приїхати Клаус. Він розробляв якийсь новий напрямок, отож приїздив вивчати досвід. Люба перекладала для нього статті, він кілька місяців був тут, а потім поїхав… А трохи згодом зникла Люба. Боже мій! То може бути, що ви — донька Клауса?!

Вона ошелешено дивиться на мене, а в моїй голові все змішалося. Ні, я не можу бути донькою Клауса Вернера, бо він же не міг мати дітей. А звідки я те знаю? З розповіді Андрія — Андерса. Та маленька брехня народжує великий сумнів. Андрій дещо збрехав, то чи не може бути так, що він взагалі все вигадав?

— Він міг збрехати.

Ми з Рудим завжди думаємо в одному напрямі.

— Так. Але…

— Боже мій! — Валентина Дмитрівна нестямиться. — Адже це все пояснює! Старий Климковський ніколи б не допустив, щоб в його родині з’явилася дитина від німця. В його розумінні то був ворог, а що вже Клауса він ненавидів! Кричав, що ми видаємо іноземцям державні таємниці. Мабуть, він своїм фанатизмом набрид навіть своєму покровителю, бо після зникнення Люби його за кілька років таки відправили на пенсію.

— А потім Клаус приїздив?

— Ні. Клаус більше не повертався. — Валентина Дмитрівна якось наче зів’яла. — Бідна Люба! Ви не повинні ненавидіти її. Ви не знали, слава богу, які страшні люди її батьки. Знаєте, навіть після стількох років я згадую їх і в мене кулаки стискаються від безсилої люті, отак ми їх ненавиділи. Як таких негідників земля носить!

Нашій землі доводилось носити всіляких негідників, їй не звикати. Шкода тільки, що за чиїсь помилки і злочини доводиться тепер відповідати мені.

— Дякую вам.

— Як вас звати?

— Еліза.

— Дивно. Я точно знаю, що Елізою звали Клаусову матір. Його батьки загинули у війну, він був тоді ще дитиною. В Клауса завжди була її фотокартка, в такій гарній срібній рамочці. Він показував її мені, Люба перекладала. І я запам’ятала її ім’я — Еліза, знаєте, як у казці про лебедів, де сестра Еліза плела зачарованим братам сорочки з кропиви. Не йдіть до Климковських. Чи вам мало біди було в житті? То просто погань.

— Дякую вам, Валентино Дмитрівно.

— Щасти вам. Гарний у вас чоловік, ви така красива пара. Бідолашна Люба…

— Скажіть, будь ласка, а де можна знайти професора Овсієнка?

— Він давно помер. А от професор Пастушук, той, якого колись вижив старий Климковський, працює в металургійному інституті, очолює якусь кафедру. Ви вже йдете?

— Так. Я щиро вдячна вам.

— Ось моя візитка. Якщо вам щось знадобиться, не соромтесь — звертайтеся. Може, якось дасте про себе знати.

— Дякую.

Ми виходимо назовні. Надворі сонячно, осінь якась дурнувата, то мряка, то сонце.

— Гарненьких маю родичів.

— Лізо, гадаю, тобі страшенно пощастило в житті.

— Я тепер теж схиляюсь до цієї думки. Поїхали, знайдемо професора?

— Так. Я знаю, де металургійний інститут.

Професор Пастушук — невеличкий, охайний чоловічок, високочолий, сивий, невеликі сірі очі, усміхнені і уважні, блищать зовсім молодо і трохи іронічно.

— Климковський! — він роздратовано пирхає. — Звичайно, пам’ятаю. Навіщо вам цей придурок?

— Думаємо писати про ваш тодішній інститут. — Рудий вирішив сам вести розмову. — А до вас нам порадила звернутись Валентина Дмитрівна.

— А, Валечка! Пам’ятаю, мила жінка. Ходімо до мене в кабінет, поговоримо.

Кабінет у нього невеликий і світлий, з квітами на шафах і підвіконнях. Ми всідаємось у просторі шкіряні крісла, професор влаштовується за столом. Йому, либонь, не дуже хочеться згадувати свої давні неприємності. Та він, усе ж, збирається з думками.

— Що саме ви хочете знати?

— Просто розкажіть про Климковських, що знаєте.

— Що я знаю… Я був тоді молодим, знаєте, шістдесяті роки, хрущовська «відлига», ми вірили, що страшні часи вже не повернуться. Звичайно, ми всі знали, ким був Климковський за Сталіна, та вважали, що все в минулому. Ну, бігає інститутом старий кретин, збирає недопалки і занотовує, хто палить імпортні цигарки. Ну, кричить, що кулькові ручки — це диверсія Заходу, але ви ж знаєте, в нас постійно за щось боролись — чи проти чогось. Колись не можна було ялинку наряджати, потім дозволили, не можна було косметику вживати — і це минулося, вузькі штани дружинники різали та голили стиляг — і з цим попустило. Ми, молоді, сміялися з Климковського, вважали його уламком минулого.

Я тоді завідував однією з лабораторій. Щойно захистив кандидатську, розробляв нові технології плавки. Директором нашого інституту був сам професор Овсієнко, світове ім’я, при цьому дуже інтелігентний, такий, знаєте, справжній, я щасливий, що можу називатися його учнем. Не раз він радив мені обминати Климковського, та я гадав, то в ньому страх сидить, ще з минулого. Вже потім збагнув, що то мудрість йому підказувала, він бачив далі, ніж я. Я не послухав професора, за що добряче заплатив. Ось як справа була.

У сімдесят першому році ми почали співробітництво з кількома науково-дослідними інститутами Польщі та Демократичної Німеччини. Климковський аж пінився, кричав, що це підступ, провокація. Та що він тільки не виробляв — всього не згадаєш. Ми звикли до його вибриків, отож не зважали. Одного разу у Варшаві, куди я їздив у складі нашої делегації, я познайомився з німецьким вченим, Клаусом Вернером. Ми були одного віку, розробляли одну тему, наші інтереси збігалися, скоро наукові суперечки поступилися місцем довгим розмовам. Я добре знаю німецьку, тому в нас не було мовного бар’єру. Клаус виявився цікавим співрозмовником, саме від нього я дізнався про деякі загальнолюдські надбання в культурі, саме тоді зрозумів, в якій країні живу. Я був необережний і написав кілька листів своєму другові, він відповідав. І треба ж такому статись, що я прохопився про це на роботі, одному із своїх колег. Як потім виявилося, чула нашу розмову Ольга Андріївна, дружина Климковського. Вона завжди все чула… За кілька днів мене викликали на розмову в КДБ. В інститут я більше не повернувся, сім років довелось мені провести в невеличкому містечку Степове, де я викладав фізику в середній школі. Мені показали кілька заяв Климковського про мою підозрілу поведінку. Там було і паління американських сигарет, і вихваляння західного способу життя, багато чого було там, і, найголовніше, — все було правдою. Дрібниці, яким жодна нормальна людина не надає значення, були ретельно зібрані, занотовані і всі разом слугували цвяхами в мою труну.

— То ви ще легко відбулися.

— Так, уже пізніше я зустрів одного чоловіка, колишнього політв’язня, і він мені пояснив, що мені просто трапився хороший слідчий, який врятував мою шкуру.

— Ви знаєте цього слідчого?

— Так. Пізніше, коли Союз розпався, я знайшов його. Ми спілкуємося, навіть дружимо. Це майор Корбут, Семен Васильович Корбут, чудова людина.

Майор Корбут. Десь я чула це прізвище. Ну, звичайно ж, згадала! В документах, що зібрав Старий, був запит на дозвіл змінити прізвище та ім’я вихованки Климковської. Запит — саме на ім’я майора Корбута. І різкими розмашистими літерами було зазначено: «Відмовити».

— А ви не могли б дати нам координати майора?

— Я зараз зателефоную йому, почекайте. Якщо він погодиться, охоче дам адресу.

Такі люди, як Семен Васильович Корбут, зустрічаються тепер вкрай рідко. Це особлива порода — такий він собі невеличкий, охайний, навіть вдома одягнений по всій формі, у сірий відпрасований костюм і білу сорочку. В нього невелика квартира, де він — єдиний господар. Тут усе блищить і сяє, і кожна річ наче каже іншій: «А я чистіша, охайніша за тебе!», і сам господар, з невеликим, посіченим зморшками обличчям, з густим їжачком сивого волосся, видається частиною цієї квартири. Такі люди зараз не ходять вулицями. Уявити неможливо цього чоловіка розгніваним чи виведеним з рівноваги. Погляд темних очей, уважний, проникливий і приязний.

— Заходьте, будь ласка. Мій друг просив мене прийняти вас. Отже, Елізо, ти таки шукаєш свою родину?

— Я не розумію… Ми знайомі?

Десь я бачила його, якийсь давній спогад, наче відлуння. Але ні, не згадаю. Чи згадаю? Осінній день, танк в ялинах і зелені стіни двоповерхового будинку — інтернат у Березані. Мене вів туди за руку якийсь чоловік. Я не пам’ятаю його обличчя, та от загальне враження…

— То це ви?!

— Ну, нарешті, згадала, — він сміється зовсім не по-старечому. — Я знав, що побачу тебе і радий, що не помилився. Ти стала справжньою красунею, вперта дівчинка Еліза Климковська. А ви, молодий чоловіче?

— Вадим Яцуба.

— Он як! Друг дитинства — найкращий друг. А іноді — найзручніший ворог, бо його можна передбачити.

— Та звідки вам це відомо?

— Довгий час я слідкував за твоєю долею, Елізо Климковська. Тож знаю всіх, хто був поряд з тобою всі ці роки. Ідіть до кімнати, будемо обідати. Всі розмови будемо вести після обіду.

Опиратись йому — марна праця. Ми скидаємо куртки, взуття і проходимо в кімнату. От не думала, що колишній слідчий КДБ стільки читає! Цікаво, як співвідноситься філософія Карлоса Кастанеди з діяльністю господаря, хоч і колишньою?

— Ворога треба знати в обличчя? — не знаю, як це вихопилося в мене, та я трохи роздратована.

— Ні. Просто цікаво, як можна бачити світ. — Корбут всміхається. — Ти, Елізо, виросла злою дівчинкою.

— Як я тепер розумію, в мене вражаюча спадковість.

— Он ти про що, про дідуся Василя Олексійовича? Тобі вже розповіли про старого крокодила? Та ніхто з тих, хто говорив із тобою, не сказав тобі правди. Просто тому, що ніхто її не знає.

— А ви знаєте.

— Саме так. Я — знаю. І прийшов час дізнатися й тобі. Але зараз — обідати. Що зварив, те й їстимете, господині в мене немає, тож куховарю сам.

Колишній слідчий прибідняється. Смачнющий борщ, жирний плов і якийсь особливий компот — так не готує навіть Рудий, ну а що вже казати про мене!

— Посуд потім, поступимось правилами. — Корбут перебирає папери. — Як я розумію, в тебе неприємності. І це пов’язано з твоїм батьком, Клаусом Вернером, так?

— Ну, ми тільки здогадуємось…

— Добре. Що саме ти хочеш знати?

— Я хочу знати все, що має стосунок до мене. Все, що ви знаєте. Тоді, можливо, я зрозумію, що відбувається тепер.

— Маєш рацію. Жоден кістяк у шафі не стоїть вічно, а інколи гримотить саме тоді, коли це нікому не потрібно. Ти вже знаєш, ким були твої родичі?

— Ну, дідусь у мене, схоже, просто унікальний.

— Так. Але в родинному ансамблі першу скрипку вела саме Ольга Андріївна. І от цього ніхто, окрім мене, не знав. Вони познайомились у загоні СМЕРШ під час війни. Вони були вже досвідченими агентами, а одружились тому, що зійшлися в ідейних міркуваннях. Ні про яке кохання мова не йшла. Вони разом засідали в «трійках», та перед вела саме Ольга. Така собі пара: чоловік на виду, відверто бореться з усім і всіма, всіх підозрює, а дружина начебто ніякого стосунку ні до чого й не має. Та саме Ольга Андріївна була ціннішим агентом. Коли в них народилась донька, її одразу віддали бабусі, батьковій матері, де дівчинка росла до повноліття. Люба майже не бачила батьків, які в цей час вишукували ворогів і шпигунів. Я знав їх обох ще у війну. І ціну їм знав добре. Ми на передовій, а ці — за нашими спинами, тільки й знають, що прислухаються до розмов та доноси строчать. Кількох таких, як вони, солдати застрелили під час атаки — хто там розбере, чия куля влучила. Після війни з ними стало боротися важче.

— Дивні речі ви говорите.

— Чому дивні? Я потрапив до НКВС одразу по війні, мене направили працювати в міліцію, а за рік мені запропонували відповідальнішу справу — так це тоді називали. Я намагався виправдати довір’я, та й погані різної тоді було чимало. А потім — «відлига». Ми всі вірили, що оце вже кінець божевіллю. Та не так все було просто. Відвертих репресій не стало, та війна продовжувалась. І Климковські знову були при ділі. Щоправда, розстріли вже не проводили, та не одну людину з їх подачі запроторили туди, де козам роги правлять. Я зіткнувся з їх діяльністю, коли мені доручили справу Пастушука, тоді ще — кандидата наук, молодого талановитого вченого. Його звинувачували у шпигунській діяльності. Я спочатку вивчив матеріали, і мені здалось, що звинувачення притягнуті за вуха. Тоді я зустрівся з самим Пастушуком. Переді мною сидів геть розгублений молодий чоловік. Він ніяк не міг збагнути, як могло статися, що все, начебто, й правда, а все разом — брехня? Так, цигарки імпортні палив, так, подобаються Бернс і Кітс, так, знайомий з Клаусом Вернером, листування існує, то й що?

Я одразу збагнув, що хлопець — ніякий не шпигун. Просто Климковські зводять з ним рахунки. Тому я повернув справу так, що Пастушук виїхав і просто зник на деякий час. Я не міг відпустити його. Тоді справу передали б іншому слідчому і хлопця б напевне посадили. Всі, хто потрапляв у поле зору КДБ, так чи інакше відбували покарання. Та тут сталося те, що сталось. Їх донька, Люба, завагітніла. А як стало відомо, хто батько дитини, вже Климковські зрозуміли, що прогледіли ворога у власній хаті.

Треба сказати, що доньку вони не любили. Я не хочу вдаватись у причини цього. Люба росла десь у селі з бабусею, яка була звичайною сільською жінкою, страшенно любила онуку, а невістку боялась і ненавиділа. Люба рано зрозуміла, чия вона дочка. Та гордості не відчувала, бо росла серед селян і бачила, як ненавидять вони таких, як її батьки. І коли після інституту батьки взяли її до свого інституту, Люба побачила, як до них ставляться співробітники. Любу всі полюбили, вона й справді була мила, тиха дівчина, завжди з усіма приязна і дуже гарна з себе. Можливо, саме це привернуло до неї Клауса, і в них почався роман. Клаусові треба було повертатись до Німеччини, і він вирішив просити Любиної руки в її батьків, тим більше, що вже чекали дитину. Що відбулося тоді, я не знаю, та Клаус повернувся на батьківщину сам, а Люба зникла.

Я гадаю, батьки замкнули Любу десь у провінції, під нагляд. Коли ти народилась, Любі довелось написати відмову, та вона сама дала тобі ім’я. Вона надіялась, що Клаус зможе знайти і забрати тебе. Кілька разів вона навідувала тебе потай, та хіба з такими батьками можна було щось робити потай? Тебе перевели до іншого міста, а Любу посадили в колонію. Батьки самі донесли на неї і вимагали покарання за зв’язок з іноземцем. Клаус теж надсилав запити про дитину, та його в країну більше не впустили. А коли Люба вийшла з в’язниці і надіслала запит про доньку, їй відповіли, що тебе віддали на вдочеріння. Тим часом Ольга Андріївна робить усе, щоб онука зникла безслідно. Тоді й було вирішено поміняти тобі ім’я, аби Клаус не міг вимагати побачення з донькою. На той час він уже виїхав з Демократичної Німеччини до ФРН. І от справа потрапляє до мене. Чесно кажучи, коли я вивчав подробиці, мене аж тіпало. Отаке зробити з єдиною дочкою! Я вирішив будь-що зберегти тебе. Спочатку мені просто хотілося насолити Климковським. На той час у мене було доволі влади і можливостей, аби припинити їх діяльність, що я й зробив. Як — це інша справа, але Климковські вийшли на пенсію. Тим часом я знайшов тебе і зробив усе, щоб ти потрапила в Березань. Я сам відвіз тебе туди.

— А де моя мати зараз?

— Люба наклала на себе руки, коли її заарештували вдруге, у 1979 році. Вона передала одному німецькому туристу листа для Клауса. Її вистежила мати і донесла. Та листа так і не знайшли, мабуть, він таки потрапив до Клауса. Літній німець довго слухав Любу, потім узяв листа і зайшов по трапу на літак. Люба так і не сказала, що було в тому посланні.

— І Клаус Вернер більше не приїздив сюди?

— За часів Союзу — ні. А от після розпаду, в 1990 році, він уже тоді був багатим бізнесменом — приїздив.

— Він був одружений?

— Так, в нього була дружина, з наших емігранток. Та приїздив він сам. Він засновував тут бізнес, та тоді в нього не вийшло. Тільки пізніше… Та ви ж прийшли не через це, так?

— Так. Я хочу зрозуміти, що відбувається. Чому мене переслідують, який я маю стосунок до пана Вернера зараз?

— Елізо, Клауса вбито. Я читав газети, дивився новини. Клаус Вернер мертвий, вбито його недавно. Але є щось в його житті, що має стосунок до тебе. От саме це ти й маєш знайти. Розкажи мені все, що сталося. Можливо, я допоможу.

Не знаю, чому, та ми йому все розказали.

12

— Отже, він просто викотився тобі під ноги. — Корбут уважно дивиться на мене. — А ти, добра душа, не знайшла нічого кращого, як притягти додому нещасного. Я все правильно зрозумів?

— Так, але я зовсім не хотіла так зробити. Просто так сталося.

— Звичайно. До речі, ось сьогоднішні «Факти». Погляньте, може, вас щось зацікавить.

Ми з Рудим схиляємось над сторінками газети. Ну, звичайно ж! «Вбивство кримінального авторитета Олександра Міщика на прізвисько Деберц викликало хвилю бандитських розбірок… Мотиви вбивства встановлюються…». Я й сама хотіла б знати, яким чином труп Деберца опинився в моїй шафі. А якби я його не помітила? Пропали б мої сукні! Якщо я знайду того, хто вчинив таке неподобство в моїй квартирі, я його каструю іржавим сікатором. Я люблю свої літні сукні. Добре, що я помітила труп. Хай тепер Огієнко опікується ним.

— До речі, я все одно нічого не зрозуміла. До чого тут Огієнко і Стась? Хто такий Андрій і який стосунок до всього цього мав Деберц?

— Гадаю, нам треба докладніше вивчити життя і смерть Клауса Вернера. Його родина, його бізнес, і головне — його заповіт! Ось що нам треба зараз зробити. Колишній слідчий явно почувається в своїй стихії, а от я — ні. Ну яке мені діло до мого біологічного батька? Вбили — і вбили, хай собі. Таке трапляється іноді, до чого тут я? Що мені з його багатства, хоч долар перепаде?

— І цікаво, як ми це все зможемо взнати? — правильно, Рудий, питання по суті. — В нас немає жодної зачіпки.

— Це лише на перший погляд. Принаймні двоє знайомих вам людей знають, що відбувається. Це ваш старий друг Стас Дорошенко і той чоловік, якого ви знаєте як лейтенанта Огієнка.

— Що значить «якого ви знаєте…», ви хочете сказати, що той лейтенант — не з міліції?

— Я це знаю точно, з вашої розповіді. — Корбут всміхається, та мені не подобається його усмішка, обличчя його нараз стає жорстоким. — Ну, скажи мені, чи став би звичайний слідчий чи оперативник розводити з тобою церигелїї? Зазвичай тебе, як єдину підозрювану, заарештували б, або взяли б підписку про невиїзд. Тебе б викликали на допити, ти б підписувала гори протоколів тощо. А тим часом милий лейтенант їздить за тобою, майже освідчується тобі, а між іншим — відкрито збирає про тебе інформацію: звички, характер, коло знайомих, можливі реакції тощо. Це робота вже трохи іншої служби, повірте мені. І головне, тебе не чіпає справжня міліція, справу про вбивство алкоголіка прикривають, і ти живеш собі, як і раніше. Ну, тепер порахуйте на пальцях.

— Не сходиться. Якщо вони знайомі із Стасем, він міг би спитати про мене в нього.

— Це була б халтура. Ви не підтримували стосунків довгі роки. За цей час людина може кардинально змінитись. А ваш друг Стас Дорошенко на прізвисько Скальпель… Ви ж не знаєте, що насправді пов’язує його з Огієнком. Те, що ти чула телефонну розмову, те, що ви бачили на дорозі, ще нічого не значить.

— То що ж робити?

— Вам потрібна інформація про Вернера — оце перш за все.

Старий слідчий підійшов до вікна і визирнув надвір.

— Вже темно. Де ви зупинились?

— Зняли квартиру, недалеко від автовокзалу.

— Гаразд. Їдьте туди, відпочивайте. Я завтра чекатиму вас тут годині об одинадцятій. Спробую знайти щось корисне.

Ми їдемо освітленими вулицями. Я роздратована, приголомшена, і трохи розчарована. Ми, нічиї діти, кожен у глибині душі маємо надію, що нас випадково загубили, що нас шукали і знайти не могли — або підмінили, або в нас мати — герцогиня… У кожного є своя казка. Більшість із нас дізнається правду, коли починає пошуки. Як правило, матуся знаходиться, та віднайденій дитині не рада — це м’яко кажучи. Здебільшого, ненька п’яна, брудна і здичавіла.

Іноді трапляється інший сценарій. В матінки нова родина, яка нічого не знає про бурхливу молодість добропорядної матері і зразкової дружини, і коли живий доказ помилок далекої юності постає перед очима посімейства — ну, німа сцена! А потім виявляється, що новий член родини абсолютно не вписується в плани рідні і його випроваджують — більш чи менш інтелігентно.

Я знала це, бо ті зі старших, хто втратив таким чином свою виплекану довгими роками казку, розповідали нам. І я не схотіла тоді знати. Я вирішила, що моя казка залишиться при мені і я — донька герцогині у вигнанні. Або загублена принцеса. Тепер казці відірвано крильця і лапки. Мої дід та баба були негідниками, падлюками і вбивцями, моя мати — безхребетна ганчірка, а батечко — темна конячка, та все одно саме через нього я зараз загрузла в лайно по самі вуха. І Рудий разом зі мною.

— Вадику, тобі треба повернутися додому.

Я не можу користуватись його добротою. Всі ці роки він був поряд зі мною: потішав, лікував, панькався, витримував мої примхи і роздратування, витягував з депресій, а я приймала це, як належне. А тим часом у нього немає ні особистого життя, ні родини, а він заслуговує на щастя.

— Ти що, Лізо! З якої речі?

Він стоїть біля вікна в цій чужій квартирі. Світло від люстри іскриться в його світло-каштановому волоссі, грає в бурштинових очах. А він гарний, мій Рудий. Я завжди це знала. Я не маю права користуватись отак його відданістю і наражати його на небезпеку. Хтозна, що там іще попереду.

— Вадику, послухай мене… Ти мій найкращий друг. Власне, ти єдиний мій друг. І я розумію, що всі ці роки користувалась твоєю дружбою. Але тепер я розумію, яка я егоїстка. Тому досить. У мене виникли проблеми, які я маю вирішити сама. Це небезпечно, і я не маю ніякого права далі наражати тебе на небезпеку.

— Ти розумієш, що зараз кажеш?

— Так. Тепер розумію. Це через мене біля тебе не тримаються жінки, в тебе немає родини…

— Лізо, припини молоти дурниці. Ти — моя родина і єдина жінка, яку я хочу бачити поряд. Невже це так важко зрозуміти? Я не покину тебе ніколи і не проміняю навіть на принцесу крові. Ти своєю твердою головою це здатна збагнути, чи мені треба все це написати великими літерами в себе на лобі? Я кохаю тебе. Ти це хотіла почути? Я кохаю тебе, вперта ти істото, і ти мене не спекаєшся. Все, точка, припинили дебати.

Не треба було тобі цього казати, Рудий. Тому що тепер я вже точно знаю, що прийде час і я втрачу тебе. Щойно я дозволю цьому коханню вирватись на волю, воно зникне, майнувши хвостом. І ти, чужий і холодний, підеш. Поки я для тебе недосяжна, ти поруч, та якщо…

— Лізо, я знаю, про що ти зараз думаєш.

— Знаєш?

— Так. — Рудий обіймає мене за плечі. — Та я нікуди від тебе не подінусь. Ніколи. Навіть не чекай цього.

— Ти не повинен…

— Досить. Що сказано — те сказано. Я давно мав тобі це сказати. Якщо ти ще не готова до таких стосунків, я почекаю. Я згоден чекати, Лізо. А тим часом я просто буду поруч.

— Вадику…

— Лягай спати, Снігова Королево. Завтра буде довгий день.

Я не люблю спати в чужих ліжках. І не люблю чужі квартири. За вікном витирає соплі осінь, і місто чуже мені. Я не знаю, де вже мені буде добре. Але я хочу, щоб десь на землі знайшовся куточок, де я відчую себе вдома.

Якщо я встаю раніше десятої години, в мене потім весь день болить голова, а думки розповзаються, як таргани. Ось і зараз пів на десяту, я сиджу в ліжку і намагаюсь стулити голову докупи. І чому деякі люди вважають, що раннє вставання корисне і доброчесне? Дикуни.

Рудий вже приготував сніданок, та для мене існує зараз тільки головний біль, а проблеми шлунка відходять у безвість. Я не можу так рано їсти, це огидно.

— Лізо, хоча б тости з’їж!

— Не хочу. В старого, видно, безсоння. Де це чувано — приймати гостей зранку!

— Не треба було вчора допізна дивитися кіно.

— Ти що, Рудий! Там же Курт Рассел!

— Ну, а тепер ходи з хворою головою.

— Моя голова — що схочу, те й зроблю.

Отак, сперечаючись, ми їдемо знайомою вже дорогою. Ось старий будинок, Рудий паркує машину побіля під’їзду, в цей час тут немає іншого транспорту, населення горить на роботі. Ми піднімаємось сходами. Ось щойно відкрилась чиясь квартира — чи закрилась? Яка різниця. Оце знайомі двері. Подзвонити? До одинадцятої ще десять хвилин. Це Рудий так поспішав, він страшенно пунктуальний, іноді аж занадто.

— Лізо, поглянь… Тут відчинено.

То може, оце ми й чули, як відчинились двері? Чи зачинились… Власне, ми можемо зайти і подивитись. Може, старий не любить, щоб гості даремно тисли дзвінок і оце гостинно прочинив двері саме для нас? Я й сама у це не вірю.

— Ми маємо зайти й поглянути. — Рудий насуплено розглядає прочинені двері. — Може, там трапилось лихо?

— Як маємо заходити, то ходімо.

Дверні завіси змащені добре, тож двері тихенько прочиняються, і ми вступаємо в квартиру. Тихо, тільки чути якесь шелестіння, наче хтось перебирає папери. Ну, от і добре, це Корбут сам відчинив нам, аби ми не турбували його дзвінком. Мабуть, не любить різких звуків.

Але ні. З передпокою видно, що господар лежить на підлозі. Він у тому самому сірому костюмі, але з того, як він лежить, я вже розумію, що він мертвий. Щоправда, верхньої половини тіла не видно, але ставлю доллар проти гривні, що Корбут мертвий.

Рудий застережливо притримує мене. Він теж поділяє мої думки щодо стану господаря, але ми ж чуємо, що в квартирі хтось є! І я хочу знати, хто — хоча це, можливо, й необережно. Але як ми вже тут, відступати не будемо. Ми просуваємось попід стіною і зазираємо до вітальні, де сиділи вчора. Ну, так і є. Корбутові хтось вистрілив просто в серце. А біля столу, що стоїть напроти вікна, порається така собі бабця-божа корова. Вона вдягнута в чорне пальто з потворним норковим коміром, в темний берет і повстяні боти. Бабця як бабця, такі по вулицях кубляться незліченними ордами. От тільки ця — особлива, тому що знаходиться саме в цьому місці в цей час. І вона методично робить обшук у столі Корбута. Мене аж пересмикує, коли я бачу, як діловито вона переглядає папери і складає їх окремою купкою. Ніякої вам паніки, нічого такого. Просто стара статечна жінка, що наводить лад у паперах. От тільки труп на підлозі геть псує враження. Так, тут вона не продумала, це зайва деталь інтер’єру.

Ось стара схилилась над трупом і обшукує його кишені, потім, вдоволено гмикнувши, повертається до своєї справи — вочевидь, знайшла те, що шукала. Вона відсуває верхню масивну кришку столу, о, та він із секретом! Ці старі спецслужбісти страшенно потайні. Може, вони й взагалі ніколи не перестають служити? Власне, Корбут мав вигляд цілком здорової людини, рухи його були легкими, а з якою спритністю він вішав нам лапшу на вуха, то Мюнхаузен відпочиває! От тільки ніяк не збагну, на якої холери це було йому потрібно.

Я далека від думки, що покійний Корбут вчора сказав нам все. Власне, останнім часом я так часто натикалась на подвійне дно в начебто пристойних на перший погляд людей, що тепер і на саму себе починаю дивитись з підозрою — а де ж моє подвійне дно?

Бабця порпається в столі, щось мацає. Її рухи ні гарячкові, ні невпевнені. Вона чудово орієнтується в ситуацї, чого про нас із Рудим не скажеш. Це ж треба! А якщо її трохи налякати? Або подратувати? Ну, просто чорт мене завжди під’южує.

— Щось шукаєте?

Не знаю, як це в неї вийшло, та реакція в бабці дивовижна. Вона викинула руку вперед — і куля вгвинтилась в стіну трохи не в сантиметрі від моєї голови. Оце так бабця! І хто мене за язика тяг? Ну, добре ж, я тебе зараз провчу. Я вже намацала важку скляну попільничку, і вона летить в голову старій горгоні. Отак, просто в диню.

— Ти її вбила. — Рудий вже опам’ятався. — Лізо, ти вбила її!

— Так, шкода. Попільничка була гарна.

— Не блазнюй.

— А чого ти чекав? Ця стара леді застрелила б нас обох. Чи ти вважаєш, що це в неї рогатка?

— Дивина. Пістолет з глушником. — Рудий відкидає його ногою в куток. — Хто б міг подумати! На вигляд — порядна стара жінка.

— І чому це вважається, що похилий вік гарантує порядність? Вадику, це дурня. Вбивця і в старості лишається вбивцею, а злодій — злодієм. Кому, як не тобі знати, що мало хто на старості переосмислює і щиро кається. Ні, горбатого могила виправить. І ось тобі наочний приклад. Ач, паскуда, лежить, хоч бери та ховай! А я впевнена, що це саме вона і вбила Корбута. Ми спізнились лише на кілька хвилин.

— А чим би ми зарадили?

— Ну, може, вона б нас посоромилась і не стала б убивати Корбута.

— Логічно. Та особисто я на це не дуже б розраховував. Вона б просто витратила на два набої більше, от і все.

— Ну, це ще ми б подивились! Цікаво, що вона тут шукала? А щось же шукала і майже знайшла. Подивимось?

Ми сідаємо навпочіпки біля трупа. Обличчя в жінки бліде, як у людини, що постійно сидить в приміщенні. Риси правильні, та загалом все якесь невиразне. Часом трапляються такі обличчя: все начебто на місці, правильні риси, все припасовано як слід, а от лице лишається сірим і не привертає погляду. Щоправда, такі безбарвні, позбавлені індивідуальності вивіски за допомогою макіяжу можна перетворювати як завгодно, настільки вони ніякі, як чистий аркуш паперу, та цій старій така процедура вже не допоможе.

— Вона жива. — Рудий мацає пульс. — Міцна в бабці макітра.

— Тим краще. Розпитаємо її.

Вона відкриває очі. Я думала, що очі в неї теж невиразні, та від її погляду мороз іде поза шкірою. Такі очі бувають у скажених собак — повні лютої злості на весь світ. Злість ця не має ніяких розумних причин, через те ще страшніша. А людина… людина іноді народжується така, з дефектом. І живе потім лише з одною метою: якомога більшій кількості людей завдати болю. Це Він, мабуть, на мить відвернувся — і в світ приходить отаке диво, без Його іскри в серці і без найменшого натяку на душу.

— Ви мені заплатите за це…

Вона цідить слова, наче розплавлений свинець. Голос її тихий, нагадує сичання змії. Та я тебе не боюсь, стара, бо ти програла. Я молода і гарна, я люблю життя, а ти животієш ненавистю, значить, сил любити в тебе немає. Ти слабша. Щоб ненавидіти, не треба великого розуму чи сили, а от любити… Знаєш, стара, я люблю оті клени за вікном, і сіре туманне небо, я люблю натовп на проспекті і чорну ріллю за містом. А ти цього не можеш. Ти — слабша, тому я переможу.

— Ну, і що ми тут шукаємо?

Вона лежить на підлозі, тож ми посідали поряд. Думаю, Корбут спостерігає за нами звідти, де він тепер, і тішиться з того, що бачить.

— Нічого не скажу.

— Рудий, дай мені її сумку. Там мають бути документи.

Вона робить рух, та я перехоплюю її суху руку. Ні, я молода і сильна, а ти — просто суха нікчемна бадилина. Я переможу, бо інакше і бути не може. Я, зрештою, завжди перемагаю. Я з дитинства засвоїла: якщо довго і вперто гнути свою лінію, все вийде.

Я розкриваю сумку. Звичайний набір: зіжмаканий старий гаманець з кількома гривнями, гребінець і люстерко. І пенсійне посвідчення. Оце так!

— Глянь, Рудий!

— Не може бути! Климковська Ольга Андріївна? Я гадав, вона давно померла!

— Я теж чомусь так думала.

— Звідки ви мене знаєте?

Вона вже сіла, спершись спиною об стіл. То ось яка ти, Ольго Андріївно? Мила бабця, нічого не скажеш. І мені здається, я тепер розумію дещо… Ця істота в принципі не здатна ні на що добре. Думаю, в дитинстві вона вішала котів і відривала лапки і крильця метеликам. Ну, народжуються іноді такі потвори, що тут казати? Буває. От тільки мені тепер трохи страшно. Гарну ж я маю спадковість.

— Звідки ви знаєте мене? — сичить, як гадюка, треба ж таке! Хуліганка, а не бабуся!

— Приємно познайомитись, люба бабусю. Чи ти мене не впізнала? Я — Еліза, твоя онука. Гарна зустріч, правда? Мені подобається.

Вона дивиться на мене так, наче побачила власну смерть. Обличчя її спочатку блідне, потім червоніє, йде плямами — еге, то ти не вмієш тримати себе в руках?

— Еліза?! Цього не може бути… Ні, ти схожа, схожа на неї, Любу… То це ти! Ти!

— Я, хто ж іще? От не знала, що ти продовжуєш вбивати, мила бабусю!

— Лізо, припини! Її зараз інсульт розіб’є.

— Мені буде шкода до сліз.

— Еліза! Ні, ти… тебе нема!

— Є. І навіть дуже є, проте це не твоя заслуга. Та сентиментальні родинні спогади залишимо на потім. Навіщо ти вбила Корбута і що тут шукала?

— Я нічого не можу тобі пояснити.

— Вважаєш мене ідіоткою? Ти прийшла сюди, вбила Корбута — от тільки не розумію, як такий стріляний горобець прогавив цей момент. Але він відчинив тобі, бо знав. І він з хвилини на хвилину чекав на нас. Власне, він сам умів про себе подбати, але чому не подбав? І ти нишпорила по шухлядах, щось винюхуючи. Колись, стара. Час про душу подумати.

— Мені треба до лікаря, голова болить.

— Нічого, ми вже тут. Що вирячилась? Ми і є лікарі, не чекала? Скажу тобі, аби ти пораділа: я навіть в тюрмі не була ні разу. Чого напизилась, як жаба на купині? Нічого з тобою не сталось, міцна в тебе макітра, цвяхи з неї гарні були б. Та мені вже набридли пусті балачки. Давай, розказуй.

— А як не розкажу? І що ти зробиш? Катуватимеш мене?

— Ну, тут в тебе більший досвід, тож просто уяви, що я зроблю з тобою.

— Ти не зможеш.

— Ще й як зможу. То моя матуся, твоя доня, була з тіста сирого. А я не така.

— Вона не була моєю дочкою.

— Навіть так?!

— Так. Я не могла мати дітей. Тому Василь прижив Любу з арештанткою, яку потім відпустили. Люба мені не була дочкою. І ти мені не онука.

— Гора з плечей впала, бо я вже думала: ану як заведу дітей, і якесь вдасться в тебе — виродком? Ти страшенно мене потішила. То розкажи мені, що ти тут шукала?

— Те, що я шукала, не має до вас стосунку.

— Он як! Цікаво. Та ти не соромся, розкажи. А ми вже вирішимо, як далі бути.

— Краще йдіть звідси обоє, — її лютий погляд зараз пропече дірку в стіні. — Ви даремно влізли в чужі справи.

— Ні, леді, так не піде. Вадику, наглянь за нашою поважною полонянкою, а я подивлюсь, що саме вона шукала?

Я піднімаюсь і йду до столу. Верхня частина масивної, на вигляд абсолютно цілісної кришки, відділена, а з ідеально полірованої поверхні під нею стримить невеличкий ключик. Можливо, саме цей ключик стара і шукала в кишенях трупа. Ну, що ж, мені теж цікаво.

Я повертаю ключик, лунає неголосний скрегіт і схованка відкривається. З дитинства мріяла знайти скарб. Ну, от, знаєте, щоб отак: відкрити скриньку, а там блискучі камінці і старовинні прикраси. І то не через гроші, а так, задля естетики. Страшенно полюбляю камінці. Та в цьому сховку нічого такого немає. Просто лежить газетна вирізка з якоїсь закордонної газети — і все. Сфотографовано чоловіка й жінку, під знімком — якийсь текст, не англійською. Може, то німецька. І що, заради цього вона вбила Корбута? Ні, не вірю. Треба пошукати ще. Може, в цього сховку теж є подвійне дно.

Я проводжу пальцями по гладенькій поверхні. Вона така блискуча і тепла на дотик — от колись уміли робити такі речі, дерево просто шовкове! Пальцям моїм приємно і тепло, от тільки тут… Так, в лівому кутку є невеличкий виступ чи сучок, не розумію. Але якщо його зрізати, то… Стоп. Не може того бути, щоб майстер лишив такий гандж. Та й виступ має округлу форму і зливається з поверхнею, його можна знайти тільки навпомацки. Або знаючи, що він там є. Ні, це зроблено навмисне. І я маю зрозуміти, як це працює. Стара, напевне, знає, та не скаже. Обійдусь без неї, багато честі — питати. От тільки темнувато. Але нараз виступ іде вниз — я натисла на нього ненароком.

— Що там, Лізо? — Рудий тримає нашу полонянку на підлозі.

— Власне, нічого тут немає… От, якийсь старий чорно-білий негатив, і все.

Я беру знахідку і йду до Рудого. Стара лежить просто під вікном, скупе світло ллється знадвору, але я спробую роздивитись, що там є.

— Віддай мені це. — Климковська сичить гадюкою. — Віддай, це не має для тебе ніякої цінності.

— Мені досить того, що воно є цінним для тебе.

— Ти, клята байстрючка, віддай!

— А ти…

Вона наразі вдарила мене ногою в груди, та Рудий вчепився в її руку. Нічогенька яга, ось дихну трохи — і вирву їй серце. А я все думала, чому вона занапастила свою доньку, аж он воно що! Люба була нагадуванням про жінку, з якою їй зрадив чоловік. І про те, що вона сама як жінка — порожнє місце, недієздатна.

Якийсь звук, вже знайомий, наче відкоркували пляшку шампанського — це хтось стріляє. Я піднімаю голову. В дверях стоїть високий ставний чоловік, вже літній. В руках в нього пістолет, такий самий, як той, що валяється в кутку. Ось цей. Якщо він поцілить в Рудого…

Та він поцілив не в Рудого. Він поцілив старій просто в лоба. Добряче стріляє дід. А тепер наша черга, я правильно зрозуміла?

— Вставай, Елізо.

Старий схиляється до мене і дає мені руку. Долоня його холодна і жорстка. Наші очі зустрічаються. Я поволі підводжусь. Чорт, стара негідниця добряче садонула мене. Рудий розстебнув мені гудзики і розглядає синець, що вже набіг.

— Нічого страшного, кістки цілі, груди не поранені. Якби трохи вище вдарила, в шию — тоді все, був би кінець.

Чоловік схиляється над вбитою, потім дивиться на Корбута, що лежить на підлозі. Я тихенько рухаюсь у напрямку покинутої в кутку зброї.

— Я не заподію тобі нічого лихого, Елізо. Зброя тобі не потрібна.

— Це ти так кажеш.

Я підбираю пістолет. Він незграбний і важкий, ні, не візьму його, він якийсь неоковирний і незручний.

— Хто ти такий?

— Я думав, ти здогадаєшся, — він жорстко, по-вовчому посміхається. — Я — твій дід, Елізо, Василь Олексійович Климковський.

На мене просто сиплються багатообіцяючі родичі. Це вже стає одноманітним. Ну хоч хтось нормальний є в моїй генеалогії, чи тільки вбивці, негідники і психопати?

— Ов-ва! І тепер ти удівець?

— Так. Питаєш, навіщо я її вбив? Я скажу тобі. Сьогодні я нарешті дізнався, хто винен у смерті моєї дочки. Тому я просто вбив убивцю.

Він швидко і вміло обшукує кімнату. Цікаво, а цей що шукає? Чи не той негатив, через який так лютилась його дружина? Але я йому його не покажу, це мій трофей. Якщо Корбут ховав його, то щось на ньому є цікаве.

— Що ти шукаєш?

— Я вже знайшов.

Він відчинив вікно і витягає з рами щось невеличке, схоже на цвях, тільки тонкий, з великою голівкою. Це що за манія? Новини в будівельних технологіях?

— І що це таке?

— Жучок. Хтось з даху сусіднього будинку вистрілив ним у раму. Цього досить, аби прослуховувати всю квартиру. Я знав, що він десь тут.

— Звідки?!

— Потім поясню. А зараз треба йти звідси. Вочевидь, вас обох чекали тут — і тому заздалегідь припасували жучка. Хтось знав, що ви прийдете сюди. Хтось прорахував вас і навіть знав, про що ви говоритимете. Хто б це міг бути?

— Я не знаю.

— Добре, розберемось. Ходімо.

— А трупи?

— Вони вже нікуди не поспішають.

Ну, це вже трохи занадто. Мила сімейка, ви не знаходите?

13

— Ось цю касету мені прислали сьогодні зранку. Ользі подзвонили, вона вийшла, в двері постукали, я відкрив — на порозі лежав пакуночок. Я прослухав касету і зробив деякі висновки.

Ми сидимо в невеличкій, стерильно чистій квартирі. В квартирі Корбута теж все отак сяяло. Мабуть, в господарів рильце було в пушку, раз наводили таку люту стерильність у помешканні. Компенсують, так би мовити, брудну совість.

На касеті записано нашу розмову з Корбутом. Все це настільки дивно, що я не знаю, що й думати.

— І ти не спитав у неї, чи це правда?

— Ти не дуже поштива до старших, так, Елізо?

— З якого дива? Вік не має ніякого стосунку до почуття поваги і сам собою повагу не гарантує. Є зовсім молоді люди, які гідні найбільшої поваги, є такі, що тільки йдуть в цьому напрямі — от як ми з Рудим, у нас все ще попереду. І від тебе ми відрізняємось тим, що ми ще можемо — чи не зможемо заслужити повагу, а от з тобою вже все ясно. І те, що я про тебе знаю, в мене особисто добрих почуттів не викликає, то про яку поштивість ідеться?

— Зрозуміло. Та ти не все знаєш…

— Потім вислухаю ще й твою версію. Можеш навіть збрехати, це нічого не додасть до мого світовідчуття.

Мені останнім часом так часто брехали, що я вже й себе підозрюю іноді — а чи я та, за кого себе маю?

— Спасибі й на цьому. — Климковський важко повертається і сідає до нас обличчям. — Знаєш, всі ці роки я знав, що ти десь є. І думав: ану, як з тебе вийшла злочинниця чи щось таке, як з більшості інтернатських дітей. Іноді уявляв, як зустрінусь із тобою і що скажу, а зараз бачу: що б я не сказав, ти все одно все для себе вже вирішила.

— Сентиментальний вступ вважатимемо завершеним.

— Ти не дуже добра, так, Елізо?

— З якої речі мені бути доброю до тебе? Хто ти мені такий?

— Так, звісно. Ну, що ж, я це заслужив… А нічого не спитав у Ольги тільки тому, що всі ці роки постійно підозрював, що занапастила Любу саме вона. І от сьогодні я прослухав запис і мої підозри підтвердилися. Тому я пішов за нею, зайшов і вбив її. Шкода, спізнився.

— Дуже мило з твого боку. От тільки в мене лишались питання…

— Повір, Ольга нічого б тобі не сказала.

— Рудий, ти поглянь, яке миле сімейство! Просто сама собі заздрю, що провела життя далеко від них. Ти мав рацію, мені пощастило. Скажи мені, старий, що твоя ненормальна дружина шукала в столі Корбута?

— Не знаю. Можливо, щось там було, що компроментувало її. Корбут мав на неї щось, і саме через це ми колись змушені були піти у відставку. Щось було в нього на Ольгу, щось таке, що вона аж синіла з переляку.

— Але ж ви — просто старі дурні! Що б там не було, то справи давні, строки давності всі скінчились!

— Не всі злочини мають строки давності. І в Корбута було щось таке на неї.

— Ну, і що б сталось, коли б це «щось» випливло зараз? Хто б став займатись справою столітньої давності?! Ви обоє — ніхто, старі негідники, та й усе. Кому ви потрібні?!

— Ти кажеш таке тому, що не знаєш всього. А система, в якій ми працювали, нікуди не зникла. І звідти ніхто остаточно не йде. І помилок там не пробачають, а вже злочинів і зрад — то й поготів.

— Я просто в захваті. Значить, таємні розстріли тисяч людей злочином не вважаються?

— Ти не розумієш. Тоді був такий час. Коли я потрапив до НКВС, мені було трохи більше двадцяти років. Зрозумій, мені й на думку не спадало, що всі ті люди здебільшого ні в чому не винні. Був такий масовий психоз: вороги, диверсанти, шпигуни, шкідники — всім нам втовкмачувалось, що ми оточені ворогами. І ворогом міг виявитись, хто завгодно. Потім СМЕРШ… Ми познайомились із Ольгою. Вона ніколи не розповідала про себе, а я не питав. Головне, вона глушила сумніви, що з’являлись у мене. Вона була… ну, просто як блискавка, вона не знала ні страху, ні сумнівів, ні жалю. Я тоді захоплювався нею. Ми одружились. Війна скінчилась. Тоді виявилось, що мені потрібне від жінки ще щось — ну, став старший, схотілось звичайного людського життя, затишку, тим більше, що вважав: країні послужив, маю право на якісь людські радощі. Та виявилось, що з Ольгою те неможливо. Вона продовжувала працювати, вона просто горіла роботою і того ж вимагала від мене. А коли виявилось, що вона не може мати дітей, я вирішив її покинути. Отоді єдиний раз я й бачив її розгубленою. Вона щиро не розуміла, що мене не влаштовує. Вона просто не вміла всього того, що називається життям, вона була нездатна ні на що звичайне. Такі, як вона, народжуються, щоб зійти на багаття, а не скніти на кухні. На жаль, Ользі вчасно не підвернулось підходяще багаття, тому вона з часом стала нестерпною.

— Коротше не можна? Набридли спогади.

— Так, звичайно. Ми тоді жили тут же, в Дніпропетровську. Саме тоді й познайомились із Корбутом. Вірніше, ми й до того стикались з ним, та тільки після війни стали співпрацювати. Потім він почав служити в КД Б, а до того служив у внутрішніх військах. От він і порадив нам: узяти заарештовану за незначною статтею, хай вона народить нам дитину, а її відпустимо — начебто за послугу.

— І що?

— То була молода дівчина, Оксана Вольська. Її заарештували, здається, за спекуляцію — самогон продавала, чи що. Чи й ні, я не вникав, нам її порадив Корбут. От вона і народила мені Любу. Тільки Ольга, щойно побачила дитину, зненавиділа її. Я зрозумів це одразу, тому віддав малу своїй матері. Я любив її, то було моє дитя. Я боявся, що Ольга щось заподіє дівчинці. Вже тоді мені часом здавалося, що Ольга психічно хвора.

— Чому ж не розлучився?

— Я не міг. Там, де ми працювали, розлучення було неможливим. Отож я продовжував жити з Ольгою. А щоб не викликати в неї люті, намагався ніяк не виказувати своєї любові до дочки. Тільки Ольга і так все бачила і лютилась страшенно. Моя мати благала мене покинути Ольгу, та я не міг… Я мав вдавати службові пориви, я жив з людиною, яка була моїм ворогом — о, я багато чому навчився, маючи ворога у власній хаті. Я навчився конспірації так, як ніхто. Ольга помічала все. Та я не думав, що вона знищить Любу. Цього я навіть від неї не чекав.

— Он як. То ти, бідолаха, білий і пухнастий, а все то вона, мегера, збиткувалася над тобою, нещасним?

— Може, це смішно, та мені було не до сміху.

— А хто доніс на Пастушука?

— Я мав це зробити. Той дурень був необережним вкрай, я мав це зробити, інакше Ольга зробила б це по-своєму і його б запроторили десь надовго. А так, вважай, відбувся переляком. Ми з Корбутом так повернули справу.

— Це ти так кажеш.

— Я розумію, що ти мені не віриш. Але це нічого не міняє, в мене немає жодної причини казати тобі неправду. Може, надто довго я носив це в собі. Мені вже вісімдесят чотири роки, Елізо. Я надто довго живу на світі. І, може, саме тому живу, що чекав, коли ти прийдеш і я все поясню тобі.

— Я зараз заплачу від розчулення.

— Як знаєш. Та іншої правди в мене нема.

— Як же сталось тоді, з Вернером?

— Господи, де він взявся на мою голову, той німчик?! Просив я Любу: будь обережна. Ольга скаженіла, коли бачила їх удвох. А коли справа зайшла так, що далі вже нікуди, вона поставила нас перед вибором: або все припиняється, або… Сама розумієш. Отож Клаус виїхав, Люба народила в Кременчуці і там-таки залишила тебе. От тільки Корбут чомусь заповзявся на Ольгу. І Люба почала навідувати тебе в будинку малюка — Корбут перевів тебе до Дніпропетровська. Ольга зовсім втратила людську подобу, скаженіла дедалі сильніше, і донесла на Любу. Її посадили. Корбут постійно ховав тебе, Ольга шукала. Мабуть, їй хотілося вбити тебе.

— А ти що робив?

— Я її на той час і сам боявся. Коли Люба вийшла з тюрми, попрохав Корбута, аби не казав, де ти. Та Люба забрала собі в голову, що має тебе знайти. Шукала, та даремно. Тоді вчинила дурницю — передала якомусь німцеві листа до Клауса. Ольга стежила за нею постійно, от і донесла. Я досі пам’ятаю її регіт, наче в ситого упиря. І коли Люба вбила себе…

— Як?

— Повісилась у камері. Я тоді написав декому, що Ольга божеволіє. Її перевіряли, та вона була надто хитра. Ми тоді вже не були у постійному складі, бо як Любу посадили вперше, Корбутові вдалось використати те, що в нього було на Ольгу, і нас «пішли» у відставку. Та все одно… Власне, в цій історії багато незрозумілого. І тепер вже пізно щось виправляти.

— Де поховали вашу дочку?

— Нам не віддали тіло.

— А та жінка, що народила її?

— Оксана Вольська? А до чого вона тут? Коли Люба народилась, її відпустили.

— І вона не хотіла бачити дитину?

— У неї ніхто не питав. Її просто відпустили. Правда, я потай від Ольги дав їй грошей, допоміг повернути житло, і з роботою…

— А чому вибрали саме її?

— Корбут привів її, сказав, що вона згодна. Власне, вона була так налякана арештом, що погодилась одразу. Вона була хорошою дівчиною. Я тоді навіть думав покинути Ольгу і жити з Оксаною. Та не міг…

— Чому?

— Боявся, весь час боявся. Все життя боявся Ольгу. Ви ж її бачили. Отака була завжди, змія змією. Під час війни здавалось, що так і треба, а потім… Все життя пішло котові під хвіст через ту відьму.

— Я плакатиму півгодини над твоєю тяжкою долею. Я ж знаю, чого саме ти боявся. Ти боявся, що вилетиш із КДБ, а разом з тим втратиш владу, грошики, спецобслуговування — вгадала? Ти боявся стати в чергу за маслом, як усі стояли. Ти боявся життя, бо ти звик, що система тебе робить недоторканим. Ти сам себе посадив у в’язницю і навіть єдину дочку не зміг захистити, так чіплявся за пайковий шоколад. Я щось неправильно зрозуміла?

Його обличчя зовсім сіре і тільки зараз я бачу, що він таки й направду геть старий. Схоже, що сьогоднішня ескапада позбавила його останніх сил. За інших обставин я б пожаліла його: старий, самотній і нещасний, зламаний чоловік. За інших обставин.

— Ти маєш право це мені казати. І ти, мабуть, все зрозуміла правильно. Як і я — ось уже кілька років. Тільки боявся вголос сказати, що запродав життя — своє, Любине, зрештою, й твоє — за підвищену пенсію й пільги. Хтозна…

— Маєш кепський вигляд. Серце? — Рудий лізе зі своїми лікарськими заморочками. — Де таблетки?

— У кухні, в коробці…

Рудий іде до кухні, а я лишаюсь. Мені нема чого сказати цьому дідові. Мені його не шкода. Це був його вибір. Таким він бачив світ. Цікаво тільки, чому Корбут не сказав мені правди? Чи це, може, любий дідусь казочку плете? Кляті параноїки, я вже заплуталась в їхніх брехнях.

— Дякую…

Він п’є ліки, а ми з Рудим стоїмо ні в сих, ні в тих. Власне, нас оточують привиди минулого і трупи старих негідників, а ситуація ще більше ускладнилась.

— Де взяли зброю?

— Дитино, в нас вона завжди була. І ми вміємо нею користуватись. — Климковський намагається всміхнутись, та це посмішка мерця. — Це добре, що ми зустрілись. Знаєш, ти дуже схожа на Любу. Тільки світла, а риси обличчя… зовсім такі. А Люба була схожа на свою матір, Оксану. Така сама невисока, чорнява, очі великі, темні… Візьми там, в столі, фотокартки в конверті.

Я відкриваю шухляду столу. Там якийсь дріб’язок, баночки з ліками. Де конверт?

— Тут немає.

— Задня стінка ящика рухається. Від Ольги ховав…

Як це, мабуть, страшно — прожити вік з патологічною садисткою і психопаткою. Все життя ховатись від неї з усім. Все життя жити поруч неї, дивитись в її зміїні очі і знати, що вона — твій найлютіший ворог. І спати з нею в одній квартирі, де є зброя і повно в кухні ножів. Жах!

— Знайшла.

— Гаразд, — старий зітхає. — Візьми їх. А ще отам, в конверті, знайдеш… лист. То Люба написала… тобі.

— Як це?

— Вона передала мені, перед останнім арештом. Просила, щоб обов’язково знайшов тебе і віддав.

— Чого ж ти не шукав?

— Тоді б Ольга теж тебе знайшла. Та доля, бач, по-своєму все вирішила.

— Дурень ти. Чому ти її так боявся?

— Треба було її давно вбити. Давно…

Дивні люди, ненормальні якісь. Усі питання вирішують так: вбити — не вбити. Вони нездатні до конструктивного діалогу. Може, й справді, психи?

— Я зараз викличу «швидку». — Рудий іде до телефону.

— Не треба. — Климковський піднімає руку. — Не треба нікого.

— Як ти дізнався, де Ольга? Надто вчасно з’явився, це підозріло.

— Я спізнився, старий став. А дізнався як? Ну, це ж просто, — він заходиться старечим кашлем. — Це було просто… Я прослухав касету, потім подумав, що Ользі дзвонили — хто б це міг бути? І хто прослуховував квартиру Корбута? Я зрозумів, що готується щось небезпечне.

— Якось дивно виходить.

— Їй хтось дзвонив… Вона зібралась і пішла, а я за нею. Я… вмію стежити, та… вже старий. І я знав, що щось готується — хтось слідкував за вами. Мішенню був не Корбут, і не Ольга, а саме ти. Я поспішав, як міг… і ледве встиг, хоч тебе… захистив від неї. Ти ж… моя онука, хочеш ти цього чи ні.

— Скажи, а чому саме я?! Кому все це треба?

— Ти… дочка Клауса.

— Ну то й що?

— То через нього…

Старий знесилено відкидає голову. Якщо він зараз склеїть ласти, я обіллю його чорнилом. Він щось знає.

— Що саме?! Що ти маєш на увазі?

— Заповіт Клауса… Ти — його єдина дитина, він…

Його очі скляніють. Так, іще один труп. Вони просто сиплються на мене, як опале листя. Ну чому мені так не таланить?

— Треба йти звідси. — Рудий прикриває очі старого. — Треба поїхати в спокійне місце і трохи подумати, що ми знаємо і що робити далі.

— Тоді ходімо.

Ми обережно виходимо з квартири, лишивши двері трохи прочиненими — аби Климковського швидше знайшли. А ми зараз хутенько вшиємося, бракувало тільки цікавих сусідів. Та зараз день, всі на роботі. Ну, майже всі, бо он хтось піднімається сходами. Добре, спробуємо якось замаскуватись. Ми вклякаємо в поцілунку, вдаючи закоханих. Рудий добряче це вміє, та я не ведусь, хай як сам собі хоче, в мене з цього приводу є власні думки.

До квартири підходить чоловік. На ньому темна куртка і джинси, він якийсь напружений. Я бачу тільки його спину, та це нічого не значить, бо його я впізнаю з тисячі інших. Ну, так, оце зустріч!

Він піднімає руку, аби натиснути на дзвінок, потім бачить прочинені двері — там справді не зачинено, красунчику, але краще не ходи. Та він заходить в квартиру. Що ж, така, мабуть, наша доля — слідкувати за тими, хто грабує трупи. Та зараз ми до квартири не підемо. Хай він там порпається, а ми прослідкуємо потім, куди він піде і що робитиме.

— Ти впізнав його?

— Так. Що він тут робить?

— Не знаю, та думаю, ми зараз дізнаємось.

Ми тихо сидимо на сходах. Ось він вийшов з квартири, ось спускається вниз. Ми й собі починаємо міряти сходи. Нічого, хлопче, ти від нас не втечеш. Може, ми тебе перехитруємо? Ми трохи почекаємо в під’їзді, а потім — назирці, за тобою.

Він виходить з під’їзду і йде вулицею. Ти що, любий, ходиш пішки? Мабуть, колісниця зламалась, розумію. Раптом з-за рогу, вереснувши гальмами, вилетіла машина. Якась жовта, дикий колір скаженого соняха. Гей, обережно!

Та вже пізно. Такий звук, наче горох розсипався, — це хтось без обличчя висунувся з вікна машини і поводить навколо чорним оком автомата. Наш поводир упав із розпанаханою грудною кліткою — тільки клапті полетіли. Мабуть, ще живий, та помре з хвилини на хвилину. А жовта машина вже зникла, тож ми біжимо до пораненого.

На мене дивляться сповнені болю очі Стася. Я нічого, нічого не можу вдіяти, життя витікає з нього, спливає на асфальт. Не треба, Стасю, не йди, в нас із тобою ще є справи.

— До Огієнка… подзвони, скажи… я не знайшов… він усе пояснить.

— Зараз буде «швидка». Рудий викликав.

— Не встигну…

— Встигнеш і виживеш. А я тобі потім всі зуби повириваю за ту паскудну гру, що ти затіяв зі мною. Гей, ти, чуєш? Не смій помирати! Не смій, сучий сину, чуєш?!

Він чіпляється за життя з останніх сил. Очі його темніють, рука стискає мою долоню і мені нараз здається, що поки я отак тримаю його, він житиме.

— Я тримаю тебе, не помирай, чуєш? Я потім навіть пересплю з тобою, тільки не помирай!

— Лізо…

— Мовчи, тобі не можна…

— Огієнко тобі все… пояснить.

У нього прострелено легені і він пускає криваві бульбашки, та мені здається, що він може вижити, в нього є шанс. Ось уже медики летять з носилками.

— На носилки, швидко!

Він тримає мою долоню і я не забираю її. Я знаю, іноді це допомагає. Тримається людина за когось — і тримається в ній життя. Візьми трохи мого, сучий ти сину, тільки не здихай отак, це… погана ідея.

Ось прийомний покій, знайома до болю картина. Його роздягають і везуть коридором, а я йду поруч. Лікарі — люди забобонні і теж знають, що іноді можна отак… тримати.

— Лізо…

— Мовчи, Стасику.

— Я… на порозі, пам’ятаєш? Пробач… мені за те…

— Вже пробачила. Та якщо помреш — не пробачу ніколи. Я… я не хочу без тебе, чуєш? Не помирай, тримайся.

Наче мої вмовляння щось важать… Наче смерть відступиться. Від Ірки ж не відступилась? То, може, хоч Стася лишить. Не можна отак — всіх забирати в мене.

— Лізо…

— Далі ми самі.

Молодий втомлений лікар розтискає мої пальці.

— Він…

— Може, виживе. Одразу привезли, є шанс. Здоровий організм.

Я йду назад довгим коридором з таким рідним лікарняним запахом. Я розумію, чому Рудий став саме хірургом. Та я сама б не зважилась, ні за які гроші, а вже за такий дріб’язок, що платять Рудому за його каторжну працю, — то й поготів.

— Як він?

— Поки що живий.

— Тоді їдьмо звідси, поки нас міліція не надибала.

Сутінки впали на місто, з ними з’явився й туман. Ліхтарі мляво жовтіють посеред сірої в’язкої мряки. Стась виживе, має вижити, якщо не помер одразу. Господи, як мені зараз хочеться їсти!

— Почекай у машині.

— Ти куди, Вадику?

— Не бійся. Просто ось «Мак-Дональдз», наберу якоїсь їжі. Ти ж голодна, як два вовки, і я небезпідставно побоююсь за своє життя.

— Тебе я не стану їсти нізащо, не хочу отруїтись.

Він іде до ресторану з яскравою літерою «М» на фасаді, а я дивлюсь, як навколо товпляться будинки, наливаються світлом вікна. Скрізь одне й те саме — люди за вікнами, так нас багато, а от домовлятись між собою ми не вміємо.

— Поїхали, тримай пакунки.

З пакунків смачно пахне, вони гарячі і приємно важкі. Саме те, що треба. Отак розгортаєш обгортку, а там чізбургер, такий рум’яний, з кетчупом, та ще як запити кока-колою…

— Лізо, припини медитацію, слиною вдавишся.

— А ти змовчати ніяк не міг!

— Та хіба можна змовчати, коли ти обіймаєш пакунки, як віднайдений скарб. Зараз приїдемо, помиємо руки… Ну, що, мені тебе вчити?

Він має рацію. На нас мільярди мікробів. От тільки їсти дуже хочеться.

14

— Припини.

Рудий дивиться на мене, як на тяжкохвору. Що таке? Я ж не б’юся в істериці, хоча й могла б, бо отут, посеред цього міста захлинається кров’ю Стась. Наш Стась. Та я мовчу, то чого Рудому треба?

— Ти їси вже четвертий чізбургер.

— А тобі шкода? Я голодна.

— Ти знервована, а шлунок у тебе завжди крайній. Досить запихатися. Я думаю, він житиме. Хоча, звичайно…

— Не треба їздити мені по вухах, я й сама все розумію.

— Тоді припини знущання над своїм шлунком. Ти не голодна.

Я відкладаю недоїдений чізбургер. Найбільше мені зараз хочеться… навіть не знаю… може, вийти надвір і бігти, бігти темними вулицями кудись у ніч, бігти до повної знемоги, бігти і не думати, ні про що не думати — ні про Стася, ні про той жах, посеред якого я чомусь опинилась. Чому?!

— Що робитимем?

— Гадаю, варто поговорити з тим типом, Огієнком. — Рудий прибирає зі столу. — Але це — завтра, чуєш? А сьогодні ти спатимеш, хочеш ти того чи ні.

— Дай мені конверт з фотокартками. Цікаво, що шукав там Стась?

— Не знаю. На ось. Боже, Лізо, ти знову завела смітник у сумці?

Так, я люблю великі сумки, та є одна маленька проблема: з часом в них справді заводиться смітник. І я тоді беру, витрушую все на підлогу і починаю розбирати. І після такого генерального прибирання, як правило, сумка добряче худне. Я вільно знаходжу в ній ключі і помаду. Та проходить час — і все повторюється. І все б нічого, та Рудий мене вже з’їв за це. Він вважає, що смітник у сумці — ознака неорганізованості. Хай так, та ми живемо у вільній країні і кожен має право носити в сумці фантики від цукерок, лушпиння від апельсинів тощо.

— І оце теж?

Чорт, я зовсім забула про револьвер, який дав мені Стась. Він спокійнісінько лежав собі під шаром фантиків з-під грильяжу, а Рудий його розкопав і тепер задоволений, як бабуїн у весільний сезон.

— Припини порпатись у моїй сумці. Я завтра наведу там лад.

— Я обов’язково нагадаю тобі.

— Ти страшенний зануда, знаєш?

— А ти…

— Краще мовчи.

Я відкриваю конверт і висипаю його вміст на стіл. Так, старий негідник недарма ховав це від своєї лютої дружини, якщо, звичайно, прийняти його сповідь за правду. Ось фотографія маленької милої дівчинки. Чорні, туго заплетені кіски, сукенка в горошок — фотографія чорно-біла, стоїть дата — 1955 рік. Тут Любі Климковській шість років. А ось кілька інших фотографій — школярка, а оце вже — майже доросла дівчина. Всі вони мали рацію, Люба була милою дівчинкою, і дуже гарненькою.

— Ти — просто її копія, тільки іншого кольору. — Рудий зазирає мені через плече. — І ще вона була маленька і субтильна, а ти — висока, міцна і, вибач, схильна до повноти.

— Негідник!

— Ти просто незрівнянна, а в моїх очах — сама досконалість. Але факт лишається фактом. Де я бачив таке обличчя? А десь бачив, і зовсім недавно!

— Дурниці. Де ти міг її бачити? Вона ж померла, давно. Глянь, що це?

— Метрика. Схоже, в тебе дві метрики.

Так, схоже на те. Бо в цій, що я зараз тримаю, вказані батьки: Любов Василівна Климковська і Вернер Клаус-Отто. Ім’я по батькові звучить доволі дико. То мене було зареєстровано вперше в Кременчуці? З огляду на дати — так і є. Значить, оце і є той документ, що засвідчує батьківство Клауса? Але як їй вдалося це зробити? Я навіть не уявляю. Можливо, саме це шукав Стась? Але навіщо?

— Я десь бачив, бачив це обличчя.

Рудого перемкнуло, я вже знаю, як це з ним буває. Ну де ти, друже, міг бачити обличчя Люби Климковської, якщо навіть я його побачила оце щойно? Та Рудий вперся, як мул, і тепер шукає в темній кімнаті чорного кота. А це важко, бо його там нема.

— Згадав!

Та невже? Господи, яке ще нове відкриття заплутає далі цю й без того безнадійно заплутану справу?

— Ось, дивись сюди. Це та газетна вирізка, що ти взяла в схованці покійного Корбута.

Дійсно, Рудий таки має рацію, визнаю. Жінка й чоловік зняті обоє у вечірньому вбранні. Жінка має пишну зачіску, та я вмію бачити головне, обминаючи деталі. Жінка з газети схожа на Любу Климковську як… як близнюк.

— Там щось написано, під фотографією?

— Написано, та не для нас, — я роздратовано кидаю вирізку на стіл. — Ми з тобою вчили англійську, а тут, схоже, німецька. Я ще тоді подумала, що вирізка з іноземної газети. Папір, якість знімка… Я не знаю, що все це означає.

— Старий казав, що їм не віддали тіло для поховання. То, може, твоя мати жива?

— І що? Через стільки років її стало тривожити моє існування? Чи якось заважати? Притягнуто за вуха.

— Згоден. Глянь, я все ж прочитав! Все-таки ім’я можна розібрати. Це Клаус-Отто Вернер і Анна Вернер. Ну, поглянь сама.

Дійсно, якби я не була така роздратована, то й сама б це побачила. Що ж, тепер я знаю, від кого успадкувала гренадерський зріст і схильність до повноти. Клаус, схоже, не боровся з зайвою вагою. І пузо його не обходило — власне, як і більшість чоловіків. Вони можуть дозволити собі лисину, несвіжі шкарпетки і барило на місці талії, а від жінки вимагають форм Кейт Мосс. Звичайний чоловічий шовінізм на генетичному рівні. Якщо в мене колись з’явиться таке пузо, я накладу на себе руки, про лисину взагалі мовчу.

Щоправда, Клаус не був лисим. Навпаки, його волосся кольору стиглої пшениці гарно вкладене, а очі світлі, як у мене. Нічого не ворухнулось у моїй душі від думки про те, що оце я бачу свого біологічного батька, якого нещодавно вбили. Що мені до нього? Вбили — і вбили, щодня когось вбивають. А міліція ловить убивць і сажає їх на шию платників податків. А я от думаю: навіщо в лабораторіях роблять досліди над кроликами, що винні ті милі пухнастики? Хай би віддавали на ці спасенні справи саме вбивць, нема чого годувати їх довіку, хай користь приносять. Я б випробовувала на них нові препарати і прищеплювала віруси. Негуманно, кажете? Соплі утріть, панове гуманісти, і погляньте на статистику тяжких злочинів. Просто кожен розсусолює про гуманність доти, доки його самого не торкнеться лихо.

— Лізо, в тебе зараз обличчя, як у леді Макбет.

— Я думаю про випробування нових ліків.

— Чудове пояснення.

Рудий мене не зрозуміє, він ідеаліст і вважає, що з кожною мислячою істотою можна домовитись. Біда в тому, що він не розуміє однієї простої речі: біологічна приналежність до роду homo sapiens не гарантує здатності до процесу мислення. Іноді трапляються такі екземпляри, що порівняно з ними кролики — просто титани думки.

— Що там іще, давай глянемо. — Рудий перекладає папери. — Лізо, не спи.

— Я не сплю. Просто думаю.

Я думаю про те, куди поділась дівчинка з цих фотографій. Вона була колись, точно була — бо ось тут сиджу я, єдине підтвердження її буття. Я довгі роки ненавиділа її за зраду, та тепер це не здається мені таким безперечним. Тільки що з того? Вже пізно. Нам так і не довелось зустрітись, щоб з’ясувати стосунки.

— Лізо, це, здається, тобі… лист.

Так, це лист. Потертий клаптик паперу, якогось неякісного, сірого, а на ньому нерівним, нервовим почерком — лист. Краще б я його не читала. Краще б моя казка про загублену принцесу і далі пурхала під хмарами.

«Моя маленька дівчинко! Чи ти вже велика — я не знаю, та для мене ти маленька. Я навіть не знаю, яка ти зараз, і ніколи не дізнаюсь. Я пишу цей лист поспіхом, хоч поспішати в такій справі й не можна, та так склалось. Я тільки хочу сказати, що з першої хвилини і до останнього свого подиху я думаю про тебе, моя маленька Елізо. Я так люблю тебе, що від того боляче в грудях. Я тільки надіюсь, що чужі люди жаліють тебе, що ти не зазнаєш у житті того болю, якого довелося зазнати мені. Не проклинай мене, якщо можеш — якби моя на те воля, я б ніколи не лишила тебе поміж чужих людей, та мусила. Я щосекунди молю Бога, щоб послав тобі щастя, щоб уберіг тебе від ворожого ока. Я так хочу, щоб ти була щасливою, моя рідна. Може, моя молитва збереже тебе, бо я не змогла. Прости мені, та я не зуміла захистити тебе, не стало сил. Твоя мати, Любов Климковська».

Може, то твоя молитва, Любов Климовська, зберегла мене, хтозна? Я завжди знала, що щаслива, мені таланило — наскільки може таланити нічиїй дитині. Може, це тому, що вона молилась про мене? Я не знаю, а Він мовчить. Дивно Ти граєшся з нами. Чи Тобі весело примушувати нас страждати, чи Ти щось маєш на увазі, посилаючи нам усе це? Мабуть, колись я збагну, а може, й ніколи.

— Як ти думаєш, вона знала, що Ольга — не її мати?

— Не знаю, Вадику. Та схоже, що знала. Тільки це нічого не змінило. Завтра поїдемо дзвонити Огієнкові.

— Куди, в рейку?

— Він дав мені свою візитку. Там є контактний телефон.

— Гаразд. А тепер спати.

Я не можу спати. Та й зовсім не хочу спати. Ось тільки вода в ванній така тепла, така лагідна — душ працює непогано, я тут вдень все залила «Доместосом», пахне хлоркою. Як там Стась? Чи живий іще? Я хочу, аби він вижив. Це несправедливо, отак померти, на півдорозі. Я не вірю, що він народився тільки для того, щоб отак померти. Досить з нас Ірки і Кирпи.

— Лізо!

То Рудий щось від мене хоче, тільки дарма, мені ліньки озиватись, друже, а думки колють у голову, як розпечені цвяхи.

Я відчуваю, як Рудий витягає мене з води. В моє тіло увійшла якась млявість і заціпеніння, наче мене накачали транквілізатором. Я сплю і не сплю, дивний стан. Гей, а обережніше не можна? Так смикнув мене за руку, що аж в голові запекло…

— Значить, оце і є гніздечко для гріховних утіх?

Цей голос мені знайомий, та розплющувати очі не хочеться.

— Так, ми вирішили, що в таких квартирах нас буде важко знайти. — Рудий чомусь виправдовується. Чого б це? Навіть якби вищезазначені гріховні утіхи і мали місце, то це нікого не стосується, в нас вільна країна.

— Що ж, слушно. Лізо, ви вже прокинулись.

— Той що? — я навіть очей не розплющила.

Йди до біса, я тебе сюди не кликала. До того ж я не солдат, щоб отак з доброго дива підхоплюватись з місця. Ні, ранком я люблю трохи полежати, і не варто псувати мені задоволення, бо тоді моє роздратування вийде з берегів і мало нікому не здасться.

— Може, приєднаєтесь до нас?

— Ні.

— Ні? Але чому?

— Тому, що так мені хочеться.

— О, боже, жінки! Ну, скажіть, пане Яцуба, навіщо Бог створив жінок? Аби щохвилини нагадувати нам про те, що світ — недосконале місце.

— Лейтенанте Огієнко, ви просто шовініст. Якби Він не створив жінок, нещасний Адам досі сидів би під якимось кущем у своєму натуральному вигляді — з сумом в очах і тугою в серці. А на руках би мав от-такенні мозолі.

— У раю, зазначте. Він би досі сидів у раю!

— Він би сидів, звичайно. Та нам що було б з того? Нас з вами б не було, навіть гіпотетично.

— Краще не сперечайтесь з нею, лейтенанте. Марна справа.

Та я вже прокинулась остаточно. Звичайно, присутність лейтенанта мене зовсім не здивувала. Поки я спала, Рудий знайшов у моєму записникові його візитку, подзвонив і двоє негідників про все домовились. Рудий довірливий, як дитина. А от я не вірю цьому типові, так само, як не вірю Стасеві. Хай там як, але я все одно підозрюю, що вони обоє заповзялися пошити нас в дурні.

Вони сидять на кухні і п’ють каву. Чого від них іще можна чекати? Чоловіки — це, власне кажучи, діагноз. Над нами свистять кулі, навколо нас так і сиплються трупи, нам брешуть всі, кому тільки не ліньки, істина, як і перше, все ще десь там, а ці двоє — милуйтеся, пані та панове, — сидять і п’ють каву.

— Ти снідатимеш? — Рудий винувато позирає на мене.

— Здурів? Їсти зранку?

— А коли ще можна снідати? — а тебе, хлопче, ніхто ні про що поки не питає, отож не втручайся.

— Я купив кока-коли.

— Налий. Піду, перевдягнусь.

Я не терплю, коли мене відверто розглядають, а Огієнко саме це робить. У мене є ціла купа комплексів щодо моєї зовнішності. Я розумію, що вже час їх і позбутися, та ніяк не можу цього зробити, бо схуднути до розмірів Кейт Мосс мені жодного разу так і не вдалося.

— У неї досить кепський характер. — Огієнко вирішив подратувати Рудого? Даремно.

— Власне, тільки в холодні пори року. І тільки зранку.

— Послухайте, Вадиме, я щиро симпатизую вам обом, та ваше довготерпіння мене вражає. Не можна дозволяти жінці сідати вам на голову. Я згоден, вона гарна і розумна, та вона ж нестерпна!

— Ви зовсім нічого про неї не знаєте.

— Те саме казав мені й ваш друг, Стас Дорошенко. Варто було торкнутися цієї теми, він ставав дибки. А по-моєму, вона просто примхлива і дратівлива жіночка, яку ви обоє посадили собі на голову.

— Тим-то ви так витріщаєтесь на неї!

— Чорт, я не думав, що це помітно. — Огієнко, схоже, приходить до тями, Рудий добре вміє охолодити гарячу голову. — Добре, визнаю, вона мене… бентежить. Але це природно!

— Залишимо цю тему. Ходімо до кімнати, треба поговорити. І не дратуйте без потреби Лізу, їй останнім часом і так дісталося.

— Згоден, так воно і є.

Якщо ми сьогодні не купимо щось із одягу, я вибухну. Терпіти не можу вдягати щодня одне й те саме, навіть випране. Отже, треба подивитись, що в нас із фінансами і прикупити одягу. Щось я мала сьогодні зробити… А, звичайно ж, я мала навести лад у своїй сумці. Якщо я цього не зроблю, Рудий мене заклює. Та мене, власне, теж дратує факт, що я ношу за собою купу непотрібу, місце якому — на смітнику.

Я сідаю на підлогу і витрушую вміст своєї сумки на розстелені газети. Боже, ну як таке трапляється? Може, перейти на менші сумки? Ні, вони мене дратують. Я з ними почуваюсь голою, наче забула годинника взяти. Що ж, почнемо. Лушпиння і фантики одразу вбік, це однозначно сміття. Ось, знайшлась моя помада від Revlon, яку я купила не так давно і вважала загубленою. І ключ від шафки на роботі… чорт, я вже замовила новий, бо цей теж загубила, а він ось де. І оці телефонні картки — я щоразу купувала нові, бо не могла знайти старі. Прокляття, Рудий має рацію, я страшенно неорганізована. А оце…

Це — портмоне з хорошої шкіри. Чорна поверхня вигнула боки, щось там, всередині, є. Де я його взяла? Це не моє. Я що, починаю страждати на клептоманію? А, згадала, згадала! Це ж Деберцова калитка, він заплатив мені за постій в моїй шафі. І за транспортування. Я тоді подумала, що гроші йому вже навряд чи знадобляться. І що я з цього маю? Непогано. По одяг ми таки підемо. Тут біля трьох тисяч доларів і стільки ж — гривнями. Дивно, навіщо людина тягала з собою такі шалені гроші? Ось кілька візиток, звичайно ж, адвокатів і масажного салону. Бідні повії, що мусили обслуговувати його. Він був якийсь… брудний, чи що? Так. Він був брудний. В нього були брудні думки, брудні очі і зуби з карієсом. Він був огидний і єдине, що в ньому є хорошого, це те, що його хтось вбив і він тепер мертвий. Тільки не треба було лишати труп між моїми літніми сукнями, тепер їх доведеться знову випрати. І це б нічого, та прасувати для мене просто нестерпно.

Я відкидаю портмоне на купу фантиків — піде в сміття, де ще подіти таку штуку? Гроші осюди, до моїх. Я їх заробила, тягнучи труп вулицею — а в мене було тоді мокре волосся, я могла застудитися! Ну, в кращому випадку, мене б зупинив патруль, та я ризикувала застудитись — ці гроші я заробила. І, до того ж, позбулась новісінького віника, бо ліньки було повертатись в квартиру і ставити його на місце, та й часу було обмаль.

А це та клята ручка. Гарна золота ручка з якимись блискучими камінцями, з вензелями і кнопкою. Красива штука, та я привласнила її, а от цього б мені не хотілося. Одна справа — взяти гаманець у мертвого Деберца, інша — привласнити річ ще живого Андрія. Може, з моральної точки зору це хистка позиція, пограбування трупа ще огидніше, ніж просто пограбування, однак я вже заплуталась у цих етичних екзерсисах. Та ручку я йому таки віддам, щойно зустріну. А поки що хай полежить отут, вона така гарна, я люблю гарні дрібнички.

А ось у кишеньці сумки негатив, що я дістала із схованки Корбута. Цікаво — звідки Ольга знала про сховок? І як це старий змій так схибив і дозволив себе вбити? Може, втратив пильність, може, не чекав від неї, хоча саме від неї й треба було чекати такого, я пам’ятаю її очі — психопатка якась. Жити з такою істотою під одним дахом просто збочення. Та Климковський і був таким, як і багато хто з його сучасників. Жити з людиною, яка щохвилини продає тебе, доносить — не знаю, заради чого можна таке терпіти. Може, то просто був такий час? Та наш Старий має рацію, час такий, які люди, як вони бачать світ. А те покоління бачило світ крізь грати — або крізь приціл. Отакий поділ, що поробиш? Цікаво, що на цьому негативі? Треба зробити фотографію, може, щось проясниться. Мабуть, цей негатив — саме той компромат, що мав Корбут на психопатку Климковську. Може, вона там сфотографована з самим Гітлером? Ну, ніяк не менше, раз вона так боялась, що справа випливе — навіть через стільки років.

— Цікаво, чому ви одразу не викидаєте фантики в урну?

Я так захопилась, що не почула, як вони увійшли. Огієнко вдягнений в джинси і светр, а його очі розглядають мене якось особливо безсоромно. Хлопче, прибери свій погляд, він мені не до вподоби.

— Тому, що інколи поряд її не виявляється. От і доводиться класти в сумку.

— Ясно, — він сідає біля мене навпочіпки. — Скажіть мені, Лізо, це стараннями вашого незрівнянного генія труп Деберца опинився неподалік од смітника на вашій вулиці? Навіщо ви його туди притягли?

— Не знаю, про що ви говорите.

— Он як! Позиція не нова. Його черевик знайдено у вашій шафі.

Чорт! Як я могла це пропустити? Чи… Е, ні, хлопче, мене так не купиш. Я точно пам’ятаю, що він був взутий, коли я його… Он воно що, ти хочеш, аби я заперечила і тоді ти поставиш слушне питання: а звідки я знаю про черевик?

— Уявлення не маю. Я не була вдома доволі довго. Знаєте, ми у відпустці. А що ви шукали в моїй шафі?

Він сказав про черевик у шафі. Це або збіг, або він точно знає, де знаходився труп до того, як я його перетягла. Він знає, знає, може, навіть сам і пришив Деберца, негідник. А тепер стоїть отут, мовби й не він, і заманює мене в пастку. Ні, хлопче, забудь про це. Ми, нічиї діти, не всі виросли вовками, та довіряємо лише один одному, а ти — чужий. Те, що казав Стась, то одне, а ти — інша справа, і слухаю я тебе по-іншому.

— То якого чорта ви порпались у моїй шафі, лейтенанте?

— Забудьте про це. Вибачте, дурна звичка виводити людей з рівноваги.

— І як, це вам вдається?

— Здебільшого. Коли людина нервується, то втрачає пильність. Та тільки не ви, так, Лізо? Ви й самі залюбки дратуєте людей? Просто так, з любові до мистецтва. І наскільки я зрозумів, відточили майстерність настільки, що за лічені хвилини у вас сказиться навіть голуб.

— Мені набридла ця дурна розмова.

— Так, Олесю, нам треба поговорити. — Рудий сідає поруч. — Тож я вас прошу, не будемо сваритися. Мені здається, ви повинні нам багато дечого пояснити.

— Так. — Огієнко сідає поряд з нами, на підлогу. — Я згоден, нам час з’ясувати стосунки. Тому я відповім на ваші запитання якомога відвертіше. А тоді ми просто зведемо в систему наші відкриття.

15

Якби зараз на землю впала комета чи було б винайдено новітній еліксир, що робить зуби навічно міцними і здоровими, я цього напевне й не помітила б. Ну, скажіть мені, яка має бути реакція в людини, що зненацька дізнається про… Власне, варто про все по черзі.

— Отже, ви попрацювали краще, ніж кілька професіоналів. — Огієнко з повагою дивиться на нас. — Безперечно, ваша тека з документами безцінна, молодець ваш Старий. Коли ми приблизно місяць тому кинулись збирати ці документи, то виявилось, що вся інформація, яка стосується вихованки Елізи Климковської, зникла майже повністю. Ми розпитували, та молоді працівники не знали потрібного, а старі прикидались маразматиками. Я повинен був здогадатися… та не здогадався, мені таке й на думку не спало. З досвіду знаю, що інтернати — не те місце, де між людьми встановлюються родинні стосунки, та ваш був винятком.

— Так. — Рудий страшенно гордий, а я не вірю цій оді, все ти знав, сучий сину. — Ми й справді стали родиною.

— Отож. Як я зрозумів, тут, у Дніпропетровську, ви знайшли всіх вказаних персонажів і за короткий час живих свідків не лишилося?

— Ми їх не вбивали, — бракувало лише звинувачення у вбивстві. — Вони самі винищили один одного, вони ж всі були ненормальні.

— Припускаю. Тоді зустрічне питання: хто вбив полковника Корбута? Так, він вийшов у відставку полковником, проте не афішував цей факт. Отже, хто його вбив? Ольга Климковська?

— Ми застали її біля трупа. Ми навіть чули, як вона заходила в квартиру, і я гадаю, саме вона і застрелила Корбута. А от хто прослуховував квартиру Корбута, хто прислав касету старому Климковському? Хто дзвонив Ользі? І що вона хотіла знайти в квартирі Корбута? І навіщо взагалі було влаштовувати таку складну інтригу? Чим складніший план, тим більше ризику, що щось піде не так.

— Це питання. — Огієнко немовби випадково кладе руку на моє плече. — І що ви думаєте?

— Я думаю, що вам варто забрати свою руку назад, доки я не видряпала вам очей, лейтенанте. Отак, розумний хлопчик. А щодо того, хто б це міг бути, то ми гадали вже і вирішили: в цій справі є ще й третя зацікавлена сторона. Хтось страшенно хоче спекатись мене, але вбити власними руками не може. Наче табу в них таке, чи що. Поки справа має саме такий вигляд.

— Гаряче.

— То давайте, Олесю, не тягніть, випустіть з мішка всіх котів, всіх до одного.

— Слушно. Та от саме всіх до одного, як ви кажете, котів, у мене й немає. Власне, тому я тут. Разом ми знайдемо істину. З чого почалась для вас ця історія? Лізо, будь ласка, розкажіть мені. Я знаю, ви мені не довіряєте, але ви ж зараз нічим не ризикуєте.

— Так, можливо. Отже, все почалося з того, що мені закортіло пройтись пішки від зупинки Іванова, повз Уральські казарми — аж до проспекту, вздовж дороги. Був гарний вечір, і на Зеленому Яру палили листя. Якби йшов дощ, я б сіла в автобус — і нічого б цього не сталось. Вадику, ти мав рацію, дим від спаленого листя страшенно шкідливий. Дивись, що трапилось!

— Лізо, припини.

— Ні, це ж правда! Все почалось тоді, коли мені під ноги випав чоловік із синцем на місці обличчя. Зв’язаний, в дорогому костюмі. І я не придумала нічого кращого, як притягти його до себе додому і послати Рудому сигнал SOS. А за кілька днів по тому вбили Сашка. Я досі не розумію, кому завадив п’яниця. Але саме після того вбивства ви й намалювались у моєму житті, лейтенанте Огієнко. Милий збіг, адже ви зовсім не з міліції, туди мене жодного разу не викликали.

— Слушно.

— Так, та це не моя заслуга. То Корбут ткнув нас носом в очевидне. Мені процедура невідома, то я все сприйняла як належне, а от Корбут одразу збагнув, що до чого. Він був хитрий старий лис. І мені таки цікаво, в чиїй грі він виступив фланговим пішаком?

— З’ясуємо, почекайте. — Огієнко розглядає мої ноги як щось цілком для себе нове. — Далі?

— А далі я зустріла Ірку. Я часто бачила її там, на проспекті, та не знала, що вона хвора. А тоді Вадим повіз її в лікарню. А потім з’явився Стась — після стількох років! І повіз мене до Деберца. Ну, потім вам уже все відомо. І я хочу пояснень. І найперше: хто були ті люди, що влізли в будинок Стася? І яким чином ви з ним пов’язані? І як це все стосується мене? Власне, я хочу почути одне: що, в бісового батька, відбувається?

— Старі борги.

— Що?!

— Пояснюю. — Огієнко відірвався від споглядання моїх кінцівок і його погляд переповз мені на груди. Маньяк якийсь. — Ніщо безслідно не зникає і ніщо не виникає на порожньому місці. Ситуація, що склалася зараз, зріла п’ятдесят з гаком років. Це ланцюжок фатальних помилок і збігів, а крайньою лишились ви, Елізо, тому що саме на вас і замикається вся справа. Ви знаєте, що вашим батьком — біологічним батьком — був Клаус-Отто Вернер, нещодавно вбитий?

— Так.

— Чудово. А чи знаєте ви, що за його заповітом ви повинні успадкувати все його майно — рухоме й нерухоме? Все, до останнього цента, а там — мільйони доларів і чудово налагоджене виробництво. Ви це знаєте?

— Господи…

— Отож.

— Але… як?! З якої речі?

— Саме це мені й невідомо, але якщо ви доведете, що є його донькою, все ваше. Повторюю: все. На жаль, ми так і не знайшли вашу першу метрику… Стас шукав її на квартирі в старих Климковських, та не знайшов.

— А вам що до того? Це ж моя спадщина. Чи наша чудова держава вже знайшла спосіб накласти лапу на неї?

— Ні. Справа не в тому. Власне кажучи, справа тут не тільки в вашій спадщині. Я давно шукаю канал, яким до Європи з Близького Сходу і Латинської Америки постачаються наркотики. І я вистежив, та доказів недостатньо.

— Тільки не кажіть мені, що наркоту перевозив Вернер у своїх освітлювальних приладах.

— Яких приладах?

— Ну, він же випускав освітлювальні прилади?

— Хто вам таке сказав?

— Андрій…

— Давайте забудемо поки що про нього. Він вам збрехав, і якби ви уважніше читали газети, то знали б, що Клаус Вернер на своїх фабриках випускав каву, ось ми сьогодні пили її, чудова кава, хоч у зернах, хоч розчинна.

— Дурня якась…

— Саме так. І я впевнений, що саме в мішках із сировиною для фабрик Вернера і прибували наркотики. Щоправда, сам Вернер до часу про це й не підозрював, а коли дізнався — то загинув.

— Ви хочете сказати, що його вбив власний син?

— Андерс не був його сином. Він — син Анни, дружини Клауса. Щоправда, Клаус усиновив Андерса.

— Не розумію…

— Лізо, той хлопець нам усе набрехав. Може, вважав нас за ідіотів. — Рудий, ти мене страшенно цим потішив. — Тож і про смерть матері міг збрехати.

— Отже, Анна — єдина дружина Клауса?

— Так. Вони були одружені давно, майже сімнадцять років. У них були непогані стосунки, та останнім часом зіпсувались — така в мене інформація.

— Але навіщо було вбивати Вернера?

— Хтозна, я ще не розібрався до кінця.

— А до чого тут я?

— Ви — спадкоємниця. І зараз, швидше за все, вас розшукують адвокати Вернера.

— То чому я досі жива?

— Тому що, якщо ви помрете, і помрете бездітною, всі гроші підуть на благодійність, така умова. Саме тому ви досі серед живих.

— А навіщо мене вплутувати в неприємності?

— Бо якщо ви, наприклад, сядете у в’язницю, то спадщиною опікуватимуться адвокати, а рада директорів працюватиме, як і раніше. Андерс входить до складу цієї ради.

— І тому вбили Сашка, щоб підставити мене?

— Саме так. І це б у них вигоріло якнайкраще, аби ми не йшли по сліду. Я одразу зрозумів, що вас підставили. Андерс зробив перше, що здалось йому слушним, він же був поряд і побачив все на власні очі. Він вирішив, що це аж надто очевидно — замовити кілерові п’яницю, що отруює життя, і отримати в повне володіння нерухомість. Не врахував тільки місцевий менталітет. Послуги професіонала коштували б у цьому випадку більше, ніж ви б виручили за нерухомість. Природніше було найняти бомжів або отруїти. Та, запевняю, міліція теж не дуже б розбиралась. Повісили б справу на вас — і все.

— А нащо Деберц…

— Коли стало зрозуміло, що міліція нічого не має до вас, на сцену вийшов Деберц. То дрібна фігура і ним пожертвували. За їх задумом він мав підставити вас на збуті наркотиків — оскільки ви лікар. Вже були готові фотографії з тої вашої єдиної зустрічі, вони б довели, що ви маєте справу із злочинцями, та плани змінились. Той негідник Андерс зрозумів, що це теж нічого не дасть, з багатьох причин. Він вміє орієнтуватись і одразу зробив поправку на вітер. Він викликав Деберца, той приїхав до вас додому, і Андерс застрелив його. Труп сховав у шафу і повідомив міліцію. Сусідки, до речі, всі як одна бачили, як Деберц заходив… Але це з боку Андерса була очевидна дурниця, експертиза зафіксувала час смерті, а у вас, Лізо, стовідсоткове алібі. Я думаю, Андерс невисокої думки про можливості нашої міліції.

Я до речі, теж. Але не настільки. Може, Андрієві просто набридло сидіти і він застрелив Деберца, аби вгамувати роздратування. Або ж не хотів, щоб Деберц патякав зайве про його справи. Хтозна, може, Деберц сам застрелився, збагнувши свою огидність і повну неестетичність.

— Не сходиться. — Вадику, я теж про це подумала. — Чим він міг його застрелити? В нього не було зброї.

— Ви впевнені? А от я сиджу тут і саме зараз дивлюсь на цю зброю.

— Що?!

— Ось вона.

Огієнко бере з купки речей золоту ручку. Ні, не може бути! Це ж просто ручка!

— На ній відбитки пальців Лізи. Він брав її через носовичок. А потім просто поклав туди, де вона й лежала — у шафку. Це зафіксовано в протоколі, до речі. Ми чекали на вас. Майте на увазі, там є ще два патрони. Тож тільки Андерс міг скористатись ручкою-пістолетом. А сам вийшов з квартири і розчинився в повітрі. За планом, міліція мала заарештувати Лізу біля трупа, та Стась сплутав карти — і мені, і йому.

Я ще тоді дивувалась, як це така гарна штучка в нього в кишені лишилась? От, сучий син!

— До чого тут Стась?

— Він запідозрив, що щось відбувається і почав розпитувати, цікавитись. І він слідкує за Деберцом. Він бачить, як той заходить у вашу квартиру — і робить висновки. Тому телефонує на залишений вам мобільник, і ви їдете до нього додому. Він не знає лише одного: він сам уже приречений, бо про його цікавість дізнався Андерс. Він посилає вбивць, які не чекали, що в будинку хтось іще, окрім Стаса. А тут ще Ліза так невчасно визирнула в вікно.

— Тоді чому він вам дзвонив? Я ж чула!

— Тому що я був єдиним, кому він на той час міг довіряти, а чому — то окреме питання. Ми хотіли, аби ви перечекали в безпечному місці. Ви везете трупи за місто, і за нашим планом повинні бути заарештовані. В цей час від вашої квартири відкликано міліцейську засідку — туди, куди ви повезли трупи. Та ви знову все сплутали, влаштували фейерверк і зникли. Ви розминулись з міліцією на тій дорозі, вони вже летіли туди. А ви тим часом, за іронією долі, їдете додому, де знаходите труп у шафі і не придумуєте нічого ліпшого, ніж просто викинути його подалі. Мені й на думку не спало, що ви вчините таку дурницю — повернетесь на квартиру. Дилетанти — непередбачувані істоти.

— Тоді навіщо ви хотіли нас нейтралізувати?

— Для вашої ж безпеки. А ви тим часом їдете до Дніпропетровська. Добре, що Стас проглянув папери з цієї теки. Власне, для нього немає нічого доброго, та…

— Я дзвонив до лікарні. Він у реанімації, та ще живий.

Він живучий, як і всі ми. Нас так просто не візьмеш, не тої ми породи. Давай, Стасю, чіпляйся за життя, воно того варте. Хтозна, як там буде далі між нами, та ми все одно лишаємось одне в одного — ти, я і Рудий. А після всього ми поїдемо у Березань, до річки, запалимо багаття і напечемо картоплі. І мовчатимемо, кожен про своє. І все буде, як і раніше. Ну, майже все. Кирпа з Іркою помандрували надто далеко, та ми все одно колись зустрінемось. Бо душа… куди вона дівається? Може, ти тепер це знаєш?

— І що тепер?

Слушне питання, Рудий. Що тепер? А я багато чого не розумію.

— Тепер… Тепер нам треба зв’язатися з адвокатами Вернера. — Огієнко супиться, щось обдумуючи. — А потім почати грати відверто. Я повинен прослідкувати канали, по яких ідуть наркотики. Гадаю, що наші інтереси поки що лежать в одній площині.

— Можливо. Одного не розумію: до чого в цій історії Климковські і Корбут?

— На жаль, цього я поки що не знаю. Але хтось чудово знав, що рано чи пізно, а ви зв’яжетесь з Корбутом. От і влаштували пастку.

То є щось, чого ти не знаєш? Ти багато чого ще не знаєш, красунчику. Наприклад, ти не знаєш про негатив, про знімки і метрику, про газетну вирізку…

«Треба вивчити життя і смерть Клауса Вернера» — це Корбут так казав. І ота газетна вирізка, що я знайшла в схованці… Я не вірю в такі збіги обставин. Анна Вернер і Люба Климковська схожі, як близнюки. Корбут щось таки знайшов, от тільки що? Старий викопав щось таке, що могло б стати ключем до істини. Але замка поки що не видно.

— Я хотіла б проглянути всі матеріали, які є на Клауса. У вас же щось є, Олесю?

— Так. Але там немає нічого цікавого.

— Все одно. Я маю їх побачити.

— Добре, їдьмо.

Ми сідаємо в нашу «сімку» і їдемо туманними вулицями. Всі порядні люди зараз на роботі, і тільки ми товчемося, як Марко в пеклі, не знаючи, що робити. І хтозна, що там ще надумав Андерс. Дивно, як я не відчула його ворожості? Чи він добрий актор, чи й справді між нами проскочила якась іскра? Я тоді не схотіла цього знати. Та й зараз, власне, не хочу. А коли все скінчиться, я заведу собі кота. Це буде руда пухнаста істота з милим писочком і смарагдовими чи бурштиновими очима. Він буде спати в моєму ліжку, красти зі столу різний їстівний дріб’язок, чекати мене з роботи. Так, завести кота — це набагато розумніше, ніж завести стосунки з чоловіком. Принаймні, коли настане час котячих весіль і він чкурне за якоюсь рябою королевою смітника, я тільки посміхатимусь. А коли він повернеться, схудлий і задоволений, я виведу йому бліх, і ми знову станемо жити, як жили. І ні в кого не лишиться гіркоти в душі. Геніальний план, як на мою думку.

— Куди це ми приїхали?

Будинок непримітний, не дуже презентабельний, стоїть серед таких самих будинків у приватному секторі. Тільки будинки поряд порожні. Мабуть, там бомжі селяться, а то, далебі, небезпечні сусіди. То істоти, що своїм існуванням заперечують тезу про здатність до мислення індивідів з роду homo sapiens. Рудий зі мною б не погодився, хоч мене страшенно дивує його толерантність у цьому питанні. Адже до них у відділення частенько потрапляють такі істоти, до яких без протичумного скафандра страшно під ступитись.

— Заходьте, не бійтесь.

Хто боїться? Ми вміємо подбати про себе, завжди вміли. І не тільки про себе.

— Що це тут у вас?

— Невеличкий інформаційний центр.

— Суцільно підпільний?

— Звичайно. Як ви вже зрозуміли, я не маю стосунку до вашої СБ. Вони просто дозволяють мені працювати на цій території, а чому — вам не треба знати. Та й від них в мене є… таємниці. Наприклад, оцей будинок. Прошу сідати. Зараз я знайду потрібні файли і ми подивимось, що я пропустив у своїх пошуках. Ви ж, Елізо, щось приховали, так? Щось таке, чого ви не хочете мені сказати. Даремно, звичайно, та я можу це зрозуміти.

— Ви надто багато говорите.

— Це для того, щоб зняти напругу.

— То краще випийте валер’янки.

Він якусь мить дивиться на мене, потім знесилено падає в крісло і починає реготати.

— Ніколи ще… не зустрічав… такої дивовижної істоти! Елізо, такий сміх замінить візит до лікаря. Мені подобається ваш стиль.

— Що ви знайшли?

— Будь ласка, сідайте до монітора. Що ви хочете знати?

— Все.

— Клаус-Отто Вернер, народився 18 жовтня 1940 року, в Мюнхені. Батьки… власне, це несуттєво, вони обоє загинули під час бомбардування Берліна в 1945, він виховувався в дитячому будинку, а з 1948 року знайшовся його дядько, Адольф-Марія фон Штромбек, він забрав небожа до себе. Це вам цікаво? Ось, будь ласка, кілька фото. До речі, дядько Клауса, цей самий фон Штромбек, ще той жук! Під час війни він сидів у своєму замку в Тіролі і, начебто, ні в чому не брав участі, та ходили чутки, що саме він є керівником одного з підрозділів військової розвідки. Щоправда, це ніхто не довів, як і його зв’язки із Борманом. По війні фон Штромбек лишився у Східній зоні. Ну, це не цікаво.

— Роздрукуйте мені фотографії.

— Навіщо, заради бога?

— Так мені хочеться. Для родинного альбома.

— Щось ви крутите, Елізо. Ну, гаразд. Давайте далі. Ось, навчався в берлінській академії, наукові роботи… Він подавав надії як вчений. Ось його перебування в Союзі, двічі. Останній раз — п’ятого липня 1973 року.

— Тобто, одразу після мого народження?

— Справді… Я не помітив цього. Але яким чином він це зробив?

— Думаю, десь в архівах є документи…

— Яких ми ніколи не побачимо. Люба моя, хто вам дозволить переглядати ті архіви?

— Добре, давайте далі.

— Ось, одруження. У 1985 році, на громадянці СРСР, Анні Петрівні Вольській. — Що?!

— Не розумію… Що вас вразило?

Я тобі поки що не скажу. Та я все зрозуміла. Таких збігів не буває, та, мабуть, оце — виняток. Тож Анна Вернер носила прізвище Вольська. А її мати…

— Хто батьки Анни?

— Ну, цього тут немає… Це важливо?

— Принципово.

— Тоді починаю пошук. Так… ось, є. Анна Петрівна Польська, 1955 року народження, народилась в Запоріжжі, мати — Оксана Іванівна Польська, батько — невідомий. Задовольняє?

— І Андерс — її син?

— Його вивезли, коли йому було десять років. Анна була матір’ю-одиначкою.

— Як її випустили?

— Вона поїхала з групою туристів перекладачкою разом із сином. У неї тут лишалась мати, та цей факт не спинив Анну Петрівну. Чому це так зацікавило вас, Елізо? Будь ласка, не приховуйте від мене.

Даремна праця — вмовляти мене. Я ще не вирішила, чи можна тобі довіряти. Те, що тобі довіряв Стась, для мене нічого не варте. Стась міг помилятись. А я не можу зараз собі цього дозволити, нізащо. Це може нам з Рудим коштувати життя, і тоді ніякого кота я не заведу. І багато що тоді не зроблю, а в мене є плани. Отож, мовчання — золото.

— Як вони познайомились із Клаусом?

— Він випадково приїхав до Берліна в справах, і в якомусь музеї зіткнувся з Анною. Наскільки я знаю, це було кохання з першого погляду, бо одружились вони вже за тиждень. Назад Анна не повернулась. Можете собі уявити, як себе після цього почувала її мати.

— Це вже був 85-й рік.

— Так, але все одно… Що ще вам хочеться знати?

— Багато чого. Наприклад…

— Наприклад, хто так повівся з Андерсом і чому він опинився в тій машині? — Рудому урвався терпець, я бачу. — Як сталось, що він впав під ноги саме Лізі? І де він зараз? І хто підстрелив Стася? І навіщо було примушувати Ірку поновити з нами стосунки? І головне: з якої речі Клаус лишив усе Елізі, а не Андерсу, якого всиновив? У цій справі повно питань, а ми товчемо воду в ступі. У вас є відповіді хоч на кілька з них? Хто ви такий і що вам від нас насправді треба?

— Вадику…

— Помовч, Лізо. Я вже довго спостерігаю за цим типом. Мало того, що він відверто клеїться до тебе, так він ще, здається, підводить нас під дурного хату. Чи я помиляюся?

Молодець, Рудий, все одразу стало на свої місця. Нам уже стільки брехали, то чому ми вирішили, що хтось говорить правду? Тут у кожного свій інтерес. І я хочу знати, хто є хто, інакше немає сенсу продовжувати копати, краще повернутися додому і чекати, доки хтось пустить нам кулю в спину чи підкине черговий труп у шафу, не знаю вже, що їм спаде на думку.

— Я на такій стадії розслідування, що не можу нічого вам більше пояснити. Власне, я тільки дещо збагнув із того, що відбувається. І хочу зрозуміти, хто саме вбив Клауса Вернера. І чому з вами повелися таким чином. І я дізнаюсь, обов’язково. І тоді я вважатиму свою роботу виконаною.

— І як ми про все це дізнаємося?

— Ми спитаємо в декого. Жоден злочин не проходить безслідно. Знаєте, якщо кинути в воду камінь, він потоне, а кола будуть розходитись ще довго. Отак і злочин. Завжди є хтось, хто щось знає, чув, бачив чи здогадується. І хоча в цій справі свідки мруть, як мухи, це ще нічого не означає. Коли ми знайдемо людей, що інсценували викрадення Андерса і його побиття, ото ми знайдемо свідків. І вони все розкажуть, будьте певні.

Маєш рацію, розкажуть. І я вже навіть знаю, з кого почну пошуки. Жовта машина, з вікна якої розстріляли Стася. Я спробую знайти і машину, і її пасажира. Бо я запам’ятала частину номера, це моя улюблена цифра — 44. Ну, скільки може бути жовтих машин з таким номером? Точно, я теж так думаю, небагато.

— Лізо, що ти надумала? — Рудий вловлює мої думки, як телепат. — Ну, давай, колись.

— Мені потрібна база даних нашого непідкупного ДАІ.

— Що шукаємо?

— Жовту «Леганзу», останні дві цифри номера — 44.

Огієнко спритно заклацав кнопками. Цікаво, звідки в нього всі ці дані? Мені здається, про себе він бреше — без сорому казка, а в іншому на нього поки що можна покластись. Якщо я помиляюся, нам з Рудим доведеться несолодко. Це якщо взагалі якось доведеться.

16

Мені іноді здається, що різнокольорові «хрущовки» будував якийсь особливий людиноненависник. І тепер вони стоять обідрані, неохайні і незручні, як Прокрустове ложе. А в них животіють люди, яким нема де з них дітися. Ті, що були багатші, вже давно поміняли ці жахливі квартири на інші, кращі, в кращих районах, а ті, хто лишився, знають: якщо не станеться якогось дива, їм тут і помирати. І дива не стається. І оце чистилище з блочних незатишних будинків продовжує радувати око патологічним садистам з архітектурного управління.

Власною волею я б сюди не прийшла нізащо, та нема куди дітись. Комп’ютер видав нам адресу власника жовтої машини. Вірніше, власниці, бо це жінка. Цікаво, чому вона тут живе, якщо має кошти на машину?

Під’їзд звично смердить сечею, мокрими ганчірками і дешевими стравами домашнього приготування, сходи вузькі, а поштові скриньки шкіряться різнокаліберними замками. Ну, звісно, пошту крадуть. Нічого в цьому немає такого, пошту скрізь крадуть. Добре, хоч скриньки на місці.

— Це тут.

Двері залізні — і це не дивно, з огляду на те, що зазвичай тут двері ставили з фанери, рукою штовхни — і вони випадають разом із одвірком. А господиня квартири № 12 не бажає поповнити список жертв пограбувань. Та якщо вона зараз стане їздити мені по вухах, то поповнить товариство в місцевому морзі. Я вже роздратована, а ще ж — далі буде.

— Що вам треба?

Вона ще молода, розкосі блакитні очі і невеличкий носик, в її обличчі є щось котяче. На невільницькому ринку в Давньому Єгипті я б за неї виручила тонну золота, там такі кралі особливо цінувалися. Уявляю, як тішився б фараон, отримавши таку екзотику!

— Жовта «леганза», номер 178-44, належить вам?

— Так, і що з того?

— Чудово.

Я штовхаю її в квартиру і заходжу. Рудий не встиг мене спинити, а Огієнко тільки витріщається. Нічого, хлопче, це ж я тільки почала. Я роздратована до краю.

— Що ви собі дозволяєте? Я зараз міліцію…

Стіни тут фанерні, тож їй треба якось затулити рота. Але як?

— Припини лементувати. Тебе ніхто не почує.

Вона з жахом дивиться на нас. Що, любонько, не чекала гостей? Та я печінкою чую, ми прийшли туди, куди нам і треба.

— Ти сама водиш машину?

— Так.

— Тоді скажи мені, де ти була позавчора, десь о другій годині.

Вона мертвіє. Я знаю, що вона хоче зараз збрехати, але то намарно, бо я їй цього не дозволю.

— Де твій партнер?

— Який…

Огієнко враз метнувся з квартири. Не знаю, що йому спало на думку… Ну, так і є. Недаремно ця краля горлала. Вона знала, що її почують. І її таки почули, та Огієнко молодець, не проґавив. Він вводить ще одну дівку. Ця вже чорнява, така сама висока і гінка. І так само налякана. Невже Стася розстріляли дві дівки? Я поки що йому цього казати не буду, інакше він не виживе. Він просто не переживе, коли дізнається, що якась жінка захотіла його вбити, а не стрибнути до нього в ліжко. Стась — самозакоханий сучий син. І в цьому є частка й моєї вини.

— Розказуйте, дівчата. — Рудий здивовано дивиться на полонянок. — Хто, коли і навіщо вас найняв?

— Про що ви говорите? — білява киця ніби трохи оговталась з переляку. — Я не розумію, про що ви говорите.

Оце ти даремно. Рудий не здатен вдарити жінку, а я здатна вдарити будь-кого, якщо це не тварина. Тому для першого знайомства я б’ю її ногою в коліно. Якщо поталанить, то за місяць перестане накульгувати.

Вона впала, як підкошена. В її подружки зараз з переляку місячні почнуться. Що ж, я так чи інакше отримаю те, за чим прийшла.

— Рудий, принеси з кухні ножа.

— Ти що?

— Роби, що сказала.

Ніж у неї гострий, одразу видно, що живе сама. Там, де є чоловік, ножі завжди тупі. Жінка вважає, що гострити ножа — це чоловіча справа, а чоловік хапається до тої роботи, як свекор пелюшок прати. А як жінка живе сама, господарство в неї в порядку: крани не течуть, двері не риплять, а ножі — потрібної гостроти.

— Вставай, красуне. Ще належишся. Дивіться сюди, обидві, — я зараз виріжу їм серця, обом. — Якщо вам хочеться посперечатись, прошу. Та майте на увазі: кожна ваша відповідь типу «не знаю» коштуватиме кожній з вас якоїсь частини тіла. Наприклад, пальця. Як вам такий сценарій? Бачу, не дуже. Отож розповідайте. Хто вас найняв, коли саме і як ви це зробили. Ніж доволі гострий, а крові я не боюся.

Наразі скло у вікні якось дзенькнуло, одна дівчина впала, інша — теж. Ми з Рудим опинились на підлозі раніше, ніж встигли подумати про потрібність таких дій — то Огієнко штовхнув нас. Здоровий хлоп, одначе. Я опинилась поряд з білявкою. Погані справи, куля великого калібру розірвала її навпіл. Як вона ще жива?

— Білий…

— Що?

— Білий… заплатив…

Я спритно відповзаю у вітальню. Не знаю, чи помітив нас снайпер, бо дівчата стояли саме біля вікна. Можливо, він їх довго визирав, і тільки зараз упіймав у приціл обох. Я розумію. Їх треба було прибирати тільки обох разом, інакше одна, все зрозумівши, залягла б на дно, шукай її тоді. Що ж то в нас за персонаж такий намалювався — Білий? Та це дізнатись буде неважко. Людину з таким прізвиськом знайдемо, в Огієнка є база даних.

…

Він надто поспішає сісти в машину. Людина з чистою совістю так не поспішає. Та я напевне знаю, що совість у цього типа чистою була тільки три хвилини після його народження. Я просто приставляю револьвер до його потилиці і командую:

— Їдь уперед.

Ми кілька днів слідкували за ним. Сучий син скрізь їздить тільки з охороною. Єдине місце, куди він вибирається потай, на оцьому драндулеті — це до коханки, чи коханця — чорт їх розбере, тих трансвеститів. У кожного свої слабкості. Хтось любить довгоногих блондинок, хтось чорнявих істеричних крихіток, комусь взагалі подобаються товстухи, та в кримінальному світі все це вважається нормою. От тільки різні збочення можуть коштувати не лише статусу, а й життя. Поважний бізнесмен Сметанін Дмитро Іванович, відомий в певних колах як Білий, любить трансвестита Ігоря Лиховецького, чи — Ірен. На мій погляд, на Ірен та істота схожа більше, ніж на Ігоря, та голим я отой середній рід не бачила, слава Богу.

Ми довго сперечались, хто саме матиме справу з Білим. Рудий з Огієнком вирішили, що їх більшість і вони можуть диктувати мені умови. Наївні люди, я все одно зробила так, як схотіла, а вони зараз їдуть слідом і кусають лікті. Вбивати Білого немає потреби, про нього подбають найближчим часом — так я гадаю, але світитися перед ним всім трьом теж не варто. Може, в нього перед смертю вирішать взяти ексклюзивне інтерв’ю — так, аби переконатись, що все гаразд. Я можу надягти перуку, окуляри — і мене потім не впізнають. Зрештою, я можу просто змити косметику і ідентифікувати мене тоді можна тільки по відбитках пальців, бо обличчя зникає.

— Куди їхати?

— Поки що — вперед.

— Ти не знаєш, у що вплутуєшся.

— Зараз дізнаюсь. А будеш гундосити і псувати мені настрій — подзвоню декому і розкажу про твою Ірен. І знімочки покажу.

Він високий і худий, під шапкою русявого кучерявого волосся — щуряче обличчя з вузьким підборіддям, масивним носом і азіатськими очима. Нам досі вилазить боком монголо-татарське нашестя, бо інколи в родинах, де ніхто не скаче в гречку, з’являється отаке диво з азіатською фізіономією. Я не люблю азіатів. Загалом вони схильні до жорстокості, брехні і різних збочень.

— Чого тобі треба, грошей?

— Зупинись отут. А тепер поглянь у дзеркальце заднього виду. Бачиш темну машину?

— Так.

— Смикнешся — і тобі гаплик. Ті хлопці не люблять жартувати.

— Що тобі треба?

— Власне, нічого такого. Просто поясни мені, хто тобі замовив оцього клієнта.

Я кидаю йому на коліна Стасеву фотографію. Він якусь мить розглядає її, потім починає смикати повікою. В хлопця нервовий тик. Всі гомики — нервові істоти, не знаю навіть, чому. В мене є теорія, та вона непридатна для оприлюднення.

— Я навіть не знаю, про що ти говориш.

— Не знаєш? Добре, порахуємо на пальцях. Ти — власник агентства «Афіна». Ти постачаєш жінок-охоронців, це якраз входить у моду. Ти маєш сяку-таку освіту, бо не назвав свою агенцію тривіально — «амазонка», а саме Афіна — це богиня-воїн. Ти одружений, маєш вплив у певних колах, а окрім того — приймаєш замовлення на дрібні вбивства: дружина хоче спекатись чоловіка, зять замовляє тещу чи її пса тощо. Я нічого не пропустила? А, так, маєш кількох штатних коханок. Та ніхто не знає твоєї справжньої пристрасті — миле створіння Ірен. І ти не хочеш, щоб хтось дізнався. Отож розказуй мені те, що я хочу знати. До речі, твоїх дівчат убили, чи не ти?

— Ні!

— Добре. Тоді ти знаєш, чия черга помирати. Так розкажи мені, полегши сумління. Хто тебе найняв?

— Я не знаю, про що ти.

— Добре. Їдь у справах, царство тобі небесне.

— Що ти хочеш сказати?

— Виконавців вже пришили, тепер мені цікаво, скільки проживеш ти? Я заставлюсь із своїми партнерами, що не більше доби. Думаю, що виграю.

Він сходить смердючим потом і мені стає гидко. Є такі люди, в них секреція має специфічний запах, і це нестерпно. Якщо я правильно пам’ятаю загальний курс, це пов’язано з деякими захворюваннями внутрішніх органів.

— То ти мені розкажеш? Як ні — то ні, тебе так і так уб’ють, та якщо деякі знімки потраплять до…

— Розкажу. Припини блазнювати, стерво таке. Ти аж надто багато про мене знаєш, і тобою я потім заопікуюсь. А зараз розкажу, якщо тобі цікаво. Найняла мене жінка, невеличка, чорнява, за п’ятдесят, хоч на вигляд і молодша, та мене не проведеш. Показала знімок, сказала, де шукати. Він зупинився в готелі «Південний». Прослідкували і виконали, свідків не було, мої дівчата не дають осічки. І як ти на мене вийшла, мені страшенно цікаво. Заплатили нам одразу, наперед. Ідеальна клієнтка.

— Он як? То чому дівчата мертві?

— Тепер і я про це думаю.

— А до тебе що, можна просто з вулиці прийти і замовити вбивство? Хто її рекомендував тобі — чи тебе їй? Вона ж назвала когось?

— Вона принесла мені лист від самого Носика. Чула про такого?

— Ні.

— Тоді дізнайся. Я Носика знаю давно, колись разом на одних нарах спали. А тепер він — величина, та й мене не забуває, отож лист від Носика — це для мене єдина перепустка. Мені нема чого додати, правда.

— Тоді їдь. Ти мені більше не потрібен, земля тобі пухом, тобто — прощавай, спи спокійно і так далі. Вінок не пришлю, ми недостатньо знайомі.

Я виходжу з машини, а він їде. Може, він теж збрехав. А може, сказав правду, як це перевірити? Кажуть, кожна людина інколи говорить неправду, та у мене склалось враження, що мої співгромадяни заповзялися перевиконати норму брехні на душу населення.

— Непогано було чути. — Огієнко вимикає передавач і вимушено всміхається. — Та було б краще, аби хтось із нас…

— Це дискримінація. Жоден з вас не вміє читати думки, а в усьому іншому я зробила справу не гірше, ніж зробили б її ви.

Він, нарешті, зрозумів, що зі мною не варто сперечатися. Або зробив вигляд, що зрозумів. Ну, і що ми дізналися? Знову приїхали в нікуди? Що то за жінка, що їй треба? І хто такий Носик?

— Я знаю про нього, та це нам нічого не дасть. — Огієнко спиняє свою машину побіля «Мак-Дональдза». — Ходімо, перекусимо, чи що? Там і поговоримо.

Ми сідаємо за столик, Рудий іде до каси. Він знає мої смаки. А цей чужий чоловік просто якийсь час буде поряд з нами, а потім зникне. Я втомилась від його присутності, вона мене дратує. Чому я повинна спілкуватися з ним? Він мені не подобається. Чи пі? Мене дратує те, що я була б не від того, щоб переспати з ним. Я, звичайно, цього не зроблю, та вже давно відчула, що була б, у принципі, не проти. Просто так, задля розваги.

— Лізо, твоя картопля.

Рудий сідає поруч і пауза припиняється. Він такий звичний і знайомий, я знаю його все життя. Мені затишно з ним, і я нізащо не віддам його іншій жінці, тепер я це розумію. От тільки як бути з тим, що є чоловіки, з якими мені іноді хочеться переспати — просто так, задля розваги? Брехати Рудому я не зможу, та почувати себе в чомусь зв’язаною не хочу. Ні, все-таки краще завести кота. Він не буде проти моїх кроків уліво. Власне, чоловіки з’являються і зникають, а кіт залишиться зі мною.

— Олесю, і хто такий цей Носик? — Рудий старанно приховує ревнощі.

— Носик — це один із тих, чий авторитет серед злочинців непохитний, як Монблан. Я навіть не зазираю в файли, бо чудово знаю цього типа — не особисто, звичайно. Та зараз скажу одне: отут, на півдні України, Носик — найбільший кримінальний бос, без його дозволу не робиться нічого.

— І як нам його знайти?

— Перейди йому дорогу — і він сам тебе знайде, незчуєшся.

— Це несерйозно, — мені набрид Огієнко, він надто багато на себе бере. — Або ми поговоримо з ним, або знову залишимось ні з чим. Мені набридла ця дурна історія. Отже, нам потрібен Носик? Ідіотське прізвисько… То давайте знайдемо його досьє і подивимось, де його вразливе місце.

— Лізо, ви не розумієте…

— Ні, лейтенанте, це ви не розумієте. Нам потрібен цей тип, отже, ми маємо його дістати, так чи інакше.

— Лізо, ви не розумієте!

— Заводьте машину і поїхали, пане Огієнко.

Він роздратовано кидає серветку і йде до дверей. От іще, виховання! Це ж не ресторан, треба прибрати зі столика, ось же й контейнери стоять для цього. Рудий мені допоможе, тим часом мотор прогріється…

Потужний вибух розітнув тишу, посипались скалки і якесь сміття. Я не знаю, як опинилась на підлозі, а Рудий прикрив мене зверху, та тільки це справі не допомогло, я все одно вимазалась. Звичайно ж, цього й треба було чекати. Вибухнула чорна машина Огієнка. Що то він скаже?

— Лізо, ти ціла? — Рудий допомагає мені підвестись. — Як ти?

— Нічого, тільки куртку доведеться випрати. От Олесь лаятиметься, це ж його машина, він просто оскаженіє!

Рудий якось дивно дивиться на мене, і я починаю розуміти. В салоні був Огієнко. Він сів, повернув ключ — і стався вибух. Хто і коли причепив вибухівку, не знаю. Але охоче дізнаюсь.

— Він мертвий?

— А сама як думаєш?

Звичайно, дурне питання. Хто б вижив після такого? Але я знаю одне: машина стояла на стоянці, і хтось прилаштував там вибухівку. І цей «хтось» не розчинився в повітрі. Його мали бачити, і ми повинні просто зараз з’ясувати, хто саме це зробив. А потім… А потім подивимось.

Ми виходимо з руїн забігайлівки. Клоун, що стояв біля дверей, лежить на бруківці, у багатьох машин спрацювала сигналізація, якась жінка заходиться вереском — Содом і Гомора. Бідолашний Огієнко, як негаразд усе вийшло. Тепер, напевне, наша черга. Ні, хлопчики й дівчатка, нас так просто не запопадеш.

— Тьотю, дасте гривню — скажу, хто порпався у вашій машині.

Це неймовірно брудне створіння невизначеної статі, я бачила його, воно крутилось тут і пропонувало свої сумнівні послуги по охороні машин. Воно могло щось бачити. Або йому заплатили, щоб воно сказало нам, начебто щось бачило. В будь-якому випадку слід поспілкуватися.

— Дам, кажи.

— Отой дядько, бачите? У синій куртці і таких черевиках, з пряжками? Він лазив під капот. Дав паркувальниці п’ятдесят баксів, а мене прогнав.

— Тримай. Як тебе звати?

— Малий. А мама колись звала Васильком. До того, як у тюрму сіла.

— У тюрму?

— Вона батю вбила, бо п’яний бив її. А я тепер у притулку, та тікаю, бо там погано.

Он воно що! Значить, тепер це отак. Власне, я що, раніше цього не знала? Я постійно натикалась на малих безпритульних, вони ж скрізь. Тільки я заборонила собі думати про них. Я заборонила собі навіть уявляти, що зі мною було б те саме, якби я народилася на десять років пізніше.

— Ти читати вмієш, Малий?

— Тільки по складах.

— Тримай, ось адреса. Сідай в електричку і дуй туди, там тобі буде добре. Ось гроші на квиток. Там скажеш, що від Лізи, все буде гаразд.

— Лізо, що ти робиш?

— Надсилаю Старому подарунок. Ти хіба не бачив, як він нудиться в тій своїй хаті?

— Маєш рацію. Давай, Малий, їдь, бо лишишся тут — і отой дядько про тебе згадає.

Він хутко зникає в набіглому натовпі, а я дивлюсь на чоловіка, що зникає за рогом. Він завважив нас із Рудим чи ні? Я не знаю, але онде працівник із «Мак-Дональдзу» показує на нас пальцем хлопчині в міліцейській формі.

— Тікаємо звідси, Рудий.

— Онде він, дворами побіг.

Ми пірнаємо в натовп. У людині постійно живе бажання спостерігати якісь екстремальні ситуації — чужу сварку, весілля чи похорон, тільки чужий, звичайно. Подивитись на чиєсь лихо — збоченське прагнення. Якось нам на курсі з психіатрії це пояснювали, та я не запам’ятала.

Наш об’єкт утікає дворами, та мені байдуже. Зараз осінь, холодно і вітряно, я заплуталась у своєму житті, і Стась лежить в реанімації, отож я роздратована, як змія, якій наступили на хвіст. Ми з Рудим біжимо, як оглашенні, і відстань між нами і чоловіком у синій куртці скорочується. Мабуть, він палить і п’є горілку, а ми — ні, ми ведемо здоровий спосіб життя. Вірніше, вели, доки якісь покидьки не вирішили перетворити моє життя на пекло. І через що? Через гроші, не інакше. Жодні гроші не повернуть до життя Олеся Огієнка. Жодні гроші не допоможуть зараз Стасеві.

Наш об’єкт завертає за ріг. Ми прожогом кидаємось за ним — і бачимо, як віддаляється машина. Якась світла, біла, чи що… Та я б не посвідчила це під присягою.

— Що тепер?

— Нічого, заспокойся. Поїдемо до того будинку, що нам показував Огієнко, там же наша машина.

— Як ми туди увійдемо, Вадику?!

— Я кажу тобі, заспокойся. Я ненароком запам’ятав код замка і сигналізації. Олесь, бідолаха, так із шкіри пнувся перед тобою, так розпускав хвоста, що на мене уваги не звертав, а я тихенько підгледів і записав.

— Навіщо?

— Так, про всяк випадок.

У цьому весь Рудий. Коли ми збираємось на вилазку пішки, він натоптує рюкзак під саму зав’язку. І тоді, дивлячись, як він пре цю вагу, в мене зникає задоволення від прогулянки. Два роки тому ми купили халупу в приміському селі. І якщо ми їдемо туди машиною на вихідні, багажник неможливо закрити. Рудий враховує навіть можливість землетрусу і тривалого перебування на безлюдному острові. І тепер це, нарешті, стало нам у пригоді. Підозрюю, що після цього випадку я вже не отримуватиму задоволення, насміхаючись над перестрахувальницькими нахилами Рудого, бо він постійно буде нагадувати оцей випадок. Власне, замок може й не відкритись…

— Ну от, бачиш? Заходимо.

У будинку панує тиша, наша зелена «сімка» спокійнісінько стоїть собі в гаражі. Ми так і не купили нічого з одягу, шкода. Ось Олесів комп’ютер, та навряд чи я добуду з нього щось корисне, хакер з мене ніякий. Я трохи побоююсь цієї розумної машини. Може, Рудий щось зробить. От Огієнко вмів спілкуватись із штучним інтелектом. Огієнко… Не знаю, кого нам більше жаль, чи тих, кого ми любили, чи тих, до кого тільки примірялись? Мені шкода Огієнка. Він був нахаба, негідник і сексуальний маньяк, він брехав, як по писаному, він був темною особою, та мені шкода його. По-справжньому шкода, так, наче втратила хорошого друга, а їх у мене небагато — друзів. Може, Огієнко став би одним із них. Хоч його постійні домагання діяли мені на нерви, та мені шкода його.

— Лізо, не треба так. Мені теж шкода його, та нічого не вдієш.

— Вадику, я ж не плачу…

— Лягай спати, Лізо. Заночуємо тут, бо куди ще подамося проти ночі?

Цікаво, де я спатиму завтра. А в цьому будинку є спальня, в якій великий диван, а у шафі — постільна білизна. Гадаю, Олесь не мав би нічого проти того, щоб я влаштувалась на цьому дивані. Власне, наскільки я розуміла його погляди, він залюбки влаштувався б отут, біля мене. Шкода, що в нас нічого не вийшло. Це б могло бути цікавим.

— Вадику, а ти де ляжеш?

— Я поки що посиджу за комп’ютером, може, щось знайду. Схочу спати, ляжу просто в кабінеті, на кушетку. Лягай спати, Лізо, ти бліда, як смерть.

На кушетку, то й на кушетку. Мені повинно бути байдуже. Власне, мені не те, що байдуже, а просто зараз я нездатна думати про різні тонкощі. А Рудому до цього не звикати, тож ніяких образ. Інколи я думаю, як би нам було разом, але я не хочу втратити Рудого, тому намагаюсь думати про це якомога рідше. І ніяких фантазій. Може, коли все оце скінчиться, я щось зроблю в напрямку наших подальших стосунків, доки ситуація не вийшла з-під контролю, а поки що і так буде.

17

Мені сниться Стась. Ми щойно вступили до інституту, Рудий чергує в морзі, а ми вдвох. І Стась цілує, так цілує мене, його тіло горить, мов у вогні, і я відповідаю на його цілунки, мені так добре, я не хочу, щоб це скінчилось. Стась знову поряд, він знову мій.

— Ще, любий, тільки не йди…

Він так близько, його руки так знайомо пестять мене, я не хочу, щоб цей сон скінчився, бо тоді я згадаю, що ми із Стасем давно чужі, що я більше не люблю його, що він зламав мене. Я зараз не хочу про це думати, хай він побуде отут, поруч, і я знову кохатиму його, як раніше. Бо тоді я була така щаслива, а потім — вже ніколи. Хай цей сон ще не зникне…

— Я так люблю тебе, Лізо…

Він казав мені це колись давно, та яка різниця? Прийде ранок — і все зникне, і я теж зникну. Лишиться порожня оболонка, припала пилом. Після Стася чоловіками просто користувалась, а покохати… Мені хотілося цього, та я не могла. А він такий… Ні, боже мій, що це?!

Це ніякий не сон. Я відчуваю поряд чоловіка, спинити якого не можу. І я зовсім, зовсім не знаю, хто б це міг бути. Але це не Вадим. Місяць світить у вікно, моє тіло горить, та я не маю ані найменшого уявлення, хто мій мимовільний коханець, хоча це здається мені зараз несуттєвим, бо…

— Лізо, я кохаю тебе, Лізо…

У мене так давно нікого не було, та й не в цьому справа, просто відчути себе бажаною, так, як тоді, давно. Стасю, що ти зробив зі мною? Цей пристрасний шепіт, ці сильні вмілі руки… Ось за вікном проїхала машина, і на мить по стінах майнуло світло, та мені цього досить. На мене глянули світлі очі Олеся. Я не знаю, як сталося, та небо впало на нас і притисло до землі. Кохатися з привидом — у цьому щось є.

— Ти просто чудо. Я знав, що ти така.

Він обіймає мене, а я нічого не збагну. Він іще тут? Власне, чим я думала? Це все той сон про Стася. Господи, як я кохала його тоді! І ось тепер така штука.

— Або ти зараз мені все поясниш, або я закричу, розкажу все Рудому і він тебе вб’є.

Він цілує мене, знову, знову, в мене йде обертом голова, та я маю зрозуміти. Тому роблю над собою зусилля і відштовхую його. Що він собі уявив? Це був просто секс, і все. Це зовсім нічого не означає.

— Я кохаю тебе, Лізо.

— Я вже це чула. Яким чином ти живий і як ти посмів вчинити зі мною таке?! Я спала, а ти…

— Якби ти не спала, то не дозволила б мені навіть доторкнутися до себе. Але нам добре разом, Лізо. І ти цього хотіла так само, як і я. Просто ти — злючка, і тобі подобається тримати чоловіків на короткому повідку. Але ти хотіла мене, тому й не сердишся зараз.

— Так. Але це нічого не міняє. І мізки мої знову там, де й повинні бути. Ти не вибухнув?

— Як бачиш. У мене в брелок вмонтовано пристрій, пов’язаний з ключем у машині. Ключ я завжди лишаю, і коли підходжу до авто, просто перевіряю систему запалення. Сьогодні вона спрацювала, та я вирішив трохи «загинути».

— І прийшов сюди?

— Уяви моє здивування, коли я побачив вас тут. Це Вадим влаштував, так? Я був неуважним, і все через вашу величність. Чорт, Лізо, поряд з тобою я не можу плідно працювати. Я думаю тільки про секс.

— Забудь про це і не смій казати Рудому.

— Лізо…

— Послухай, я нічого не можу тобі обіцяти. Розумієш? Ти нічого не знаєш, я не можу розібратись у собі, та я не хочу, аби ви з Рудим влаштовували турнір. Я вирішу все потім, а поки що…

— Я вважатиму це авансом.

— Як хочеш, та не смій навіть натякнути Рудому.

— Домовились. А ти перестанеш втикати в мене свої колючки. Я надто кохаю тебе, щоб якось реагувати, але… мені буває неприємно.

— Йди і ляж де-інде. Ранком все поясниш Вадимові.

— Все?

— Ти знаєш, про що я.

Він знову цілує мене, та я не хочу більше ції колотнечі. Я не здатна ні на які стосунки, в принципі. А те, що зараз… Просто мені снився Стась. Мене перемкнуло на Стасеві колись давно.

— Лізо, прошу тебе…

— Олесю, йди спати в інше місце.

— Тільки скажи, тобі було добре?

— Так. Але я нічого не обіцяю.

Дивні люди — чоловіки. Страшенно люблять з’ясовувати стосунки. Ну, Лізо, і що це ти утнула? Признайся хоч сама собі, ти хотіла цього хлопця. Ні про яке кохання мова не йде, ти ж його просто хотіла. Чорт, як тепер пояснити все Рудому? Він мені цього не пробачить. Все-таки кота мати спокійніше. А ще краще — просто іти вечірньою дорогою, вдихаючи запах спаленого листя, і весь світ пролітає повз мене, а мені байдуже, я не роблю боргів і не даю в борг, і життя плине якось само собою. Це найкраще, і цього в мене більше немає.

Ранок, сірий і нудний, зазирнув мрякою у вікно. Як довго я спала? Чорт його знає, в мене немає з собою годинника. Та поспала я добряче. Цікаво, як сприйняв Рудий «труп» Огієнка, що так зненацька ожив?

— Лізо, ти вже прокинулась?

Питання риторичне. Якщо я сиджу, значить, я прокинулась, я ж не лунатик. І я голодна, як сто вовків. А ще мені цікаво, що там знайшов Олесь, а він таки щось знайшов, бо звідси видно його спину, схилену над комп’ютером.

— Снідати будеш?

— Так.

Чому Рудий ні слова не сказав про те, як поталанило Олесеві? І якийсь він наче сумний чи пригнічений.

— Вадику, чого ти?

— Нічого, просто не виспався. Олесь краще вміє обходитись зі своєю технікою, а я вчора скільки не сидів, нічого не зміг вдіяти.

— Та, зрештою, все владналось.

— Так, це неймовірно. Давай, Лізо, вставай, вже майже дванадцята година.

Ні, цих чоловіків зрозуміти просто неможливо. Я й намагатись не буду. Це ускладнює життя, а я не люблю ускладнень, мені їх останнім часом більш ніж досить. Я зроблю вигляд, ніби нічого не сталось. А Рудий, напевне, й справді не виспався. Я не буду малювати чорта на стіні.

— Олесю, ти знайшов потрібне? — немає сенсу вдавати офіціоз.

— Власне, не зовсім, — він крадькома цілує мене в плече. — Ти так пахнеш, що наводиш мене на грішні думки.

— Блазень!

— Вибач. Так, дещо я знайшов, та це не все. Тут тільки частина досьє, а от файли, що стосуються діяльності Носика в останні роки, хтось підчистив. Я не можу знайти.

— І що тепер?

— А тепер знайдемо інший спосіб. Не хвилюйся, все вийде. Просто треба трохи почекати.

Це навіть добре. Я зараз піду в душ і постою під струменями води. Це схоже на літній дощ, а до літа ще так далеко! Та чи й побачу я його, те літо… Що це в мене за думки? Звичайно, побачу. А от про купу грошей, яку я начебто маю отримати, в мене чомусь немає навіть думок. Просто це настільки неймовірно, що якось не вариться в голові. Ну чому саме мені Клаус залишив своє майно? Чому не дружині, не синові, а мені? Він не шукав мене, він просто знав, що десь там, у просторі, є дівчинка, яка успадкувала половину його генів — як на мій погляд, схильність до повноти він міг би мені й не передавати, а так я, в принципі, не скаржусь. Але чому — мені? До речі, а звідки я про це знаю? А про це сказав мені Олесь. А чи вірю я Олесеві? Те, що я з ним переспала, нічого для мене не означає. Я все одно чомусь не вірю йому. Щось таке… щось крутиться в голові, а що? Якийсь жест, чи слова… Чи просто загальне враження? Ні, не можу згадати. Однак все одно те, що він казав, під підозрою. У нього якась власна гра, і він нас використовує.

— Лізо, що ти робиш?

— Приймаю душ. А що?

Рудий висмикує мене з-під струменів води. Він намагається не дивитися на мене. Може, він вночі щось чув? Господи, тільки не це! Адже я не зможу йому пояснити…

— Вода холодна, ти ж застудишся! Що за звичка?

— Вадику…

— І одягнись, заради бога, бо ти…

— Вадику! Що сталося?

— Нічого.

Так ось воно що. Звичайно, Рудий не спав, а тихенько лежав, наливаючись ревнощами і люттю. Чорт забирай, а ми ж навіть не одружені! І отакі сцени. Ні, таке вперше, та тільки тому, що раніше зі мною нічого подібного не траплялось. Начебто я сплю з усіма підряд! Ні, раз на рік довелось переспати з мужиком — і на тобі, Він подбав про свідків. Стоп. Треба охолонути. Я не хочу з’ясовувати стосунків, яких немає.

— Вадику, то був просто секс.

— Я розумію. Але дай мені якось… пережити це, добре? Я тобі не дорікаю, розумію, що таке часом трапляється.

— Це нічого для мене не значило. Просто так зненацька він з’явився, я навіть не розумію, чому так сталось. — ну, не розказувати ж тобі про сон і Стася.

— Лізо, я ні в чому тебе не звинувачую. Це мало статись — і сталось. Мені просто потрібен час, о’кей?

— Тільки не гарчи на мене.

— Добре. Вилазь звідси, застудишся.

Так, щось крутилось в моїй голові. Щось, про що я мала б спитати Огієнка, а не спитала, бо стільки всього трапилось.

— Вип’єте кави? — Олесь наливає чашки, кава парує. — Ось, є вершки.

— Якщо з вершками, то вип’ю. Вадику, а ти?

— Так.

Він не любить, коли каву варить хтось інший, та треба якось розрядити напругу. Олесь наливає нам вершків, а Рудий доливає коньяк. Що ж, з коньяком іще смачніше. І кава непогана, не варто Рудому так задаватися, Олесь теж вміє її варити. От тільки чому мені так млосно?

— Лізо…

Рудий намагається підтримати мене, та даремно, сили його лишають. Що з нами? Невже оце і є кінець? Що ж, Ірко, зустрічай. Тепер ми тут палитимемо багаття. Та навряд чи тут є картопля.

— Зв’язуй міцніше. Вона небезпечна, як тарантул.

— Ти перебільшуєш.

Голоси так далеко, та один з них видається мені знайомим. Я чула його… колись.

— Коли вони прийдуть до тями?

— Ніколи. Дія препарату триватиме ще кілька годин, а до того часу тут все вибухне.

— Гарний план. То навіщо їх зв’язувати?

— Про всяк випадок.

Я трохи розплющую очі. Не можна, аби вони зрозуміли, що я отямилась. Так, я знала. Огієнко і ще якийсь тип. Що ж, недарма я так не довіряла тобі, красунчику. Значить, той вибух машини — просто камуфляж? Але навіщо? Думки розбігаються, як таргани. Цього, другого, я вже десь бачила. Оці його гостроносі черевики з блискучими пряжками — це той, хто підірвав машину Олеся. А тепер вони тут удвох. Зрадник.

— Добре, вистав час. За годину все має злетіти в повітря. — Огієнко підходить до мене. — Що ж, Лізо, прощавай. Мені було добре з тобою, правда. Та жива ти заважаєш. А мертва… Я буду згадувати тебе. Добре, що ти не чуєш. Це не буде боляче.

Він проводить пальцями по моєму волоссю. І ця дивна ніжність у поєднанні з тим, що він наміряється мене вбити — просто жахлива.

— Мабуть, ще трохи — і я б закохався в неї.

— Вона гарна. Ходімо звідси. Ач, добряче ти їх пригостив. Я його пхнув ногою, а він і не зворухнувся. Хоч ножем ріж!

— Гриб, нам не до розваг. Бувай, Лізо. Не підходь близько до шафи у вітальні, там бомба.

— Бомба ось, до чого тут шафа? — напарник нашого ката сміється. — Пішли вже, нам час. Хороша робота, нічого не скажеш. І ніяких слідів. Наче й не було.

Мої руки зв’язані, я лежу на дивані. На тому самому дивані, що й вночі. Отже, він уже тоді знав, що зробить, і просто вирішив не гаяти часу — все одно добру пропадати. Якщо я виберусь звідси, я вирву йому серце.

Я чую, як хряснули залізні двері, як клацнув замок і увімкнулась сигналізація. Що ж, треба якось вибиратись звідси, бо на столі прилаштовано якийсь пристрій, в якому пульсує електронне табло з цифрами. До вибуху лишилось трохи менше години, а ще звідкись прикотили газовий балон — це щоб нас із Рудим розпилити на атоми. Мені їх план не до вподоби, чесно кажучи. І тепер я назло всім виживу, і Рудий теж. Тільки як? Руки й ноги в мене міцно скручені скотчем. А де Рудий?

Він лежить на підлозі, в кутку. На відміну від мене, ознак життя він не подає. Цікаво, чому я отямилась? Вочевидь, Олесь щось підсипав у каву, сильне снодійне чи щось схоже, якийсь барбітурат. І разом із кавою… Ну, звичайно, коньяк нейтралізував дію препарату І Як я могла забути, що коньяк, на відміну від інших спиртних напоїв, здатен нейтралізувати дію отрути. Це через те, що до його складу входить… ну, яка різниця? Головне, що я отямилась. От тільки що тепер робити?

Я повертаю голову, озираючись навкруги. Мені треба якось перетерти свої пута, чи перерізати, бо про те, що їх можна якось розтягти чи розв’язати, — мова не йде. Це ж скотч, а не мотузка. Я знову озираюсь, потім оглядаю підлогу. Просто переді мною на підлозі лежить лезо «Жилетт». Цікаво, як воно туди потрапило? І Рудий, і Олесь голяться електробритвами. Та лезо лежить, це не міраж, я бачу, як матово поблискує його поверхня. Тільки як його дістати? Я ж на дивані, а воно на підлозі. Треба скотитися вниз, та я боюся, що бомба на столі здетонує від мого падіння. Але якщо я не зроблю цього, вона все одно вибухне. Лежати тут і дивитись, як витанцьовують секунди на таймері — ні, нізащо!

Я спробую перекотитись… от, чорт, боляче! І тепер мені не видно те, що лежить на столі. Ну й добре. Треба якось захопити лезо і при цьому не порізатись, бо навряд чи воно нове, а швидше за все ним хтось голився і кинув, а в цього невідомого благодійника-нетіпахи могла бути якась хвороба, від гепатиту до СНІДу, вибір величезний, та я не хочу собі з нього нічогісінько. Ось, вхопила.

Я починаю різати скотч. Це страшенно незручно, та справа просувається. Що, Олесю, з’їв? Дулю з маком отримаєш за всі свої старання. Чому чоловіки гадають, що їх дурість передається статевим шляхом? Варто йому переспати з жінкою, і він починає мати її за повну кретинку. Ні, дурість — це не заразно, на щастя, інакше вулицями ходили б батальйони самозакоханих дуреп.

Він думав, я повірю йому. Він думав, що варто тільки вимовити заклинання: «Я кохаю тебе», як я розтану і дозволю йому крутити своїм життям. Та в мене алергія на слово «кохання», а все, що сказано в хвилини пристрасті, і взагалі треба ділити принаймні на чотири. Самовпевнений самозакоханий осел. Він не знав, що Стась колись давно зробив мені щеплення проти всіляких почуттів і рожевої слини різних ніжностей.

Нарешті липка стрічка, обмотана навколо моїх рук, розпалась. Я відриваю її рештки від зап’ястків і звільняю ноги. Тепер маю щось зробити з Рудим. Тож перерізати на ньому пута — легко, а привести його до тями… не знаю, чи вдасться. Скільки минуло часу? Він випив більше тієї кави. До речі, є там щось перекусити на кухні?

Я йду до дверей. Вони залізні, а на вікнах — грати. Замок кодовий, я не знаю номер коду. Гарненька історія, нічого не скажеш. Навіть якщо ми обоє будемо притомні і розв’язані, як ми звідси вийдемо? А секунди біжать, біжать, таймер безжально відмірює наше життя. Чому він сказав, що бомба у шафі, що у вітальні? Він же бачив, де бомба, то чому сказав так?

Я відкриваю шафу. Якесь шмаття, не нове і синьо-чорне, полиці, на яких сумують порожні скляні банки і пляшки з-під пива. Чому він так сказав, чому? Власне, яка різниця. Сказав — і сказав, він же не знав, що я чую. Чи знав? Чорт, нам не вибратись звідси!

Я з усієї сили б’ю кулаком по стіні шафи — і ледве встигаю відскочити, бо полиці і вішалки від’їхали вбік і на мене глянув чорний отвір. Це що за чортівня, хто б мені сказав? Я роблю крок уперед. Чи є тут світло? Десь на кухні я бачила ліхтарик. Скільки нам лишилось? Яка різниця. Мало. Я маю зараз щось зробити, за себе і за Рудого.

Тьмяне жовтувате світло вихоплює сходи, що ведуть униз. Це якийсь бункер, чи що? Я вловлюю знайомий запах. Це ж яма в гаражі! А просто наді мною мирно відпочиває наша зелена «сімка»! Я підтягуюсь на руках і виповзаю з ями. Двері гаража замкнені зсередини на засув. Я відчиняю їх і мої легені наповнюються свіжим повітрям. Все-таки осінь — непоганий час, я визнаю.

Я пірнаю назад, в яму, злітаю сходами нагору і починаю збиратися. Мої речі, речі Рудого, і плед теж прихоплю, все одно згорить, а річ хороша, нащо пропадати? В багажник вмістилося все. Тепер найважче — перетягти Рудого. Здається, я знаю, чому він ніяк не отямиться. Стрес відбиває в нього апетит. Я їм як скажена, а він не може й дивитися на їжу. Щасливчик. Тому після нічної пригоди він занепав духом і випив каву натщесерце — а я навпаки, добре поснідала. От чому я б’ю хвостом і відносно працездатна, а Рудий лежить колодою. Бідолаха! Ніколи більше не буду засмучувати його і свої походеньки триматиму в таємниці. Чоловіки — дивні створіння, непослідовні. Чомусь вважають, що численні любовні пригоди для чоловіка — ознака його самоцінності і звитяги, а для жінки — ознака її розбещеності. Мені цю логіку годі зрозуміти, та я й не намагаюсь. Просто маю власні правила гри, і це мене влаштовує.

Вибач, друже, та кілька синців і подряпин — це набагато краще, ніж обгорілі молекули, на які розпадеться після вибуху твоє гарне бронзове тіло. Я тягну тебе цими сходами, як умію, маю надію, ти собі нічого не зламаєш. Ось так, гарненько. А тепер давай тікати звідси, доки живі. Стоп! У ванній я забула свою шовкову сорочку. Ще жодного разу я не зібралась так, щоб нічого не забути. Добре, треба ж чимось пожертвувати, то хай сорочка лишається вогненному богові, що скоро сюди завітає. Тепер ще треба якось відкрити ворота, але це вже дрібниці. Я просто збиваю замок ломом.

Зелена «сімка» заводиться одразу, бак майже повний. Я відчуваю себе більш-менш затишно. Схоже, що саме оця машина і дає мені відчуття дому. Пересувного дому. Мабуть, в минулому житті я була циганкою.

— Лізо…

— Я тут, тут. Не переймайся, все добре.

— Пити.

Я кладу йому до рук пляшку з «Миргородською». Його мучить спрага, і це добра ознака. Препарат виводиться з організму і скоро Рудий отямиться. А поки що ми від’їдемо подалі і…

Вибух страшної сили наче штовхнув нашу машину. Водій з мене не дуже добрий, та кермо я втримала. Так, хлопці не жартували і вибухівки не пошкодували. Горіти б нам синім полум’ям, аби не випадковість. Випадковість? Не може бути. Тепер у моїй голові все склалося правильно. Огієнко — чи хто він там насправді — чудово знав, що я отямилась. То розумний сучий син, він навмисно сказав мені про шафу і лишив на підлозі лезо. Він знав, що я зможу подбати про себе, так чи інакше. Але навіщо було влаштовувати таку складну виставу? Тільки для того, щоб оголосити мене мертвою? Але кому з того користь? Я не знаю. І думаю, що дізнаюсь, коли побачу заповіт Клауса Вернера — якщо він існує. Та схоже, що той заповіт таки існує, то чому я не можу поцікавитися, що там написано? Хтось же оголосив останню волю покійного? Хтось же має її виконувати? І тоді мене вже розшукують.

Ми закриті в цій країні, як у підземеллі. З нами не хочуть мати справ у цивілізованому світі, бо ми порушуємо їх спокій. Ми, діти розореної імперії, здичавілі від постійних негараздів і злі, виглядаємо в їхніх очах як нова азіатська навала, що несе з собою злочинність, дикість і повну байдужість до проблем озонових дір і врятування дельфінів. Ми ще не скоро збагнемо, що ніде не потрібні із своїми дикими уявленнями про світ і спілкування. Та тут ми теж не потрібні, і це ми вже збагнули. І летимо до чужих сяючих берегів, мов метелики на світло, та тільки обпаливши крила, розуміємо, що ті вогні сяяли не для нас.

І от тепер через «залізну завісу», що збудували для нас добропорядні європейці, я не можу нічого вдіяти. Мене загнали в глухий кут і виходу немає. Або я його не бачу — але це одне й те саме.

— Лізо, що сталося? — нічого не сталося, нас просто «стерли», тобі ж подобається той фільм із Шварценеггером? Отож.

— Щось вибухнуло.

— Лізо!

— Вадику, я не знаю, що тобі сказати і як пояснити. Нас отруїли і хотіли вбити. Або зробили вигляд, що хочуть це зробити, я не знаю. Якби там не було, та я отямилась і поламала ті плани.

— То твій красунчик влаштував, бачиш?

— Не все так однозначно. Ти тільки послухай і не перебивай, добре? І вдягнись, застудишся.

Я маю розказати все, як було. Рудий щось придумає, в нього добра голова, я завжди на нього покладалась. Власне, мені майже все уже зрозуміло, та я не знаю найголовнішого: навіщо так ускладнювати просту справу? І я чомусь не можу повірити, що всю цю кашу заварив Андрій. Не знаю, чому, та моя інтуїція голосує проти цієї версії. Або я взагалі нічого в людях не тямлю.

18

— Тепер ти бачиш, яка справа. І що ми маємо?

Рудий задумливо дивиться у вікно. Ми знову винайняли квартиру для побачень. Наша відпустка за тиждень скінчиться, а ми знову там, звідки й почали. Тільки тепер іще Стась лежить у реанімації і ніяк не приходить до тями, та стали багатші на кілька трупів і негативні враження.

— Що ми маємо? — Рудий уже щось вирішив. — У нас є лише дві зачіпки. Той негатив, що ти взяла у схованці Корбута, і чоловік з дивним прізвиськом — Носик, якому, безперечно, все відомо. Ну і Огієнко, сучий син, напевне ж, радісінький, що зумів пошити нас в дурні, та ще й з тобою…

— Вадику!

— Я тобі не дорікаю. Слабкості такого роду бувають у всіх, та він вчинив просто підло. Шкода, що я не можу видалити йому гланди.

— Уявляю собі цю процедуру.

— Так. Іноді я розважаюсь, просто уявивши собі це.

— Але я схиляюсь до думки, що з Олесем справа неоднозначна. І саме після нашої пригоди я тепер починаю трохи довіряти йому. Але де він, ми не знаємо, отож треба самим щось робити. А саме: зробити фотокартки з цього негатива. Пам’ятаєш, Олесь казав, що ця ситуація набирала обертів п’ятдесят років? От ми й повернемося трохи назад. Може, саме там собака заритий, а ми кидаємося з одного кутка в інший.

— Треба купити газет.

— Нізащо. В цій країні не буває хороших новин, а поганих нам з тобою і так вистачає. Де ми можемо знайти майстра, що зробить ці фотокартки?

— Треба шукати фотоательє, та не кодаківське, а наше, із старих. Там має бути потрібне обладнання.

Легко сказати — шукати ательє! Мабуть, легше знайти Атлантиду, ніж у великому місті відшукати таке ательє. Західні технології витіснили їх, і на місці затишних кімнаток, де пахло проявником і фотопапером «Новобром», де стояли обідрані круглі столики і оббиті потертим оксамитом крісла, де під склом посміхалися чужі щасливі обличчя і обов’язковий хлопчик у матроському комірцеві і безкозирці — на місці цього затишку з’явились нахабні і бездушні «Кодаки», де немає й натяку на те священнодійство, коли викочувався величезний фотоапарат, а майстер висаджував клієнта і так, і сяк, щоразу зазираючи у вічко. Ні, тепер ніякого натяку на пташку, що має вилетіти, нічого такого. Просто і без сентиментів. Та щось зникло з нашого життя разом із нашими старими фотоательє. І мені іноді щемить серце, коли я десь зустрічаю таке. То мені сумно за нашим минулим життям, де було багаття біля річки, Старий і віра в майбутнє, що чекає нас десь там, за обрієм. Те життя було, може, не дуже ситим і страшенно безладним, у ньому було багато відвертих дурниць, та воно було наше. А тепер блюзнірська посмішка клоуна біля «Мак-Дональдзу» наводить на думки про тиху окупацію.

— Це старий негатив, дуже старий.

Він лисуватий і малий, наче висохлий. Він доживає останні дні в цьому запиленому приміщенні, про яке забув не тільки Бог, а й податкова інспекція. По всьому видать, що справи тут ідуть не дуже добре. Та це й на краще, немає ризику, що нас хтось тут побачить. Власне, нас уже немає, ми вибухнули разом із тим таємничим будинком, начиненим апаратурою. Воно й добре, так навіть якось спокійніше.

— А ви можете зробити?

— Зробити можу, та от якість… Де ви дістали цей негатив? Це шматок плівки німецького виробництва, я такі бачив ще до війни — тут працював мій батько, отож траплялося бачити й таке. І після війни трофейні фотоапарати теж заряджались такою плівкою, а потім зникли, бо трофейна плівка скінчилася, а вітчизняної не було — та вона все одно не підходила для німецьких фотоапаратів. Я не гарантую абсолютну якість знімка, та спробувати можна.

— Ми почекаємо?

— А чого ж, чекайте. Мені буде веселіше. Сюди рідко хто заглядає. Район віддалений, знаєте, живуть тут здебільшого старі, а навіщо старим фотографуватися? Скрізь понаставляли тих закордонних точок, у кожного є фотоапарат, всі майстри. А чи знаєте ви, товариші, що таке — фотографувати? Ні, це не просто наводити і клацати кнопкою — що вийде, те й вийде. Ні, є, звичайно, такі обличчя, в які камера одразу закохується. От начебто нічого особливого, а на фотографії — красень! А буває навпаки. Саме по собі обличчя чудове, а сфотографуєш — ой, леле! Таке чуперадло, вибачте на слові, що й дивитись страшно. Жіночки страшенно потерпають від такого. Оце і є завдання майстра — зробити так, аби оті нефотогенічні обличчя стали фотогенічними. Тут, знаєте, багато секретів — і освітлення, і ракурс, — то ціла наука, скажу я вам, тому вчились колись роками. А тепер все — котові під хвіст. Клацають всі, кому не ліньки витрачати час, а що з того виходить, то вже нікого не цікавить.

Він бубонить собі під ніс, і я розумію, що він звик говорити сам із собою, а тепер знайшов вдячних слухачів. Він щось змішує у банках, наливає розчини до ванночок, він священнодійствує в своєму царстві і я розумію, що оця майстерня — то все, що лишилось йому від його колишнього життя. І він чіпляється за неї, намагаючись втримати, відчути себе живим. Він уже надто старий, щоб починати все спочатку і пристосовуватись до нових умов. Та він і не хоче пристосовуватись. Отут, серед своїх приладів, він відчуває себе затишно, він боїться того нового і безжального, що наступає щораз сильніше, вириваючись з екранів телевізорів і з газетних шпальт.

Цього старого просто викинули з життя як непотріб, та він не погодився. І я думаю ще про те, як різно живуть люди. От Климковські. Прожили вік, і ніхто, жодна людина не згадає їх добрим словом. Вони змарнували свої життя і знищили безліч чужих. Може, вони просто народились, аби чинити зло? Та були ж вони колись маленькими — і Ольга, і Василь, тулились довірливо до материнських долонь і грали в м’яча… Хто так знівечив їхні душі? Чи то вони були сприйнятливі до злого? Бо ось цей старий фотограф, він же їм ровесник, та й досі не втратив якогось такого людського тепла, і поряд з ним чомусь так затишно — в оцій запиленій майстерні.

— Якщо хочете, можете поглянути альбоми. Я багато років збирав, найкращі знімки складав сюди. А тепер… Помру — і піде все на смітник. Подивіться, якщо хочете. Щоправда, там тільки портрети. Знаєте, мене ніколи не цікавили пейзажі — ні в живописі, ні у фотографії. Тільки люди, їхні обличчя, характери… Так-так, характери, я багато бачив на віку, і навчився розуміти характер людини по її обличчю, по тому, як тримається — щоб передати його у фотопортреті. Щоправда, зараз це вже нікому не потрібно, а жаль…

Йому жаль, що нема кому передати свою майстерність. Йому жаль своїх робіт — він вкладав у них душу, та житимуть ці знімки стільки, скільки житиме він сам. Уламки минулого нікому не потрібні.

— Оце повоєнні знімки, — він кладе перед нами старий альбом. — Це я тільки почав тут працювати, коли повернулись з евакуації. Батько вчив мене, разом працювали. Ви не повірите, та я навіть багатьох з цих людей пам’ятаю. Ну, звичайно, я не знав їх, та от заплющу очі — і бачу, як вони входять, як замовляють фото, навіть як пахнуть. Вже потім я не так гостро все сприймав, та перші років із десять… Ось, прошу — якщо цікаво.

— Звичайно, цікаво. Ми подивимось.

Таке враження, що ми потрапили на п’ятдесят років назад. Обличчя, одяг — жінки в святкових сукнях чи просто сільські дівчата з навколишніх колгоспів у хустках і стареньких кофтинах, ось подружжя — він у гімнастерці, вона — в старенькому, видно, довоєнному платтячку, невідомо як збереженому «на вихід». А черевички старі, розбиті, залатані. А ось родина, і кілька жіночих облич, а це…

Це — чорнява жінка з правильними рисами і великими сумовитими очима, темними і покірними, а поряд — пещений чоловік, трохи старший, із старанно зачесаними чорними кучерями, напрочуд гарний, та щось в його обличчі неприємне, хиже. А жінка… Не може бути. Ось стоїть дата — 1954 рік. Це не може бути Люба Климковська, але обличчя… Ну скільки таких облич можна зустріти?

— Скажіть, а оця пара — ви пам’ятаєте їх?

Старий уважно дивиться на фото, потім підводить на мене свої вицвілі очі.

— Чому вони вас так зацікавили?

— Ну, не знаю… Якось наче не підходять одне одному. Вона здається тихою і милою жінкою, а він якийсь неприємний, злий, чи що?

— Ви вмієте читати по обличчях, рідкісний талант для нашого часу! А цю пару я не тільки пам’ятаю, а й знав колись їх обох. Якщо вам цікаво, можу розказати.

— Так, звичайно.

— Дивно. Власне, це досить сумна історія. Оця жінка на знімку — то Оксана, Оксана Вольська, моя однокласниця. Коли почалась війна, нам було по чотирнадцять років. Моя родина одразу евакуювалась на Урал, там у моєї матері жила сестра, — от до неї ми й поїхали. А Оксанина мати була якась байдужа, знаєте, з тих людей, що живуть одним днем. Вона ніколи не дбала про дітей — а в неї було їх чи то п’ятеро, чи шестеро — Оксана найменша. Отож старших забрали до війська, а Оксанка лишилась із матір’ю. Що там було за окупації, я не знаю, тільки казали, що Оксанчина мати працювала в комендатурі — мила підлогу, чи щось таке. Ну, а як наші повернулись, її заарештували, і Оксанку теж, хоч що вона була винна? Старші брати — хто повернувся, одразу відхрестились і від матері, і від сестри, всі майнули десь безбач, щоб анкети собі не псувати. А Оксанку десь тримали, та у 49-му році вона зненацька з’явилась і оселилась у своїй хаті. Ніхто до неї нічого, пішла собі працювати, жила тихо — власне, люди розуміли, що вона нічим не завинила, то й не займали її. Але вона сторонилась товариства. Ні до клубу, нікуди не ходила, працювала на фабриці іграшковій. А потім з’явився цей.

Часи тоді були суворі щодо моралі, а він оселився в Оксанки, ну та люди поговорили й замовкли, дівка доросла, заміж треба йти, а він і справді — пристойно вдягався, красень такий, що жінки аж в’язи собі скручували, як ішов вулицею. Я тоді часто зустрічав їх, Оксана віталась зі мною, як із знайомим. Власне, вона мені дуже подобалась, та я все не насмілювався підійти. Може, якби насмілився, все було б по-іншому і в мене, і в неї…

— А що сталося?

— А сталося те, що й мало статись. Він же всім казав, що працює десь адвокатом, навіть консультував декого, люди звертались по-сусідськи. Та якось прийшли і заарештували його, обшук був. Виявилось, що він ніякий не адвокат, а просто грабіжник. І перед тим пограбував ощадкасу. Ото зробили обшук, та гроші не знайшли, а Оксанку знов забрали — начебто як співучасницю. Я впевнений і по сьогодні, що вона й уявлення не мала про те, чим займається коханець, та її судили і відпустили із залу суду під амністію — вона була вагітна.

— І що?

— А що хорошого? З фабрики її звільнили одразу, часи такі були. Сусіди плювали їй вслід, пригадали і матір, і все-все. Знаєте, як воно буває — знаходять люди когось, над ким можна безкарно познущатись, і починають цькувати. Ото й з Оксаною так сталося. Всі, кому тільки не ліньки, кинули в неї камінь. Тож вона хутко продала хату і зникла. Од того часу я й не бачив її. Не знаю, що з нею сталося, куди вона подалась. Світ великий, може, десь вона знайшла прихисток.

— Ви її добре знали? Яка вона була?

— Як тихе літо. Приязна, м’яка, не вміла опиратися, просто знаєте, навіть слабка якась, може, тому й сталось із нею таке лихо.

— А він? Його ви бачили по тому?

— Ні, та й де би я його бачив?

— І ви пам’ятаєте його ім’я?

— Дівчинко, в мене пам’ять міцна. Я можу забути, де окуляри приткнув, а той час я пам’ятаю, наче все було не просто вчора, а годину тому. Знаєш, що найстрашніше в старінні? Це коли ти відчуваєш себе молодим, ще й не жив наче — а вже час помирати. І ти розумієш, що нічого ще не встиг, що ще б міг багато чого зробити, та пісок з пісочного годинника майже висипався. І від цього інколи робиться невимовно гірко, так… Звичайно, я пам’ятаю, як його звали, негідника. Петро Носик, ось як його звали.

Петро Носик… То он який ти був? Цікаво, що зробили з тобою роки? Чи навчився ти ховати свою вовчу посмішку? Чи пам’ятаєш ще милу дівчину Оксану, яку занапастив? І чи знаєш ти, що маєш дочку — Анну Петрівну Польську — чи Вернер? І гарного онука? Знаєш, напевно знаєш, якщо дав якійсь кралі лист із наказом знищити Стася. Отже, щасливе посімейство воз’єдналось, от тільки мені здається, що Оксана Вольська, якщо тільки ще жива, нічого про це не знає. Думаю, нам варто зустрітися з нею.

— Ну, ось, ваш знімок.

Фотограф пінцетом виймає із ванночки мокрий знімок, там полощеться ще два. Я від нетерплячки аж підстрибую. Що там, на знімку? Я впевнена, впевнена, що саме його шукала стара мегера Климковська.

— Не розумію… Що це таке?

Рудий розглядає фотографію. Як не дивно, вона вийшла чіткою, видно, фотограф знав свою справу. Але що тут такого, незвичайного? Ось група чоловіків, сидять за столом. Серед них жінка, як видно, мають її за свою, бо пустили до товариства. Ну, і що це таке? Що тут страшного? Сидить жінка серед чоловіків, ось іще знімок, інший ракурс — та сама жінка і чоловік, трохи збільшено. Жінка як жінка, в темному шовковому платті з білим комірцем, а чоловік…

— Цікаві знімки, — фотограф розглядає їх, одягнувши окуляри.

— Не розумію, що ви в них знаходите цікавого?

— Ну, це ж очевидно. Погляньте, ось сидять німецькі офіцери — щось святкують.

— Та з чого це видно?!

— А ви подивіться, як вони вдягнені. Всі в білих сорочках із закасаними рукавами, підтяжки. Тож неофіційна обстановка, кітелі познімали. Ось тут, на столику, бачите — видно, де вони склали кашкети, наскільки я розумію, це вищий офіцерський склад, дивіться, які кашкети? А на столі пачка цигарок, теж німецькі, я такі бачив — трофейні. І пляшка, бачите? Батько з війни таку приніс, справжній шнапс. А поряд — шампанське. Це німецькі офіцери, і вони щось святкують. А ще я думаю, що знімок зроблено до війни, тобто до нашої війни.

— Чому ви так думаєте?

— Тому що на задньому плані — он, за спиною жінки — висить настінний плакат американського виробництва, бачите рекламу автомобілів марки «герон»?

— Дійсно, є. Як ви тільки побачили?

— Око в мене звичне все помічати. Так от, такий плакат міг висіти тільки до того, як Сполучені Штати вступили в війну. До того, як перервали дипломатичні стосунки з Гітлером. Тому я думаю, що фото зроблено десь у 39–40 році, не пізніше. До речі, фасон сукні жінки теж підтверджує моє припущення.

Мабуть, я не вмію спостерігати, або не вмію отак одразу охопити всі подробиці. Я бачила знімки цілком, так би мовити, загально, а дрібниці…

— Поглянь, Лізо. Оці двоє, що тут, вони нікого тобі не нагадують?

— Ні, а що, мають?

— Поглянь сюди. Недаремно ти просила Олеся роздрукувати тобі фотографії Клауса і його дядечка.

Я здригаюсь. Дійсно, як я могла не помітити? На знімку всміхається не хто інший, як Адольф-Марія фон Штромбек, а поряд з ним отаборилася наша полум’яна яга — Ольга Климковська. Я так і думала, вона й замолоду була безбарвною, з тих, що раз поглянувши, вдруге й не помітиш. І якщо припустити, що вона була серед цих офіцерів у зв’язку із завданням, то незрозуміло, чому вона так боялася цих знімків. Це означає тільки одне: сіра злостива міль була пов’язана з німецькою розвідкою. Вона була шпигункою.

— Ти розумієш, що це означає, Вадику?

— Ми випустили з мішка товстого і нахабного кота, який уже занудився, чекаючи свого часу.

— Ось чого боялась Климковська. Цікаво, коли її завербували? — шкода, що стара відьма вже кипить в казані, от би надіслати їй таку фотокартку! Що б я тільки не віддала, аби подивитись на неї, коли б вона відкрила конверт. Що ж, це — втрачені можливості.

— Гадаю, вона не витримала тиску і після цього всіх судила по собі. Психопатка. От чому вона була такою ретельною працівницею. Боялась, що її запідозрять. А Корбут знав про неї все. Але звідки?

— Думаю, ці кадри передав йому сам Вернер — аби Корбут залигав Ольгу. Можливо, саме так він зміг приїхати до Союзу і визнати, чи підтвердити батьківство. Тепер зрозуміло, чому Ольга так переслідувала Любу. Вона постійно боялась, що її таємниця випливе, вона боялась, що Клаус щось знає і розкаже Любі. Якби вона не смикалась, можливо, нічого б не сталося, та коли вона отак повелася, гадаю, Клаус оскаженів — і поскаржився дядькові. От так у Корбута з’явилися ці знімки. Думаю, саме тому наші опоненти й знали про існування Корбута й Климковських — через Андерса, а йому розповів Вернер. От і влаштували нам з тобою пастку.

— Це тільки наші припущення, Лізо.

— Але мені здається, саме так все й було.

Мені так здається. Я наче бачу, як все було колись, давно. Уламки минулого впали на мою голову. Огієнко мав рацію, ніщо не зникає безслідно, а злочин — і поготів. Все потроху стає на свої місця. І картинка виходить невесела. Колись одна людина виявила слабкість. А розплачуватися примусила багатьох, і мене теж. Чому я маю платити за чиюсь підлоту? «Гріхи батьків ляжуть на дітей». Олесь мав рацію, старі борги вимагають проплати — з відсотками. І час платити прийшов. Усе сплелось у якийсь клубок, і я не знаю, за що перше вхопитися.

Старий фотограф не втручається в нашу розмову. Все, що міг, він уже для нас зробив. От тільки…

— Скажіть, а ми можемо забрати оцей знімок, де Оксана Вольська із тим типом?

— Можете, — він сумно всміхається. — Бачу, ви потрапили в якусь халепу. Я думаю, якщо знімок вам якось допоможе — беріть. Скільки там мені лишилось, а потім все це піде на смітник…

— Ну, чому ж! У вас хіба немає дітей?

— Був син, загинув. А онук… Йому немає діла до старих фотографій. Життя зараз інше, люди інші. Ми вже не дивимось в очі одне одному і не думаємо про те, порядні поряд люди, чи ні. Зараз дивляться на гаманець, у ньому вбачають цінність людини. Я не люблю порожньооких. От ви — не такі. Сідайте, я сфотографую вас, от сідайте! Ви така гарна пара… А якщо є у вас годинка, то й фотокартки будуть сьогодні.

Година в нас є. Щоб не ображати старого майстра, ми вмощуємось на прадавній рипучий диванчик, оббитий червоним, геть потертим оксамитом. Власне, чому ні? Щоправда, моє обличчя на фотографіях чомусь розпливається, як у жаби, брів не видно, про волосся мовчу, та хай уже, сфотографуюсь, чому ні?

— Може, нам і не доведеться більше зустрітись. Я вже старий, скільки мені лишилося — на заячий скік, та я не в претензії. А от чимось сподобались ви мені, може, тому, що послухали? Нема кому мені передати майстерність, так буває, я не скаржусь. Та інколи просто жаль… не знаю, чого. Прожитих років, невиправлених помилок, хтозна. А ви дивитиметесь на знімок і згадуватимете: оце нас фотографував старий Яненко, отак і отак це було. І мене тим часом згадаєте. А й не згадаєте — все одно, фотографія лишиться, пам’ять. Хто ми без пам’яті? Дивіться, он за вікном — безпам’ятні бігають, шукають вчорашнього дня. Гроші — то ще не все в житті. Треба ще, щоб люди тебе добрим словом згадували.

Він говорить і говорить, наче поспішає, наче боїться, що ми не станемо слухати, а тим часом спритно встановлює освітлення, крутить нас на всі боки, він схожий на павучка-косарика, у своїй сірій суконній куртці, сивий і привітний. І мені чомусь страшенно шкода його. Він чимось нагадує мені нашого Старого, такий самий приязний і відкритий, він світиться добротою. Час посік його обличчя зморшками, та воно все одно гарне. Я згадую злостиву мармизу Іванівни, та й Матвіївна не краща, а вже Климковські — крий, Боже! Вони всі жили приблизно однаково, бачили оце небо, осінь, та як по-різному вони бачили світ! Чому?

За годину ми покидаємо стіни ательє, а майстер сердечно прощається з нами. Навряд, чи колись ми ще побачимось, та коли він піде звідси, світ щось втратить. Може, частку своєї доброти? І старі фотокартки, любовно зібрані в обтріпані альбоми.

На дивовижу, ми з Рудим вийшли чудово. Фотограф не збрехав, він таки вміє робити свою справу. Він віддав нам негатив і кілька чудових знімків. Либонь, оце вперше я сама собі подобаюсь, бо я теж із когорти тих нещасних нефотогенічних. А може, я просто по-іншому бачу себе, а камера правдива? Тоді чому камера цього старого побачила мене моїми очима? Чи то він побачив у мені щось таке, що інших не цікавило? Він бачив у людині сутність, ото вже вищий пілотаж. Шкода, що життя вислизає між пальців, як сухий пісок.

— І куди тепер? — Рудий втомлений, я бачу. Та я й сама не краща.

— У нас є ще доба, оплачена — в тій квартирі. Виспимося, а завтра пошукаємо Оксану Вольську. Може, вона й досі живе в Запоріжжі.

— Що це нам дасть?

— Не знаю, та нехтувати такою можливістю не варто. Я гадаю, настав час витрусити із шафи всі старі кістяки. Час генерального прибирання настав.

— А якщо вона померла?

— Прикро, та я щось придумаю. Подзвони в лікарню, що там Стась, чи не отямився?

Рудий накручує телефон, а я пірнаю в душ. Чорт забирай, мило, все-таки, — важливіший винахід, аніж порох. А тому, хто придумав шампунь, варто було ще за життя поставити пам’ятник. Ну, принаймні, дати Нобелівську премію. Миючі засоби — нищівний удар по багатьох інфекціях, якщо люди не лінуються митись. О, як я ненавиджу наш громадський транспорт! Там я втрачаю останні ілюзії щодо цивілізованості моїх співгромадян. Іноді здається, що ми живемо в середньовіччі — з огляду на «аромати», що поширюють навколо себе деякі, цілком пристойні на вигляд люди.

— Лізо, що ти робиш? — все-таки Рудий — зануда, ну хіба не чує, як гуде фен?

— Рибу продаю.

— Досить блазнювати. Я додзвонився нарешті до лікарні. Годину тому Стась отямився. Треба приїхати, вони дадуть список ліків.

— За хвилину я буду готова.

Я одягаюсь у чисте і йду до дверей. Щоб заспокоїти втому, мені досить просто змити з себе мікробів. Отакі мізерні істоти, а як можуть пригнічувати! Просто огидно. Вони мене до сказу іноді доводять.

— Не берімо машину, поїдемо на таксі.

— Лізо, це нерозумно.

— Поглянь у вікно, який спустився туман. Ще потрапимо в аварію.

— Маєш рацію. Тоді піду, віджену наш лімузин на стоянку, а ти виклич таксі.

Я завважую тільки, що нам з Рудим затишно разом. Може, й справді, варто одружитись? Власне, чому ні? Він мені подобається. Ну, не те щоб я палала, та це вже в минулому. Але я знаю одне: Рудий має бути біля мене, і останнім часом мене бентежать думки про його покинутих подружок. Ану ж якась схоче взяти реванш? Я видряпаю їй очі. Виявляється, я ревную Рудого, то як йому, бідоласі, довелось тієї ночі? Я не обіцяю, що буду вірною дружиною, та він ніколи більше не страждатиме через мої розваги, про це я подбаю.

Таксі везе нас до вже знайомої лікарні. Два тижні тому ми привезли сюди скривавленого Стася, що тримався за мою руку, як утопаючий за соломинку. Власне, так воно й було. Отже, Стась отямився? Це добрий знак, значить, житиме. Якщо вже не врізав дуба просто на місці, то померти зараз буде просто свинством з його боку.

— Він у боксі, — медсестра починає навколо Рудого весільний танок. — До нього не можна, але для колег зробимо виняток.

— Дякуємо вам. Ми повинні його побачити.

Стась лежить, під’єднаний до численних апаратів. Я знаю призначення всіх, Рудий зі знанням справи дивиться на карту температури і кардіограму.

— Якби ще побачити рентгенограму… І результати аналізів…

До боксу просотується молодий суворий лікар, насуплений і готовий до бою — аякже, на його території двоє чужинців! Та за хвилину вони з Рудим заводять довгу нудну розмову, яка страшенно тішить їх обох. Знайшлися споріднені душі.

Я тим часом дивлюсь на зжовкле Стасеве лице. Нічого, красунчику, ось видужаєш — і поїдемо до моря, втрьох. Я вже не серджусь на тебе. Власне, все в минулому, та ми все одно є одне в одного. І я рада, що ти не пішов від нас. Чесно, рада.

— Лізо…

Він дивиться на мене своїми темними очима, які колись так бентежили мене.

— Ти прийшла.

— Мовчи, Стасю, тобі не можна розмовляти, а твій лікар нас прожене.

— Я… не помер, ти просила…

— Я знала, що ти не помреш.

— Огієнко…

— Сучий син твій Огієнко!

— Лізо, він… на твоєму боці, клянусь… Якось він витяг мене з халепи. Він із… спеціального підрозділу. Лізо… він…

Ти можеш всього й не знати. Може, він тебе обдурив. Власне, я поки не буду в тебе ні про що питати. Ти тільки живи, а там розберемось, що до чого. І з Огієнком теж розберемось.

— Добре, любий, не турбуйся!

— Ні, Лізо, ти не знаєш… То все Анна, вона хоче…

Якийсь із приладів тривожно запищав. Ну, так і є, в нього піднявся тиск. Отож нас без особливих церемоній виштовхують у коридор. Нічого, Стасю, все буде гаразд. Я вірю в те, що Він милостивий до мене — бо за мене молилась моя мати. Він не відбере в мене тебе — ще раз. Ні, Він не зробить цього.

— Що каже лікар? — я маю знати, хоча мені здається, все вже йде на краще.

— У нього в кількох місцях прострелено легені, а от серце не зачепило. Його щастя, що він ніколи не палив. Операція пройшла вдало, та такі поранення здебільшого смертельні. І Стась вижив тільки завдяки Промислові Божому — отака ситуація, в загальних рисах. Подробиці операції переказувати не буду, та той хлопець — чудовий хірург.

— Такий, як ти?

— Кращий. Може, тому Стась вижив.

Може, тому, а може через те, що Він так забажав. Хтозна, я все-таки підтримую другу версію.

— Ходімо, Лізо. Я залишив гроші, в Стася все буде, а потім він сам зможе подбати про себе. Завтра приїдемо до нього.

— Так. Перед від’їздом.

Завтра ми знайдемо Оксану Вольську — живу чи мертву. І розпитаємо в неї про Носика. А ще мені цікаво поглянути на свою біологічну бабусю. Я не знаю, чи розкажу їй про себе. Мабуть, що ні, в неї й так, судячи з усього, було тяжке життя. Нащо додавати їй гіркоти розповіддю про те, як поневірялась її старша дочка? Цьому вже не зарадиш, все в минулому.

Ми виходимо в туман. Скоро, зовсім скоро буде зима і Новий Рік. Я ненавиджу Новий Рік, те кретинське свято, коли бажання так і не збуваються, а надії мруть, як мухи. Я завжди чекала, що моє бажання здійсниться — тоді, в дитинстві. І лише тепер дізнаюсь, що воно не могло здійснитися в принципі. В моєму житті виявилось подвійне дно, про яке я не мала ані найменшого уявлення. І чому так не могло тривати й далі? Що, окрім смутку і розчарування, дало мені нове знання? Може, колись я це зрозумію, потім. А поки що я просто роздратована. Боже, як же я втомилась!

— Вадику, треба знайти таксі.

— Зараз, люба. Почекай хвилинку, я зорієнтуюсь у цьому тумані. Глянь, нам і в Лондон не варто їхати, свої тумани не гірші.

— Хіба в Лондон їздять за туманами?

— Аякже, і за туманами теж, то ж місцевий прикол!

— Ти невиправний оптиміст. Добре, що машину лишили.

— Так, ти правильно підказала, я…

Машина виринула з туману раптово. Власне, цей туман — як подушка, приглушує звуки. Та ось вона тьмяно блимнула фарами і мені чомусь стало так страшно! Я притискаюсь до Рудого, та знаю: порятунку нам немає.

— Лізо, що тобі? От, чорт!

Він теж помітив машину і їх. Вони вийшли з салону, залишивши відкритими дверцята. В тумані не видно їхніх облич, і від цього мені ще страшніше. Десь тут, у сумці, має бути револьвер, що дав мені Стась, та це ж не сумка, а Чорна Діра, що в ній можна знайти? І начебто недавно наводила в ній лад…

— Сідайте обоє в машину.

Я його знаю, бачила. Це той, що любовно ладнав для нас бомбу — разом із Огієнком. У нього огидні гостроносі черевики з пряжками. Несмак страшенний. То ми знову серед живих?

— Що вам треба? — я навіть знаю, що, та… я не хочу!

— Краще сідайте по-доброму. Вам же буде краще. Дехто хоче з вами поговорити.

Ми з Рудим дивимось на нападників, потім перезираємося. Все ясно: кількісна перевага на їх боці, то що чинити?

— Добре. — Рудий щось вирішив. — Ходімо, Лізо.

Ми йдемо до машини. Не знаю, що там буде далі, та хай хоч каміння з неба, але я зараз обов’язково відшукаю зброю в надрах своєї сумки.

19

Тепер я знаю, як це воно — зазирнути в безодню. Ні, мені не страшно, вірніше, не так страшно, як можна це уявити. Тільки гірко.

Старий фотограф мав рацію, це страшенно гірко. А в мене ж були плани: я хотіла завести нахабного кота, я хотіла поїхати влітку до моря. Я обіцяла Стасеві завітати до нього. І як тепер Стась — без нас? І Старий? Хто скаже йому, що нас із Рудим десь чорти лизнули? Яке свинство!

Я притискаюся до Рудого. Шкода, друже, що все так вийшло. Шкода, що ми так і не змогли до кінця порозумітися, мені шкода, що ти стільки років кохав мене, а я не цінувала. Вибач, якщо можеш. Я була дурна і ганялась за привидами минулого. А Старий же казав нам: не треба озиратися назад, аби поглянути на те, що не варте погляду. Старий засмутиться і ходитиме ночами по своєму саду, і тяжкі думи гнітитимуть його сиву голову. Страшно батькові пережити власних дітей.

— Лізо…

— Що, Вадику?

— Не бійся.

— Я не боюсь. Вибач мені — за все…

— Не мели дурниць. Все буде гаразд.

Я ж не маленька дівчинка, щоб потішати мене побрехеньками. Я чудово знаю, що з цієї машини ми підемо назустріч власній смерті. До того воно йшлося. Але я все одно знайду револьвер. Десь він отут, під купою фантиків від грильяжу. Ось, якісь рекламки, запрошення на розпродаж, що їх тицяють до рук всім підряд… Уламки мого життя, що було до цієї дороги. Гадаю, ніякого «після» в нас не буде. Ну, де той клятий револьвер? Ось. І в ньому тільки п’ять патронів. Тож прихоплю із собою п’ятьох недолюдків — щоб не сумно було. Пригадають вони собі Лізу!

Я ховаю зброю за пояс — ззаду, і саме вчасно: машина спинилась. Туман, як вата, огорнув нас. Можна було б спробувати втекти, та куди тікати? Нічого не видно, і немає й найменшого уявлення про наше місцеперебування. Отака халепа. Маю надію, вони не будуть нас обшукувати.

— Йдіть уперед.

Даремно ти штовхаєш мене, хлопче. Якщо доведеться стріляти, ти станеш першим — і я не схиблю. Я злопам’ятна. Ти набрид мені, а твої черевики — просто лайно. Особливо пряжки. Я вб’ю тебе першим. Огієнко ж попереджав тебе, а ти не послухав. Самовпевненість — це вияв дурості, цим я й скористаюсь. Чоловіки передбачувані, особливо у стосунках з жінками. Про наявність мізків у жіночій голові жоден з них навіть не здогадується, а якщо голова білява від природи, то в їхніх очах це свідчення природженого кретинізму жінки.

З туману виринає чималий будинок, якийсь похмурий, тільки біля ганку світить ліхтар та на другому поверсі освітлені кілька вікон. Замок Синьої Бороди — ось на що це схоже. Гадаю, і по суті воно так і є. Якесь дивне відчуття наповнює мене: я відчуваю тишу, хвилі агресії, що йдуть від нашого провідника, і якесь зло, що затаїлось в цьому будинку. Він наче великий хижий звір, що присів перед тим, як кинутись на жертву. Тьху, мерзота якась!

Двері відчиняються і ми опиняємось у просторому холі, оздобленому темним деревом і прикрашеному мертвими головами оленів і кабанів. Це що, вважається за стильне? Чи господар одразу з порога сповіщає гостям, що є серійним вбивцею? Я не знаю, ким треба бути, щоб застрелити беззахисну тварину. Я розумію мисливство в прадавні часи, коли здобич була єдиною поживою. Але тепер? Яка дикість — вбивати задля задоволення! Тільки людина здатна на такий злочин.

— Нагору, та ворушіться!

— Заткни пельку, набрид.

Він штовхає мене в спину чимось твердим. Ні, хлопче, ти мене зараз не вб’єш, інакше самому буде непереливки. Тому я з чистою совістю даю йому ляпаса. Мені треба якось потамувати роздратування, і мармиза цього типа підходить для такої спасенної справи якнайкраще. Ну, от, одразу від серця відлягло.

— Ах ти, сука!

— Що ви там затіяли? — владний голос звідкись згори. — Що ти з ними там робиш, Гриб?

— Ця сука мене вдарила!

— Ну, то ти таки йолоп. Піднімайтеся сюди, гості дорогі.

Ми йдемо сходами. Що ж, двом смертям не бувати… Револьвер заважає мені, та з ним спокійніше. Боже, нас навіть не обшукали, так були впевнені в нашій абсолютній нешкідливості. Отож прикинемось ідіотами, а там видно буде.

У великій кімнаті палає величезний камін. Навіщо такий монстр? Це ж так і дивись, щоб не вилетіла іскра чи жарина не впала, і тоді піде галасвіта за димом добро. Бо стіни тут теж оббиті деревом, схоже, дубом. Я приблизно уявляю, скільки коштує така забаганка, отож господар копійки не рахує. Власне, це й так зрозуміло. І якщо я не помиляюсь, то господар тут не хто інший, як пан Носик, власною персоною.

Взагалі я в принципі лінуюсь думати — мені нудно, краще почитати щось цікавеньке, бо мої думки мене іноді заводять надто далеко. Та от саме зараз моя голова працює так чітко, наче увімкнулась якась спеціальна аварійна програма. Єдиний раз було таке зі мною — це коли ми виконали присуд двом убивцям у погонах. Може, це через адреналін? А може, я завжди дрімаю, а тільки часом прокидаюсь і тоді живу?

— Проходьте ближче до вогню, шановні. Надворі, либонь, холодно.

Він сидить у кріслі, оббитому ведмежою шкурою. Крісло зроблено грубо, просто збиті колоди, погано обтесані і потемнілі. Це що, такий стиль? Чи господар читає книжку «Умілі руки»? Тоді він багацько пропустив у ній.

— Сідайте, поговоримо.

Ми з Рудим мовчки влаштовуємось у двох інших кріслах. Ні, сидіти в них незручно. Власне, вони зроблені для динозаврів, не інакше.

— Щось вип’єте?

Він дивиться на нас з жадібною цікавістю, як на якийсь раритет. Роки не помилували його. Обличчя, колись красиве, тепер стало схожим на морду хижої рептилії, кучері поріділи і висіклись, великі залисини зробили чоло потворним. А очі… Очі його темні й злостиві, хоча рот і посміхається, та в очах посмішки немає. Гадаю, ці очі такими були завжди — два оптичних приціли.

— Можу запропонувати напої на будь-який смак.

— Ні. Що ви хочете?

Він дивиться на мене трохи здивовано, наче заговорила одна із засушених голів, що висять на стінах.

— Навіть не питаєте, хто я такий? Навіть не обурюєтесь, що вас притягли сюди силою?

— А є сенс?

— Звичайно, ні, але… Що ж, так навіть краще. Люблю говорити конкретно. І мені подобається, коли співбесідник мене розуміє. Двічі я не повторюю.

— Коротше.

Я буду виводити тебе з терпіння, старий кретин. Я розумію, що це все одно, що дратувати кобру, та я ризикну. Ти всього-навсього злочинець, хай успішний і авторитетний, та злочинець. Це означає, що твоїх сил не вистачає ні на що добре. Це означає, що я сильніша. Ти просто злочинець, що випадково уникнув тюрми, але ж це можна виправити. Тільки смерть не можна виправити. І минуле. Але смерть і минуле — це майже одне й те саме.

Їдка усмішка зазміїлась на його тонких губах. Він вдивляється в моє обличчя, наче хоче знайти якусь відповідь на невисловлене питання, та на мені візерунків нема, чого витріщився? Давай, старий, потанцюємо — рокен-ролл.

— Ти непоштива до старших.

— Мій дід мені теж це казав.

— І що?

— Нічого. Помер з горя, сердега.

— Он як… Я не помру.

— Помреш. І скоро, бо ти старий. Надто старий, як на мій погляд. Ось, глянь, що в мене є.

Я кидаю йому на коліна фотографію, де він удвох із Оксаною. Він бере її до рук, пальці йому починають тремтіти.

— Де ти це взяла? — голос його хрипкий і надтріснутий.

— Сорока на хвості принесла, пане адвокат.

Його очі наливаються люттю, та він — капо, йому не можна лютувати. Він відкидається на спинку крісла і гамує гнів. Давай, старий, впорайся із собою — на нас сил не стане. Чорт, я таки люблю доводити людей до сказу.

— Любиш гратися з вогнем?

— Я — ні, а ось цей камін у плані пожеж дуже небезпечний. Що тобі від нас треба?

Він дивиться на знімок, не відриваючись. Може, йому шкода, що він такий старий? Життя минуло, і що з нього? Може, йому теж гірко старіти, бо є ще багато місць, де можна було б поживитися? Ніколи не розуміла жмикрутів. Всіх грошей не збереш, а з собою нічого не візьмеш. Хіба що до труни багажник причепити, та сенсу нема.

— Власне, я хотів вам обом дещо запропонувати. А саме: грошей і нові імена. Ви б могли виїхати і жити в будь-якій іншій країні, жити безбідно… Так, я хотів би це владнати. Але тепер мені цікаво, що ви ще розкопали. Тому ви трохи затримаєтесь у мене в гостях, ми поговоримо. У мене є умільці, що здатні розв’язувати язики. За кілька годин ти, красуне, молитимеш мене послухати історію твого життя, а смерть приймеш, як милість. Тому у вас є час подумати — до ранку. Гадаю, вам не буде нудно вдвох.

До кімнати заходять двоє: суцільні мускули і невеличкі голівки, хлопці дуже схожі один на одного.

— У підвал обох.

Ми встаємо і йдемо з кімнати. Власне, він все одно б нас обдурив. Так чи інакше, нас уб’ють, та мене не влаштовує смерть з-за рогу. Це несправедливо. Якщо помирати, то принаймні дивлячись білій дамі в очі.

— Заходьте сюди.

Ми щойно спустились до підвалу. Що ж, нема чого нарікати, так воно й мало бути. От тільки старий тепер сидить і клює собі печінку. Я впевнена, що так воно і є. Давні фотографії вміють повернути пам’ять. Може, десь там у нього лишилась совість — під нашаруваннями злості і підлоти? Навряд. Інколи буває, що люди народжуються такими, з дефектом. Старий знав про це, тому деяких вихованців одразу списував у брак. Як чортом вродиться, то з рогами й помре — Таньчині слова.

Підвал у будинку просторий, тут сухо і тепло. Мабуть, від того, що працює система опалення.

— Сидіть тут.

Схоже, більше двох слів хлопці говорити не вміють. Мозок їм видали при народженні надто малофункціональний, він подає заслабкі імпульси — коли треба щось сказати чи про щось подумати. Такі красені просто природжені копачі. Даєш йому до рук лопату, визначаєш завдання — і він копатиме, і прокопає наскрізь земну кулю, навіть не цікавлячись, навіщо те потрібно. Просто і без зайвих інтелектуальних судом. До речі, кати з таких теж неперевершені, бо позбавлені уяви. Мабуть, Йому навіщось були потрібні такі створіння, та мені завжди було цікаво: а навіщо? Власне, то не мого розуму справа, Йому має бути видніше.

Залізні двері з гуркотом зачиняються. Ми потрапили в невелике приміщення, доволі темне, бо світло проникає сюди через отвір для вентиляції. Я обережно рухаюсь уздовж стіни, намацуючи дорогу. Стіна якась шорстка і неприємна, підлога цементна, але ж темно! Бракувало тільки впасти і скалічитись.

— Лізо, ти де?

— Тут. Іди сюди, Вадику, я знайшла щось, схоже на тапчан.

Він намацує в темряві мою руку, потім вмощується поряд зі мною на жорстких дошках. Він мовчить, може, сердиться? Але старий брехав нам, ми все одно приречені. Навіть якби нам дали грошей і нову біографію, прожили б ми недовго. Мабуть, ще менше, ніж із власними іменами.

— Я завжди дивувався твоєму вмінню зачепити людину за живе. Змовчати йому ти не могла, я розумію.

— А сенс?

— Так. Нас все одно вбили б, не зараз, так потім. А поки ми навіщось їм потрібні.

— Цікаво знати, навіщо. Темно тут, як у негра за пазухою. Якби ти мене послухав тоді і повернувся додому, то не вляпався б у таку халепу.

— Не мели дурниць. Мені не потрібне життя, якщо воно без тебе. Ми завжди були разом, от і помиратимемо разом.

— Хто говорить про смерть?

Він притискає мене до себе, наче хоче захистити від біди, що нависла над нами. Любий мій Рудий, яка я була дурна — всі оці роки! А тепер, далебі, вже пізно щось виправляти. Та ні, це дурня. Ми не повинні здаватися. Вихід має бути, навіть якщо ми його не бачимо.

Я чую, як б’ється серце Рудого. Так, ми завжди були разом. І я не дозволю якимсь дегенератам вбити нас просто так, бо їм так, бач, зручніше житиметься. Ні, панове, чогось ви не врахували, і я зрозумію, чого. В мене попереду вся ніч. Та мені здається…

— Вадику, ми тут не самі.

— Ні, Лізо, що ти кажеш?

— Кажу тобі, тут хтось є.

— Може, щури?

Може, й щури, хтозна. Сумку в мене чомусь не відібрали, тільки попорпались в смітті — і все. Що ж, тим краще. Я висипаю сміття із сумки на підлогу, а ось — сірники, що я їх прихопила в якомусь барі, там спеціально давали, разом з попільничкою. Я автоматично поклала їх у сумку. І от тепер вони мені придадуться.

Я чиркаю сірник і запалюю якусь рекламку. Тьмяне світло мого імпровізованого смолоскипа вихоплює з темряви невелике приміщення, без вікон. Біля протилежної стіни стоїть такий самий тапчан, на якому хтось лежить. Я була впевнена… чорт, папірець догорів і обпік мені пальці.

— Ти бачив?!

— Так. Обережно, люба, я сам.

— Ще б чого! Я що, другий гатунок?

Ми запалюємо черговий папірець і йдемо до нашого сусіди. Навряд це хтось із обслуги приліг відпочити. Але чому він мовчить? Невже не чує нас? А може, він мертвий? Я не боюсь мерців, та провести ніч у такому товаристві не хочеться.

— Лізо, чи це не…

— Так. Боже мій, ти тільки поглянь на нього!

На тапчані нерухомо лежить те, що лишилося від Олеся Огієнка. З першого погляду ми розуміємо, що за Олеся хтось добряче взявся.

— Лізо, присвіти мені.

Я підпалюю один з носовичків, намотавши його на косметичний олівець. Рудий схиляється над тілом. Його пальці звично обмацують пораненого. Як на мене, Олесь — уже труп. Та нараз він стогне і відкриває очі. Якщо точно, то тепер у нього тільки одне око, праве. На місці лівого — кривава діра. Мені так шкода його, бо зовсім недавно він цілував мене і шепотів щось ніжне, може, й нещиро, але нам було тоді добре разом. Хоч це й нічого не значило ні для нього, ні для мене, та все одно.

— Олесю!

Він дивиться на мене безтямно, раптом на його побитому обличчі з’являється слабкий вираз впізнавання.

— Олесю, скажи щось! Як же це?..

— Лізо, в нього шок. Численні переломи, одне ребро, схоже, проткнуло легені. Око не підлягає відновленню, і лежить він отак уже добу, не менше.

— Олесю, що тобі?

Він з благанням дивиться на мене і ворушить губами. Я схиляюсь до нього. Він щось шепоче, та я не знаю, що саме. Якісь цифри? Мені годі їх запам’ятати. Я записую їх олівцем на руці. Наче табірний номер.

— Полковник Слісаренко… Подзвоніть і допомога… прийде…

— Олесю, ти протримайся, я зараз щось придумаю!

— Я… не брехав тобі… тоді… Лізо…

— Хто тебе так, любий?! — що я питаю, все ж і так ясно.

— То Гриб… він з Анною…

Він знову заплющує око, знепритомнівши. Мені здається, так для нього краще, але я маю щось придумати. Має бути якийсь вихід, має бути обов’язково!

— Олесю!

— Лізо, він помер. — Рудий обіймає мене за плечі. — Чорт, я недолюблював його, а тепер мені шкода. Ти не плач, Лізо, тільки не плач, добре?

— Я не плачу.

Так, чого маю плакати? Я зараз така люта, що якби мені до рук потрапив хтось із місцевих довгожителів, я б застрелила недолюдка, не вагаючись. Я вже бачила колись отаке збите, скалічене тіло. Таким був Кирпа — тоді, давно. І ми не подарували вбивцям його смерть. Закон помилував їх, а ми — ні. І ніякий закон не захистив їх від помсти вовченят, затятих вилупків, народжених на смітнику. У нас був свій закон, його всі місцеві добре знали: торкнеш кого з наших — шануйся! Тож чоловік у потворних черевиках вміє не тільки бомби ладнати? Що ж, зав’яжу собі вузлик на пам’ять. Він уже труп.

— Вадику, пам’ятаєш, як ті двоє просилися?

— Що ти, Лізо? Чому ти це згадала?

— Просто так, — моя лють зараз вибухне. — Пам’ятаєш, як ми впіймали спочатку одного — він ішов з пивної? Той, дебеліший. Як він плакав і просився, щоб не вбивали! Ти пам’ятаєш? Ми його забили дрюками, як скаженого пса. А другий вийшов у гараж. Стась хряснув його по макітрі, Ірка додала ломакою, а тоді вже молотили, доки не здох. Ти пам’ятаєш?

— Так.

— То невже ми подаруємо їм оце?

— Кирпа був нашим другом, а…

— А Олесь ні? Та ми нічого не знаємо. Я гадаю, він не міг нам відкритися, не знаю, чому, але він був нашим другом, він хотів порятувати нас. Стась довіряє йому.

— Стась… Так.

— Вадику, я вб’ю їх усіх і спалю цю кляту халупу.

— Спочатку треба вийти звідси.

— Вийдемо. Підсади мене до того отвору в стіні.

— Що ти задумала?

— Поки що нічого. Просто роздивлюся.

Рудий підставляє мені плечі і я встаю — якраз проти вентиляційного отвору. Що ж — зрозуміло. Якщо вилізти звідси, то можна проповзти по великій трубі, хоч вона й гаряча, але то нічого. А там, далі, видно сходи, якими ми спустилися сюди. Думаю, вони всі тут настільки самовпевнені, що їм і на думку не спаде стерегти вхід.

— Що там?

— Якщо проліземо в діру, то зможемо вийти.

— Впевнена?

— Ні. Та спробуємо. В мене є зброя.

Я зіскакую на підлогу і демонструю Рудому револьвер.

— Я ж тобі заборонив носити з собою цю штуку! Ти хіба забула, що накоїла в Стася? Дай сюди негайно.

— От іще! Будеш мені сто років гризти голову через того скунса! Він смердів так, що я вистрілила на запах.

— Це несерйозно.

— Не будь таким занудою. Та й що тобі з цього револьвера? Лишилось п’ять патронів.

— Думаю, нам їх може вистачити. То що робитимем? Вже скоро дванадцята година.

Я люблю ніч. Мені найкраще думається вночі, безвідносно пори року. І нам має поталанити. Якщо все вийде, я принесу вогняному богові величезну жертву — оцей будинок.

— Підсади мене, я подам тобі звідти руку.

Я, може, трохи схудла за останні дні, бо навіть філейна частина протискується в діру. Я обертаюсь і сідлаю трубу. Вона гаряча, та терпіти можна. Тому я схиляюсь в отвір і подаю Рудому руки. Якби тільки в мене стало сил втримати його.

Він стрибає з тапчана і хапає мої долоні. Мені страшенно боляче — в живіт впинається край стіни, а зап’ястки, їй-богу, зараз порвуться. Рудий — здоровий хлоп, і мені несила підняти його. А підсадити нагору я б його теж не змогла.

— Лізо, тягни!

— Не можу…

Він зривається і глухо падає на підлогу. От, чорт, а якщо я злізу звідси, то вже не залізу назад. І треба вшиватися, бо клята труба пече мені сідниці.

— Лізо, йди сама, втікай!

— Ти що, Рудий!

— Поклич на допомогу, може, встигнуть! Ти тільки якось добудься до телефону, люба. Йди, Лізо, не треба гаяти час. Сумку тримай!

— Нащо вона мені здалась? Зараз, чекай, може, тут є драбина чи мотуз, я пошукаю.

Я повзу по трубі, що вигинається і йде вниз. Я зісковзаю по ній і опиняюсь в напівтемряві. Це, вочевидь, котельна, повністю автоматизована. Що ж, потім роздивлюсь, а зараз треба витягти з пастки Рудого. Він говорить дурниці, я не можу покинути його отут з чисто егоїстичних міркувань: якщо з ним щось станеться, я ніколи не пробачу собі, що покинула його.

Я йду, роззираючись, вздовж стіни. Ось невеличкі дверцята, я обережно відчиняю їх. Це, мабуть, кімната для обслуги котельної. Невеличкий диван, зелена металева шафа і столик, два пластикові стільця. Тут порожньо і лунко, а зі стіни посміхається смаглява красуня в жовтому купальнику. Завжди заздрила таким кралям, бо вони досконаліші, ніж я. Чи це в мене комплекс?

Я продовжую свій шлях. Власне, звідки тут візьметься драбина? Та я вперто йду вперед. Ось двері в кімнату, де ми сиділи. Зараз там Рудий і тіло Олеся. Чорт, як все негарно вийшло.

— Вадику, ти мене чуєш?

— Ти досі тут? Лізо, негайно тікай.

— Дзуськи.

Я піднімаюсь сходами. Стоп. Щось я таке бачила, що пройшло повз мою увагу. Щось я тут пропустила… Ну, так, яка ж я ідіотка! Я прожогом кидаюсь в кімнатку персоналу. На дивані поверх картатого пледа лежить невеличкий мобільний телефон. Це саме те, що треба.

Я беру апарат і натискаю кнопку — він працює. Тепер треба тільки набрати номер, що сказав Олесь. Як там він казав, полковник Слісаренко? Ось номер, майже стерся, та косметичний олівець у мене якісний і так просто не стирається. Цифри видно, хоч і блідо. Маю надію, я все правильно почула, бо перепитати тепер нема в кого.

Телефон справний, та я не можу набрати номер. Що за чортівня? Може, Рудий знає? Він вміє спілкуватись з різними приладами.

— Вадику, ти чуєш? Я знайшла мобільник, та він не набирає номер.

— Тут бетонне перекриття, сигнал не проходить.

— І що тепер?

— Спробуй вийти з підвалу, повинно допомогти. Лізо, будь обережна.

Я завжди обережна. Я вмію тримати себе в руках, якщо мені треба. Я навмисне заводила старого Носика, аби він подумав, що я зовсім психована. Він так і подумав. У кожного є подвійне дно, у мене — таке. Я вмію міняти колір, як хамелеон — коли мені треба.

Я піднімаюсь сходами нагору і прочиняю важкі двері. Їх не потрудились замкнути, мабуть, вирішили, що ніде ми не дінемось. Навряд чи випадково ми опинились разом з Олесем. Носик хотів, аби ми перелякались, та він не врахував, що в Олеся стане сил щось нам сказати. Все це — неточності, яких припустився злочинець, що звик до абсолютної безкарності. Йому й на думку не спало, що хтось може опиратися.

Я притискаюсь до стіни і в тьмяному світлі, що ллється звідкись згори, роздивляюся цифри на руці. Тепер спробую набрати…

— Інформаційний центр. Вас слухають.

Інформаційний центр? Що за маячня? Може, я не ту кнопку натисла? Слід бути уважнішою. Ось, наберу ще раз, тепер уже точно — той номер.

— Інформаційний центр. Вас слухають.

От чорт! Я неправильно записала номер. А може… Добре, спробую.

— Мені потрібен полковник Слісаренко.

— Хвилинку, з’єдную.

Я нестямлюся з дива. Отак просто? Хоча, чому просто? Ану ж, зараз комусь спаде на думку завітати сюди і перевірити, як тут в’язні? Ні, годі думати про таке, ще наврочу.

— Полковник Слісаренко. Я вас слухаю.

— Я… ваш телефон дав мені Олесь Огієнко.

— Хто ви? — голос жорсткий і владний.

— Я… власне, я… Еліза Климковська.

— Що?! Де ви знаходитесь? Де лейтенант?

— Олесь… він мертвий, його катували…

— Де ви зараз, звідки дзвоните?

— Я не знаю. Нас замкнули тут, у підвалі, я вилізла у вентиляційний отвір, а тут був мобільник…

— Де будинок, в якому ви знаходитесь?

— Я… я не знаю, не смійте на мене кричати!

— Вибачте, я не кричу. Але якісь прикмети, щось таке…

— Тут господарює Носик, якщо ви розумієте, про кого я говорю.

— Так би одразу й сказали. Тепер ніякої самодіяльності, чекайте, ми скоро будемо.

— Але…

— Повертайтесь туди, де були. Так буде безпечніше.

— Але…

— Все, кінець зв’язку.

Гарненька мені історія — повертайтесь туди, де були! Ану ж як вони спізняться і нас із Рудим перемелять на фарш? Я категорично проти такого плану. Хай полковник Слісаренко наказує кому завгодно, та не мені. Теж, знайшовся начальничок. Треба пошукати ключі від нашої камери, так буде найліпше. А потім треба вшиватися звідси, доки цілі. Бо тому полковнику, видать, теж пальця до рота не клади, хтозна, що йому спаде на думку, коли ми опинимося в його руках.

Піднімаюся сходами нагору. Револьвер уже закипів у моїй руці, та я не буду аж така дурна, щоб вистрілити і переполошити це зміїне кубло. Мабуть, Носик вже давно в ліжечку, вставив собі в зад свічки від геморою і згадує минулі дні, коли простатит ще не скосив його, а на голові сяяли чорні кучері. От його, мабуть, жаба тепер давить! Молодість за гроші не купиш.

Я крадусь широким похмурим коридором. Як можна жити в такому будинку? Він схожий на великий склеп. Можливо, Носик саме так бачить світ і на душі в нього завжди так похмуро? У Стася будинок теж незатишний, та по-іншому. А оце кімната з каміном, тільки вогонь уже ледь жевріє. Де ж наш гостинний господар? У мене є до нього питання.

Обминаю жахливі крісла, а голови нещасних тварин сумно проводжають мене поглядами. Може, мені поталанить більше, ніж їм? Я не збираюсь дебютувати в ролі здобичі. А ото, вочевидь, будуар нашого красеня. І світло горить. Що, старий, безсоння замучило? А я б оце залюбки поспала, і їсти хочеться пекельно. Цікаво, де тут кухня?

— … не турбуйся. Я контролюю ситуацію і ти можеш бути впевнена — все зроблено, як слід. Що? Як це, де? Де й мають бути, в підвалі.

Я притискаюсь до стіни поряд із прочиненими дверима. Пан Носик, здається, перед кимось звітує? Цікаво.

— Аню, будь ласка, не треба нервуватися. Скоро все буде позаду. Ні, я ще маю дещо в них спитати. Скажуть, ніде не дінуться. Ні, той план не годиться, вони надто багато знають. Ось, мої люди побували в них на квартирі, переді мною лежать документи, які ми шукали. Я передам їх ранком на літак, от і все. Так, я теж тебе люблю. До зустрічі.

Яка сцена! Що, старий упир когось любить? Важко уявити, але факт лишається фактом. Тепер я знаю, що мав на увазі Стась, коли казав, що все влаштувала Анна. Який татко, таке й дитятко. Від матері вона, мабуть, дістала тільки зовнішність, а вже вдачу — то від батечка. Отака спадковість, не дай боже. Можливо, в плані характеру від тієї ганчірки Оксани Вольської просто не було чого успадковувати? Казав же нам фотограф, що вона була слабка і безвільна істота. Терпіти не можу таких амебовидних жінок, вони просто напрошуються на неприємності і мені їх нітрохи не жаль. Треба покладатися лише на себе, бо іншого життя не буде і ніхто за нас його не проживе.

Я чую, як Носик кладе слухавку і цокотить склянкою. Мабуть, приймає ліки. Що ж, нехай. А то ще склеїть ласти передчасно, а я маю дещо в нього дізнатися. Ну, а вже потім застрелю, звичайно. Він заслужив. Я бачила Олеся, і мені досить доказів його вини — для вироку.

Він вкладається спати. Видно, не любить товариства, тож обслуговує себе сам. Власне, кого йому боятися? Жоден грабіжник не насмілиться пограбувати цей будинок. А всередині охорони не видно. Може, вони теж впевнені в безпеці? Даремно.

— Що, безсоння мучить?

Він здригається від несподіванки і тягнеться до кнопки, що поряд з ліжком.

— Не варто. Я не схиблю, тож ніякі лікарі вже не допоможуть.

Він дивиться на мене з такою люттю, що якби погляд міг спопеляти, то від мене вже тільки купка попелу й лишилася б. Та я не боюсь лютих поглядів, мені байдуже.

— Як ти сюди потрапила?

— Церемонії потім. Скажи мені краще, чому так повівся з Олесем?

— Він вирішив, що може дурити мене.

— Конкретніше.

— Гриб поставив вибухівку, та коли вибух стався, по тому стало зрозуміло: вас вже там не було. В мене скрізь є свої люди, і в пожежній охороні теж. Там мали бути залишки машини, а їх не було. Отже, хтось поїхав звідти. І замок на воротах був збитий зсередини. От і все, тут він і попався. Вам буде те саме.

— Навіщо ми тобі потрібні?

— Якраз не потрібні, зовсім. Ви й взагалі живете помилково, вас не повинно бути! Вас підібрали на смітнику, ви ніхто, потолоч.

— А ти в нас аристократ. Ач, який замок собі вимурував!

— Так, аристократ, уяви собі. В моєму роду дев’ять поколінь дворян, а мені довелось народитися під час громадянської війни. Я навіть на прізвище своє не мав права. А тепер живу так, як мені й пристало.

— Ти ухиляєшся від теми, твій родовід мене не цікавить. Розкажи мені, навіщо ви затіяли таку складну авантюру?

— Довга буде розмова, а я, до того ж, не люблю розмовляти з трупами.

На столі я бачу знайому синю теку, що дав мені Старий, там-таки лежать інші наші папери. Ці негідники порпались у моїх речах! Чортові харцизяки, я їм цього не подарую!

— Я не поспішаю, ти — теж. От і розкажи, я залюбки послухаю.

Він люто дивиться на мене, та що мені до того? Адже мене саму переповняє лють, і його емоція — просто ніщо, порівняно з моєю. Та ми обоє вміємо гамувати себе, щоправда йому це важче, бо він уже старий. Старигані просто кишать навколо мене, от халепа! Їм життя не вистачило, аби вирішити всі свої проблеми і розрахуватися з боргами, то до чого тут я?

— Давай, починай співати. Ніч попереду довга.

— Власне, чому ні? — він злостиво посміхається. — Ти мені чимось подобаєшся. Я завжди любив жінок з перцем. Історія й справді довга, і частину її ти вже, як я зрозумів, знаєш. Анна — моя дочка, моя єдина дитина. Її мати була слинявою нікчемою, та Анна вдалася в мене. Шкода, що ми так пізно зустрілись і я не міг її ростити, та все одно вона є. Ми зустрілись, коли їй було вже двадцять років і вона мала сина. Я тоді ненадовго вийшов, от і вирішив скористатись квартирою давньої подруги, знав, де живе. А там — Аня. Я одразу зрозумів, що вона — не таке ніщо, як її мати. Ми якось порозумілися, знаєш? Оксана була просто дурна курка, завжди ходила, зіщулившись, сучка шолудива. Анна — в ній моя кров! Я тоді знову сів, а вона писала листи і передачі інколи слала — не часто, звичайно, бо з грошима в неї було сутужно. Та важливо було, що ми підтримуємо зв’язок.

— Я зараз розридаюсь від розчулення.

— Ти не розумієш. Ти покидьок, щеня зінське. Ти взагалі не маєш ніяких прав сидіти отут і ставити мені питання. А тепер ти стала Анні на дорозі. Шкода, Ольга не добила тебе, навіть не знаю, чому.

— І як ти це бачиш? Чим я заважаю твоїй підстаркуватій доні?

— Не смій! Хто ти така, щоб говорити про неї? Воша з притулку. Тільки й слави, що кревна донька Клаусові, ото й уся твоя цінність.

— Тож, заповіт існує?

— Так, хай йому трясця! І він повністю анулює права Анни, розумієш?

— Не дуже.

— Коли Клауса вбили, то виявилось, що він встиг змінити заповіт.

Мені нараз стає смішно. Боже, вони так мозолилися, викрадали Клауса, вбивали його, замітали сліди, а потім виявилося, що все даремно. Ну, чому мене не було там, коли читали заповіт? Я б поглянула на їхні морди, їй-богу, воно було того варте!

— Чого регочеш?!

— Ну, старий, насмішив! Отже, все довелося спочатку починати? Тоді чому мене просто не вбили?

— Тому що тоді все перейшло б кільком благодійним фондам. І підкупити тих сучих синів, адвокатів їхніх, неможливо. Там ніхто не продається, репутацію бережуть, гади.

— Не вельми аристократичні в тебе манери.

— З вовками жити…

Я чую кроки за дверима, очі старого злочинця злостиво примружуються. До кімнати входить мій знайомий з милозвучним прізвиськом Гриб. Я стріляю в нього через невеличку подушку, що лежить на кріслі, летить якийсь наповнювач, а чоловік падає. Як все на диво вдало виходить! Так, а килимові хана.

— Бачиш, який ти кретин? Довелось його застрелити. Ти цього хотів?

Він дивиться на мене, як черниця на сексуального маньяка. Він не чекав, що я стрілятиму, тому розважався, як міг. Але я теж не люблю розваг за мій рахунок, а це вже зробили всі, кому було не ліньки. А Рудий досі сидить у підвалі в товаристві трупа, і нічогісінько не знає. Цікаво, де той полковник Слісаренко? Ото було б добре, якби я його чекала! Може, вони аж завтра прибудуть, то що? Ключ в одного з тих здорованів. Я з ними не впораюсь, але можу застрелити. Тільки треба, щоб вони сюди прийшли, а для цього…

— Знаєш, ти мені вже набрид. І я ось що зроблю. Я підпалю твою халупу, разом із тобою. Як тобі такий план?

— Ти не вбивця.

— Продовжуй так думати. Але я не дозволю тобі і твоїй кретинці-дочці пустити за вітром моє життя. З якої це речі ти маєш право жити, а я — ні? Ти що, Господь Бог? Ти — потолоч і злочинець, звичайний собі грабіжник, і їси ти крадене, на краденому спиш. Теж мені, аристократ знайшовся. В мене класичне виховання, тож вважаю, що злодій має бути в буцегарні, скільки б він не вкрав. Ти аж надто розслабився, а все від безкарності. Звик купувати тих садистів у погонах пачками. Та з тебе досить.

Я підходжу до нього ближче. Він надто старий, щоб мені опиратись, і він зажився на світі. Я не стану його вбивати, тільки трохи торохну по голові і натисну на кнопку — хтось та прийде на сигнал, от і знайду потрібного.

— Не бійся, зараз я тебе не вб’ю. Просто примушу заткнутись ненадовго.

Хлопець на килимі подає ознаки життя. Де він відкопав такі жахливі черевики? Що ж, все одно він вже нічого не вдіє. Я потім заопікуюсь його кишенями, а зараз хрясну по макітрі аристократа Носика. Хай трохи відпочине.

— Не торкайся мене!

Я б’ю його по голові руків’ям револьвера. Удар розрахувала так, щоб не вбити. Думаю, він мені ще придасться. Тепер зберу свої документи, бо потім через колотнечу, що може зчинитися, можу й забути. Цікаво, як там Рудий? Мабуть, треба поспішити, він там божеволіє з тривоги.

Я натискаю кнопку, що горить на пульті біля ліжка. Хтось має з’явитися, краще, звичайно, аби хтось із тих, що замкнули нас. А от ключі в котрого з них? Власне, вони майже однакові, тож я б їх не ідентифікувала нізащо. Ну, от, кроки. Хтось іде на сигнал.

До спальні входить чоловік у чорному одязі і чорній масці. Оце так номер! Його я не бачила, звідки взялось це опудало? І що тепер робити? Він схожий на грабіжника, але ж тут це в принципі неможливо!

— Так, Елізо Климковська, ви мене не послухали. Я ж радив вам повернутися до підвалу. Чому ви так не зробили?

Він знімає маску і на мене дивляться холодні сірі очі. Його обличчя наче складене з гострих кутів: гострий ніс, гостре круте підборіддя, вилиці. От клоун, це ж треба!

— Чого ви смієтесь? — йому не подобається, що мені смішно, та що ти мені зробиш? Хіба що застрелиш. У нас вільна країна, і я сміятимусь тоді, коли мені того схочеться.

— Ви схожі на героя американського бойовика. Ну, наче з рекламного ролика вискочили!

— Якщо це комплімент…

— Ні. Це просто страшенно смішно!

— Олесь мав рацію, ви непередбачувана істота. І небезпечна, як тарантул.

Я що, схожа на павука? Який нахаба!

20

— Ви розумієте, що зірвали нам операцію? Через вас загинув лейтенант Огієнко. І ви маєте нахабство сидіти тут і щось вимагати?

Я таки добряче вмію діставати людей. На що вже полковник Слісаренко людина витримана, і ось, милуйтеся, людоньки — аж піниться від люті. Господи, як він схожий на стандартного американського кіногероя! Десь я навіть бачила схожу вивіску, здається, в «Міцному горішку» з Брюсом… Так, звичайно ж! Там був такий типчик, грав полковника-терориста, як його? Не згадаю. Та мармиза була така сама. Полковникові варто спробувати себе в Голівуді.

— Ну, от, чому ви знову посміхаєтесь?! Що смішного я сказав?

— Полковнику, Ліза навмисне вас дратує. — Рудий смокче каву і розважається, споглядаючи сварку.

Ми сидимо в казенній норі, що тут таке розташовано, я не маю ні найменшого уявлення, та нам дали поїсти і запропонували кави. Я терпіти не можу каву, та вибору немає. Отож я нічого не п’ю, а Рудий прикінчив уже третю чашку. Це страшенно шкідливо для здоров’я, він чудово це знає, та все одно п’є ту гірку отруту. Нічого, в майбутньому я позбавлю його цієї шкідливої звички.

— Якщо ви вважаєте, що я стану потурати вам, як потурав Огієнко, то ви помиляєтесь. Це просто нахабно з вашого боку — отак поводитись у той час, коли…

— Полковнику, ви прекрасні в гніві, вам цього ніхто не казав? Даремно ви намагаєтесь звинуватити мене в тому, в чому немає моєї вини. А вже сказати, що Олесь загинув через мене, просто жорстоко з вашого боку. — чекай, любчику, зараз я влаштую тобі виставу, за всіма правилами.

— Тільки не треба плакати! Ось, візьміть серветку…

— Вдавіться нею, полковнику. Якби не ви, не ваші ідіотські ігри в секретність, Олесь досі був би живий. Якби ви дозволили йому втаємничити нас в те, що відбувається, він би проінструктував нас щодо машини, і все було б добре. А так… І ви ще смієте звинувачувати мене? Моє життя пішло шкереберть, а я навіть не знаю, що відбувається. Ви використовували мене направо й наліво, ви підставляли мене, як вам хотілось, а тепер ви не бажаєте пояснити, заради чого? Ви це маєте на увазі, називаючи мене нахабою? Я все правильно зрозуміла?

Мій голос набирає обертів, я знаю, як це діє на людей. Чоловік, навіть найміцніший, не терпить, коли йому говорять, що він винен, особливо якщо він і сам це знає.

— Послухайте, Лізо, адже ви самі приховали від нас…

— Ах, я приховала? Покажіть мені такий закон, де було б написано, що я повинна допомагати вам і виконувати за вас домашнє завдання? Нема такого закону. А от ви мали б захистити нас, та якби я сама не подбала про все, нас би вже загребли десь на звалищі — і спокій голові.

— Ви перебільшуєте.

— Нітрохи. Хіба ви не бачили, що вони зробили з Олесем? Чи ви гадаєте, що нам би поталанило більше? Особисто я сумніваюсь у цьому. Тому давайте, розказуйте. Не треба мені їздити по вухах, це вже мені набридло.

Він замислено тре щоку, на якій вже встигла відрости світла щетина. З одного боку, він розуміє, що я цілком маю рацію, з іншого — його давить жаба, що він повинен розголосити секретні відомості такій ненадійній особі, як я. Власне, вибір у нього є. Він може або розповісти нам усе, прийняти нас до гурту і продовжити почату гру, або ж запроторити нас кудись, де козам роги правлять — але тоді він не буде впевнений, що ми не втечемо і не встругнемо щось іще. А ще в мене є небезпідставна підозра, що він із великим задоволенням просто вбив би нас — задля збереження секретності, та чомусь не робить цього, і я хочу знати, чому.

— Добре. Власне, ви непогано попрацювали, я проглянув документи, що тут у вас. Тепер багато що стає зрозумілим…

— І що саме?

— Як ми й підозрювали, зв’язок між громадянкою Вольською і двома чоловіками — Климковським і Носиком, а також наслідки. Також стало зрозумілим, чому Ольга Климковська переслідувала спочатку названу дочку, а потім вас, Елізо. Ми зв’язались з нашими німецькими колегами, і вони підтвердили, що Ольга багато років шпигувала на користь Німеччини. Власне, її ім’я не Ольга. Вона — Марія Андріянівна Орловська, дочка фабриканта Орловського. Її родина виїхала до Німеччини, де народилась Марія — Ольга. Там вона пройшла шпигунську школу і її закинули до СРСР у 1938 році — так, вона була старша, ніж здавалась. Ось такі справи.

— А чому вона не повернулась туди, до Німеччини, після війни?

— Її б одразу ліквідували. У КДБ були величезні можливості, і вона розуміла, що не знала б спокою ні секунди, чекаючи пострілу чи ножа в спину.

— І тому вона була… така?

— Власне, вона була психопаткою. Довгі роки подвійного життя зломили її психіку. І коли вона побачила Клауса Вернера, то злякалась страшенно. Він був схожим на її колишнього шефа, фон Штромбека. Вона поговорила з ним, і простодушний Клаус, не підозрюючи нічого лихого, підтвердив: так, дядько, що виховав його, — Адольф-Марія фон Штромбек. Цим він підписав смертний вирок Любі. І вам, Елізо. І зрозумів це занадто пізно.

— Йому сказав сам фон Штромбек?

— Так. Власне, дядько любив свого небожа над усе, мав за сина. І коли Клаус повернувся з відрядження в страшному розпачі, фон Штромбек заходився розпитувати, а потім по своїх каналах і дізнаватися, що саме сталося. Він довідався, чию дочку покохав Клаус. І дізнався, що має народитись дитина. Знаючи Ольгу, Штромбек чудово розумів, що чекає породіллю і новонароджену дитину, тому розказав Клаусові правду про Ольгу, пошукав у архівах потрібні негативи і передав їх потрібній людині. Як саме відбулася та передача, зараз уже не встановимо. І Корбут, і Штромбек мертві. Та Корбут, що тримав зв’язок з Климковськими, отримав компромат на Ольгу. Саме тому Клаусові вдалось нелегально проникнути на територію СРСР, аби підписати потрібні папери, що встановлювали його батьківство. Та забрати дитину він не міг. Можливо, він не раз шкодував, що не наполіг, та Люба не схотіла віддати дитину. Вона припустити не могла, що вас у неї відберуть, але сталося саме так. Люба сіла у в’язницю, а вас зареєстрували вдруге під іншим ім’ям по батькові і відправили до будинку маляти. Климковський кілька разів намагався звільнити дочку, та він теж був людиною з хворою психікою. В нього почала розвиватись паранойя, він боявся дружини.

— Все це я знаю без вас, полковнику. Знаю про Оксану і Анну, знаю про те, як загинула мати. Я хочу знати, що відбувається тепер, а не тоді.

— Не зрозумівши минулого, теперішнє не осягнеш, а майбутнього не матимеш.

— Хто це сказав?

— Я, — він всміхнувся майже людиноподібно. — Елізо, ви навіть не уявляєте, як вам поталанило в житті. Вас переслідували з дитинства, а от не дістали. Ольга майже збожеволіла. Вона шукала вас, намагаючись знищити. Вона боялась, що Клаус знову з’явиться в її житті — через ненависну онуку. Клаус і справді кілька разів робив запит про вас, та це не мало наслідків. Тим часом Корбут переводив вас з одного будинку маляти до іншого. Але з в’язниці виходить Люба. Вона бажає забрати дитину, а їй кажуть, що віддали вас на вдочеріння. Люба не вірить, продовжує шукати, а Ольга слідкує за нею. Того дня Люба написала Клаусові листа. Вона просила подбати про дитину і прощалась. Вона збиралась накласти на себе руки — від розпачу. Вдома з неї знущалась Ольга, роботи не було… Власне, лист міг і не потрапити до адресата, але чоловік, який взяв його, знайшов Клауса. Це коштувало йому зусиль, та він пожалів жінку, що так пристрасно просила його про допомогу. А Любу знову заарештовують. У камері вона накладає на себе руки. Ольга заспокоюється.

— Ну, і що? Я це вже знаю! До чого тут спадщина і Анна?

— А це друга частина історії. Як ви бачили, Анна була страшенно схожа на свою старшу сестру. Я завважив, у вас є фотографії, ви все ретельно збирали. Так от, тут мав місце дивний і прикрий збіг. Анна Вольська, за професією перекладач, супроводжувала групу туристів. Вона поїхала разом із сином, її випускали, вона кілька разів бувала в Німеччині, і треба ж було такому статись — у музей якимось вітром занесло Клауса. Коли він побачив Анну, то не повірив власним очам. Він знав, що Люба загинула, і не міг її забути. І тут зустрів її точну копію! Як там було, не варто розповідати, та за тиждень Анна стала фрау Вернер і поїхала з Клаусом, наплювавши на історичну батьківщину. Вона й не подумала, як доведеться після цього матері. Власне, Анна тільки зовні нагадує Любу. Та характер у неї інший. Вона безпринципна і жадібна, напрочуд зла і мстива — так згадують її колишні колеги і знайомі. Клаус, щоправда, бачить інше, для нього вона вміє прикинутись. А от старий фон Штромбек одразу розгледів, що за кралю привів до хати улюблений небіж. Він до самої смерті не бажав спілкуватися з невісткою. Та старий помер, все лишилось Клаусові, а він склав заповіт на користь Анни. Все б, мабуть, так і було, коли б кілька років тому Анну не розшукав Носик. І тепер починається казка. Носик одразу у всьому зорієнтувався. Він розуміє, що експортні операції зятя — найкращий канал для транспортування наркотиків. Запах кави перебиває всі інші запахи, жоден собака не почує. Анна погоджується, їй хочеться мати власний капітал. Справа видається безпрограшною. Так триває два роки, та десь з півроку тому фабриками Вернера зацікавився Інтерпол. Клаус був просто шокований, почувши, в чому його звинувачують.

Він добропорядний громадянин і бізнесмен, не йняв віри. І от він вирішує прослідкувати. І за кілька місяців розуміє: його дружина зовсім не та, за кого себе видає. Клаус жахнувся і побіг телефонувати агентові Інтерполу. Та його чує Андерс. До цього часу, до речі, Анна була впевнена, що на випадок смерті Клауса вона — єдина спадкоємиця грошей і бізнесу. Та разом із прозрінням Клаус змінює заповіт — потай від Анни. Його агент в Україні наймає детективів, що потай розшукують вас, Лізо. І за новим заповітом Вернера все має дістатись його доньці, Елізі, і розшукати її має контора «Ойлер і Мюллер». Та Анна й Андерс цього не знають. Вони вирішують прибрати Клауса. І найбільша їхня помилка — вбивство Клауса й інсценування викрадення. Цим вони повністю розв’язали нам руки, до того ми лише спостерігали. Вона підключає до справи батечка, ну а тут уже хлопці наламали дров. Уявіть собі їх жах, коли вони бачать заповіт. Все відписано якійсь невідомій Елізі. Вони починають відверто розпитувати про вас і слідкувати. Вони розуміють, що коли вас знайдуть адвокати, все загине. Знаєте, хто помітив, що за вами стежать, Елізо? Ваш дільничий Симоненко. Він і доніс інформацію до начальства, а потім і ми її отримали. Є ще питання?

— Не розумію… А навіщо було влаштовувати пастку Корбутові й нам?

— А, це… Справа в тому, що ви постійно нам заважали. Ваша підозріливість не знає меж. Ми хотіли, аби ви перечекали в безпечному місці…

— Тобто, у тюрмі?

— Ну, можливо… Та у вас дивні рефлекси і реакції. Ви не боїтесь тягти труп поночі — це ненормально. Ви переховуєтесь, і ми вас не можемо знайти. Ви не довіряєте другові, якого знаєте все життя. І ви постійно йдете попереду нас і людей Носика — на крок. Ви для нас невловимі, і я був страшенно радий, коли ви зв’язались з Огієнком. Та ви ж і йому не довіряли, так?

— А Огієнко не мав вигляд людини, якій можна довіряти.

— Атож, а хто має такий вигляд? Огієнко виконував свою роль і вдав, що продався Носикові. Та він не міг вам про це сказати, подробиці операції були засекречені. А ви… Ну, добре, я утримаюсь. Але одне Носик знав напевне: ви обов’язково прийдете до Корбута. Історію з негативом Клаус розповів Анні, а та — таткові. От Носик і встановив нагляд за квартирою полковника. А потім прислав запис старому Климковському.

— А до чого тут Ольга?

— Вона була божевільна. І Носик чудово знав, що їй досить одного поштовху, аби зірватися. Він знає, що ви прийдете до Корбута на одинадцяту. Він дзвонить Ользі і каже, що Корбут має намір передати негативи в пресу. Вона вже не здатна замислюватися, хто і навіщо дзвонить, а просто їде і вбиває полковника. Розрахунок був на те, що вас застануть біля трупа, та Ольга спізнилась, і ви зіткнулись. А старий Климковський взагалі заплутав справу. Він вже кілька років нікуди не виходив — мав хворе серце, ніхто не чекав, що він зробить те, що зробив. Носик думав, що він вб’є Ольгу вдома, і тоді все буде поховано, і два вбивства — Корбута і Ольги — ніхто не пов’яже між собою.

— План занадто складний.

— Звичайно. І базується на невірних посиланнях. Таких людей, якими були Климковські, передбачити неможливо. Він думав, що старі контррозвідники переб’ють одне одного, але не так.

— Дурня якась.

— Треба знати Носика. Він не відступається. Поки що все йде, як треба, та на черзі Стас Дорошенко. Проблему вирішено геніально: наймаються дівчата-кілери, а потім «прибираються» і вони, і їхній бос. Чисто і без турбот. Та Білий, наляканий неминучою розправою, зголошується з нами співробітничати, і ми дізнаємося, що його вже допитувала така собі жіночка, зла і жорстока. Отоді ми й вирішуємо, що вже досить. Огієнко переконує Носика, що зможе спекатись вас так, що вже ніхто не знайде — і інсценує вибух. Він навіть уявити не міг, що ви зробите таку дурницю і прихопите автомобіль.

— Треба було мені розказати.

— Так, можливо.

— Навіщо ж він підірвав власну машину?

— То не він. Справа в тому, що Анна, налякана втратою добробуту, починає сама діяти, водночас з Носиком. Спочатку вам під ноги впав Андерс — для цього йому натовкли пику, трохи обпекли і порізали, нічого суттєвого. Та Андерс сплів вам казку, якій ви не повірили.

— Навіщо те було потрібно?

— Не забувайте, що вас вивчали. І зробили висновок: ви не зможете покинути помирати побитого чоловіка, так?

— Ну, власне кажучи…

— Так. Ви зробили те, що їм хотілось. Але вони зовсім не врахували, що ви занадто гостра жіночка. Вас насторожили розбіжності в розповіді Андерса, спокусити вас йому не вдалось, от вони й вирішили просто «підставити» вас. А коли це не вийшло, почали слідкувати. Вони знайшли вас у той момент, коли ви разом з Огієнком вечеряли в тому кафе. І подумали, що міліція затримає вас — спочатку як свідків.

— Чому вона таке зробила?

— Їй хотілось підставити вас, ми звернули увагу, що всі їхні маневри були направлені тільки на те, щоб посадити вас до в’язниці, якомога надовше.

— Як це?

— Вона хотіла підставити вас із тим вибухом, вона не знала, що Огієнко начебто працює на її батька. Взагалі, у поспіху всі вони наробили помилок.

Дурня якась. Навіщо було город городити? Все так складно, якщо є простий вихід: нема людини — нема проблеми.

— Не розумію. Чому вони просто не вбили мене?

— Не могли. Спочатку в них був план: запропонувати вам відступні, а ви підмахнете потрібні папери, не читаючи. Та справа в тому, що Клаус підписав угоду з адвокатською конторою «Ойлер і Мюллер». То було те саме, що пустити по ваших слідах пошукових собак. Ті хлопці, рано чи пізно, все б виявили. Анна боялась відверто знищити вас, тоді б на спадок наклали лапу благодійні організації, а то вже було б остаточно. Тому вирішили, що як ви сядете до тюрми… Вони б тоді продовжували контролювати капітал і бізнес. А у в’язниці всяке трапляється, і якби ви там загинули, вони б знайшли спосіб опротестувати заповіт. Тому кинулись вивчати вас, збирати свідчення і документи. Та в них не вийшло, бо тільки вони смикнулись, шановний пан Рожко вилучив папери і зберіг, вони знов упіймали облизня. Вам просто поталанило, от і все.

— Це ви так кажете, бо заздрите, — я тобі зараз зіб’ю пиху. — Ми вас обставили, от ви і казитесь. Але все одно я не розумію. Ну, я жива-здорова, що тепер?

— А тепер така справа. Завтра ви маєте бути в адвокатській конторі «Ойлер і Мюллер» підписувати документи про отримання спадщини.

— І що?

— Власне, нічого, якщо не зважити на те, що до контори завтра прийде мила білявка і її визнають Елізою Климковською.

— Тобто?

— Анна нарешті збагнула, як провернути справу. Знайшли дуже схожу на вас дівчину і мають привести її. Документи Носик їй уже вислав — ваші документи, Лізо.

— Не розумію.

— Нема чого розуміти. Вони б мали одразу це зробити, а не вбивати направо й наліво всіх причетних. Анна знає, що Носик вас тримає в себе. Як тільки документи будуть підписані, фальшива Еліза підпише й інші — відступні. За гроші, звичайно.

— І що тепер?

— У них нічого не вийде. Поки ви спали, Огієнко підмінив ваше перше свідоцтво про народження. На тому, що зараз летить до Німеччини, ультрафіолет висвітлить: «Фальшиве».

Оце номер! Мені страшенно подобається така затія. От тільки шкода, що ця ідея не з’явилася в Анни раніше. Тоді всі були б цілі — і Стась, і Корбут, і Олесь, і мої нерви, і ревнощі Рудого…

— А чи довго б ви прожили, якби ця ідея навідала святе сімейство раніше? Вони запанікували і наробили дурниць, та це дає нам змогу тепер розкрити злочин, звинуватити Анну і Андерса в організації вбивства, а найголовніше — перекрити канал, через який надходять наркотики.

— Мені до наркотиків байдуже.

— Ви не можете так казати, то страшне зло, ми всі маємо…

— Припиніть мене виховувати, полковнику. Я сама лікар, я знаю, що таке наркотики. Та ще я знаю й те, що нікого не силують до них. Це вибір добровільний — вибір легкодухих. Я не люблю легкодухих, отож це, либонь, природний відбір.

— Те, що ви кажете, просто жахливо! Діти…

— Батькам треба дивитися за дітьми, от і не будуть вони тягтися в сумнівні компанії з наркотиками.

— Ви сувора жінка. Коли я почув у телефоні оте ваше: «Не смійте на мене кричати!», то просто остовпів. Давно вже зі мною ніхто так не розмовляв…

— А ви що, неодружений? — Рудий, нарешті, подав голос.

— Чому ж, одружений… А, он ви про що? Ні, моя дружина не така. Вона… Вибачте, телефон. Так, Слісаренко слухає!

Нараз його обличчя набирає зовсім іншого виразу. Це вже не голлівудський герой.

— Так, звичайно, вибач, мав попередити, але… Що? Ні-ні, скоро буду. Віронько, послухай, я…

Слухавка вибухнула гнівною тирадою. Мені смішно до гикавки. І це ще він каже, що його дружина не така. Та всі хороші дружини такі, час од часу дають чоловікам прочуханки — для їх же користі, аби недуже вибрикували. Теж мені, таємниця!

— Віронько, дай же мені сказати…

Слухавка відповідає короткими гудками. Розгнівана Віронька, мабуть, на голові поб’є хороброму полковникові телефонний аппарат — коли він таки з’явиться додому.

— Нічого не кажіть, — він підозріло дивиться на нас. — Чого це вам так весело?

— У вас чудова дружина. — Рудий всміхається. — А кажете…

— То не дружина. То теща.

Ми з Рудим від реготу мало зі стільців не попадали. Отож, є ще дива на світі. Коли теща, не дай боже, помре, Слісаренка і його тиху дружину кури загребуть, не інакше.

— Добре, йдіть відпочивати. Ранком вас чекатиме спецрейс — приватний літак.

— Ви знущаєтесь? Скоро почне розвиднятись. І куди ми полетимо тим літаком? Та ще й у такому вигляді?!

— У Бонн. Ви ж маєте отримати спадщину, хіба ні? — Слісаренко всміхається. — Я вже подбав про всі документи, та вигляд у вас обох… Маєте рацію, нема коли відпочивати. Ходімо.

Ми виходимо з кімнати і простуємо довгим коридором.

— Скажіть мені, тільки правду: ви справді вбили тоді тих двох, у Березані?

Що це, підступ? Він хоче отримати готове визнання вини? Ні, пане полковнику, даремні сподівання. Колись ми четверо побожились, що ніколи, жодній людині не скажемо правди. Ми винесли вирок і виконали його. Згідно наших уявлень, вбивці мали бути покарані, та якщо закон не зробив цього, то ми й самі — закон.

— Ну, що ви, полковнику! Як ви могли таке про нас подумати! Просто їм страшенно не хотілось шукати справжнього вбивцю, от і хотіли повісити все на нас, та не вийшло.

— Чудово. Так ви й маєте відповідати. Та хай там як, але я визнаю: зрозуміти вас можна.

— Уявлення не маю, про що це ви говорите?

Він тільки всміхнувся, скоса глянувши на мене. Ти не дуже зиркай, бо Рудому це не сподобається. Але я люблю таких міцних блондинів, нема де правди діти.

— А що тепер з Носиком?

— Сидить у слідчого. Йому є про що розповісти, і рано чи пізно він розкаже нам усе. Тут адвокатів не буде.

— До речі, а що це тут у вас таке?

— Повірте мені, Лізо, вам краще не знати.

— Ну й добре. Не дуже й хотілось.

— Хотілось дуже, та нічого не вийде. Можливо, потім якось… Я маю подумати. Ну, ось, прийшли.

Кімната обладнана під спальню. Я з надією визираю, чи не зблисне десь нікельований кран душу — о, я вже його бачу!

— Рудий, я перша в душ!

— Лізо, чекай, може…

Та що там — «може», коли по мені бігають цілі табуни мікробів? Це огидно, просто огидно, як погано, що немає чистого одягу, та все одно мило тут чудове, може, навіть шампунь десь є. Ось, таки є, хоч і не той, яким я користуюсь, та що я хотіла?

— Ось, чистий одяг.

Я підстрибую з несподіванки. Дівка зайшла зовсім нечутно, та ще вода шумить.

— Що?!

— Чистий одяг, кажу. Ваш заберу, піде на знищення, він все одно непридатний. У кишенях щось є?

— Не знаю. Мабуть, ні.

— Купайтесь, приємного вам дня.

Де ж, приємного дня! Як я не спала ні хвилини, а ще я голодна, а Рудий чекає своєї черги і я не можу постояти під водою стільки, скільки хочеться. А ще помер Олесь, а ще… ще нас хотіли вбити… і Стася теж поранили через мене. І хтозна ще, чому з Іркою так сталось. І скільки людей загинуло…

— Лізо, негайно припини сльози. — Рудий хоче витягти мене з-під струменів, та я не хочу, бо вода змиває сльози. — Припини негайно, чуєш?!

— Вони всі… загинули через мене… всі! Що тепер, Вадику? І Корбут, і Климковські, і Стась, і той, сутенер, і Деберц, і Сашко — всі вони загинули через мене! І Олесь теж. Може, й Ірка… Як тепер мені жити, Вадику?

Він заходить під душ, одяг прилипає до нього. Я тільки відчуваю, як він заспокійливо обіймає мене, та ні, цей номер не пройде. Адже поки тривала гонитва, я якось не задумувалась, а тепер, коли все позаду… Як мені жити з цим?

— Не треба плакати, Лізо. Ти трохи оговтаєшся і зрозумієш — твоєї вини немає. А Стась живий, зазнач. Ну а ті всі загинули, бо так чи інакше були причетні до тебе, але не з твоєї вини. То двоє жадібних недолюдків перетворили твоє життя на пекло — може, вони вважають, що гроші виправдають їх існування? Вони просто так бачать життя, багато хто так його бачить. До чого тут ти?

— Не приймається. Я маю подумати.

— Подумай, чого ж. А зараз виходь, я теж хочу скупатися.

Я йду до кімнати і перевдягаюся. Непоганий костюм, але мені не дуже подобається колір — якийсь нудний, зеленкуватий. Ат, яка різниця. Головне, розмір мій. Що ще думати? Ось моя сумка, треба її впорядкувати. До речі, оця золота ручка таки повернеться до власника. Маю надію побачити Андерса. Ох і морди в них будуть! На це варто буде поглянути. Власне, якщо вже чесно, то нікого, окрім Олеся, мені не шкода. Але він міг мені довіритись тієї ночі, та не став — що ж, то був його вибір. Та мені все одно шкода його. А більше — нікого. Стася не рахую, він живий. Ірка… Ірка все зробила для того, щоб опинитись у багні. Все, я знову стала сама собою. Нема чого розпускати соплі. Життя — класна штука, навіть восени. От якби ще зими спекатись… А вже завтра — перше грудня. Чорт, за кілька днів на роботу! Чи ми впораємось?

— Ну, що, готові? — Слісаренко оглядає нас і залишається задоволеним. — Зовсім інша справа, тепер ви не схожі на волоцюг. Добропорядна пара. Час їхати, літак чекає.

— А ви теж полетите? — а як же Вірочка, красеню? Вона ж тебе зі світу зживе.

— Я нізащо не пропущу такого. — Слісаренко мружиться, як ситий кіт.

Машина везе нас сонними вулицями. Ще темно, та вікна вже освітлені, люди збираються на роботу. Я пам’ятаю, як жахливо вставати зранку, йти в душ, а він колеться, голова болить і найбільше хочеться, щоб настав Апокаліпсис і весь світ провалився десь поглибте. Тоді, може, якось можна буде виспатись. Я ще й за це не люблю зиму — за оці темні незатишні ранки.

— Проходьте, будь ласка.

Нас ведуть, оминаючи кордон з детектором металу. Це й добре, я не люблю, коли хтось торкається моїх речей — хто-зна, які там мікроби на чужих руках, або навіть грибок! Та сьогодні нас не чіпають запопадливі митники. Слісаренко веде нас до невеличкого літака. Чесно кажучи, я ще ніколи не літала, але завжди вважала, що літак має бути більшим.

— Не бійтесь, Лізо. Ми ж із вами!

Це так, наче чиясь присутність зможе зарадити, коли літак вирішить упасти.

— А тут є парашути?

— Є. — Слісаренко сміється. — Та пострибати нам не вдасться, будьте певні.

Одне добре: в салоні цього літака тільки ми втрьох і стюардеса. Ніяких тобі арабів-камікадзе з кілограмом вибухівки за пазухою, ніяких терористів… Хоча хтозна, що там за пілоти, може, вони співчувають талібам. Чорт, я просто боюсь літати. Якби Він хотів, щоб ми літали, то дав би нам крила.

— Припини накручувати себе. — Рудий бере мою долоню і стискає пальці. — Соромно, ти вже велика дівчинка.

— Я хочу стати більшою. А якщо ми впадем…

— Он стюардеса несе сніданок. Лізо, тримай свій апетит на припоні.

— Але я голодна!

— Ти просто знервована.

Як на мій погляд, це одне й те саме.

Бонн навряд чи сподобається мені колись. Хоча тут не такий пронизливий вітер, а може, він просто заблукав між дзеркальними хмарочосами — не знаю, та неба тут немає. Я не люблю, коли немає неба, виникає відчуття замкненого простору. В мене з’являється клаустрофобія — серед оцих велетенських будинків і чужих людей, що поспішають кудись. Тільки озирнувшись довкола, я зрозуміла одразу: жити тут я не зможу.

— Як тобі це, Вадику?

— Нічогенько. — Рудий мружиться, роззираючись. — Та знаєш, це трохи схоже на штучну ялинку. Начебто і така, як справжня, а не те, нудно і нецікаво.

— Точно. Та по крамничкам я побігаю. Порівняю ціни, чи й справді все таке дороге?

Ми їдемо в лімузині, що подали для нас просто до трапу. Слісаренко про щось джерготить зі своїм місцевим колегою, а я знічев’я розглянулась навкруги. Звичайно ж, цікаво, та мені чомусь страшенно захотілося додому, а ще краще — до нашої сільської халупи, і щоб соняхи зазирали в вікно, а нахабний сусідський кіт сидів на столі, всунувши лапу до каструлі з печенею. Мабуть, це ностальгія, тільки щось дуже швидко.

— Влітку треба буде поцементувати доріжки на дачі. — Рудий теж засумував, от халепа. — Знаєш, люба, тут все якесь сіре, еге?

— Ну, це необ’єктивно. В нас зараз теж усе сіре, осінь, чого ти хотів? Може, нам ще й сподобається. Ми ж іще нічого не бачили.

— Маєш рацію.

Ми ідемо вулицями міста. Мені просто не віриться, що отак швидко можна опинитись у зовсім іншій країні… І я б іншим часом пораділа б із цього, але не зараз. Он невеличка кав’ярня, стилізована під старовину. Машина зупинилась перед світлофором, і я бачу, як за великими вікнами в затишному залі сидять літні жінки, охайно і стильно вдягнені. Вони п’ють каву і про щось гомонять, усміхаються… Он молода жінка з коляскою, в якій сидить дитинча в яскравій курточці. Он продавець сосисок — огрядний, у білому фартусі. Цікаво, які на смак ті сосиски, чи такі, як наші, чи ні? Обов’язково спробую.

Машина рушила далі. Вітрини магазинів, яскрава реклама, будинки, кудись поспішають люди, а онде старий на лавці біля входу в будинок — сидить собі і газету читає, а люлька димить, як вулкан. Повз нього майнуло кілька підлітків — на роликах, у яскравих куртках, вони сміються і щось вигукують. Загалом — ми всі схожі. І тут, у цьому чужому місті, теж живуть люди — п’ють каву, їдять сосиски і чекають хороших новин, либонь, вони тут таки є. Просто тут все по-іншому. Ось воно, еврика! Я вже знаю, чому все тут видається мені несправжнім.

— Поглянь, Рудий, ні, ти відчуй! Тут немає напруги. Он люди йдуть, всміхаються, чи й просто… Вони не чекають ніякого лиха. Чорт, ми вже мутанти якісь. Ми ж навіть не помічаємо, що живемо в постійній напрузі, на параноїків перетворились. Згадай, які в нас усіх обличчя — сторожкі погляди, стиснуті губи і сірувато-коричневий одяг… Це життя зовсім інше і місто інше. Наче намальоване.

— Я впевнений, у них тут теж купа проблем.

— Та вони інші і сприймають їх по-іншому. Он, глянь, який фонтан! І голуби. Чорт забирай, мені навіть трохи заздрісно. Я б хотіла поблукати тут трохи, відчути це місто.

— У тебе, можливо, буде на це час.

— Маю надію, що так. Тоді підемо до кав’ярні, спробуємо місцевих тістечок. А ще мені хочеться потовктися серед натовпу, гадаєш, ми дуже відрізнятимемось від них?

— Принаймні, я одразу впізнаю наших серед їх натовпу. — Слісаренко вирішив підтримати розмову. — Ви маєте рацію, Лізо. У нас у всіх в очах — очікування і напруга. Це вже генетика, нічого не зробиш.

— Шкода. Мені всіх нас шкода. Ми, як павуки в банці, нищимо одне одного. Навіщо, хотіла б я знати? Гадаю, що з нами щось негаразд — не в плані статків, а в плані світовідчуття.

Рудий хитає головою. Власне, мені просто пекельно хочеться спати. І я дуже втомилась. Я взагалі втомилась за останні кілька тижнів. Та це пішло на користь моїй фігурі, я схудла. Ну, не до розмірів Кейт Мосс, але все одно…

— Я про все домовився. — Слісаренко нарешті звертає на нас увагу. — Місцеві колеги з Інтерполу і Управління по боротьбі з наркотиками всіляко нас підтримають. Єдине, про що я вас попрошу, Лізо — тримайте себе в руках. Вам доведеться важкувато.

— Знаєте, полковнику…

— Мене, до речі, звати Віктор Андрійович.

— Це все одно. До чого тут церигелії? Я от про що хочу сказати. Мені їх гроші не потрібні. Я не жебрачка і маю шматок хліба в руках. Хай би вони вдавилися тими грошима. Але тепер — дзуськи. Я зроблю це просто назло, розумієте? Вони зруйнували моє життя через свою жадібність.

— Я чудово вас розумію. Лізо, ці гроші належать вам по праву народження. В першому варіанті заповіту ви теж згадувались — Клаус Вернер завжди пам’ятав, що ви десь є. Але тепер… Ось, приїхали.

— Що тут?

— Це готель, відпочинемо трохи. Вистава почнеться за кілька годин.

— То ви хочете сказати…

— Так. Ні адвокати, ні Анна й Андерс — ніхто ще не знає про те, що має статися. Нам всім доведеться імпровізувати. Це буде нелегко, та ми повинні йти до кінця. Без ваших свідчень у справі будуть білі плями, тому ми всі маємо бути сильними. Вам вдасться, я впевнений.

Що ж, так навіть цікавіше. Я хочу бути присутня на останньому акті, я маю на це право. Я просто хочу нарешті збагнути, яким чином бачать світ люди, для яких життя — то гаманець в кишені? Чи вони його взагалі ніяк не бачать? Напевне, Він знає відповідь, та я теж хочу знати.

Адвокатська контора «Ойлер і Мюллер» — то великий будинок на кільканадцять поверхів. Наскільки я зрозуміла з пояснень Слісаренка, то найвпливовіша фігура в своїй корпорації правозахисників. І, звичайно ж, недешева.

— Ми не стали говорити з адвокатами, які ведуть справу. У них є якісь власні розрахунки, вони провадили власне розслідування, але яким чином, я не знаю, як не знаю й того, що вони накопали. — Слісаренко роздратований цією обставиною, це видно. — Я, звичайно, все розумію, та мені здається, що отут з демократією трохи перегнули палицю. Вони не стануть співробітничати з нами, якщо ми навіть дуже проситимемо їх про це.

— Якщо вони зроблять виняток хоч для когось, їм перестануть довірятися клієнти. — Рудий дивиться на все з гумором, якого я не розумію. Поспати нам так і не вдалося.

— Так, звичайно. Але це — особливий випадок. Лізо, ви бліда, як смерть.

— Дякую, полковнику, у вас теж поганий вигляд. Як там ваша теща, не знаєте?

— Ви просто неможлива істота.

— Всі так кажуть, і що з того?

У Слісаренка в кишені оживає передавач.

— Все, заходимо, — він стискає мою руку. — Нічого, Лізо, все вийде.

— Так.

Не знаю, що в нас вийде, не знаю, як там усе буде, власне, яка різниця. Але тепер моя черга зіпсувати вам життя, і я свій шанс не втрачу. Я поверну вам борг з відсотками, і довгими ночами в тюрмі ви будете згадувати мене, як жахливий сон. Саме тому я тут, а не заради грошей. Гроші ніколи не мали для мене аж такого значення.

Ми піднімаємось ліфтом на четвертий поверх. Ось коридор, вимощений паркетом, що блищить у світлі якихось хижих світильників. Мені тут незатишно.

— Чекайте тут. — Слісаренко заводить нас в якусь кімнату. — Сидіть і чекайте, я за хвилину буду.

Ми лишаємось удвох. Це безлика кімната з великим вікном. Власне, вся стіна являє собою вікно. На підлозі якийсь червонястий килим, стіл і крісла, в кутку — акваріум з рибками.

— Глянь, Вадику, які рибки! От тільки сам акваріум незатишний, якби я була рибкою, то не схотіла б тут жити.

— Гадаєш, у них був вибір?

Я терпіти не можу, коли немає вибору, або вибір такий: погано і ще гірше. Я взагалі не дуже люблю, коли мені треба приймати якесь важливе рішення. Я, звичайно, приймаю його, та все одно мене цей процес виводить з рівноваги. Найкраще просто йти вздовж дороги, крізь туман і запах горілого листя. Іти і знати, що нікому нічого не винна, і тоді весь світ спокійнісінько проходить повз мене. Може, я ще зумію якось стулити докупи уламки свого життя, хоча Старий завжди казав, що не варто збирати розбите. Коли розбилось, значить, було легкої ваги, то варто збудувати щось нове. Як він там, наш Старий? Ми скоро повернемось до нього.

— Йдіть обоє сюди. — Слісаренко зазирає до кімнати. — Тільки дуже вас прошу: ніяких надмірних емоцій. Тримайте себе в руках.

Та вже ж, чого він нас так пантрує? Наче ми якісь печерні люди. Ні, пане полковнику, не варто так смикатись. Я любу тітоньку назву лярвою вже потім, після всього.

Кімната, де зібралось кілька задиханих і роздратованих людей, — то великий кабінет, оздоблений масивними дерев’яними панелями. От просто схибнулись всі на тому, щоб нищити дерева заради своїх примх.

— Будь ласка, пані Климковська, проходьте.

Невеличкий чоловічок піднімається мені назустріч. У нього смагляве обличчя, на якому яскравіють блакитні очі, а його рідке волосся зачесане назад. Він поштиво посміхається мені, і для мене це трохи несподівано. Слісаренко казав, що адвокати не знають, що відбувається. То звідки цей коротун знає мене?

— Що ви таке кажете?!

Невисока чорнява жінка схопилась з місця. Але я не дивлюсь на неї. Мій погляд зустрічається з карими очима Андрія-Андерса, і він відводить очі. Його волосся так само гарне, густе й каштанове, він такий самий — але тепер я знаю, що він з’явився тоді, аби знищити мене. Не зі злості, не з помсти, а через гроші. Чи я щось не так зрозуміла?

— Це не може бути Еліза Климковська, це підступ, я… я буду на вас позиватися!

— Фрау Вернер, сядьте, будь ласка.

Я дивлюсь на неї, не відриваючись. Отакою, мабуть, була б зараз моя мати — адже вони були схожі, як близнюки, такий собі жарт природи. Я дивлюсь на її смагляве обличчя, добре підрихтоване пластичними хірургами, я розглядаю її дороге вбрання, та я не бачу її саму. Вона для мене не існує. Мені тільки цікаво, як їй зараз? Чи їй страшно, чи душить її злість, чи просто шкода грошей? Я просто уявити не можу, про що може думати подібна істота. Танька мала рацію, я всіх міряю по собі.

— Саме це і є справжня Еліза Климковська, — чоловічок говорить українською з ледь помітним акцентом. — І я просто спостерігав і думав: як далеко ви зможете зайти, фрау Вернер? Ваш чоловік був моїм клієнтом. Я сам, особисто, складав його новий заповіт, який повністю анулює попередній. І я знаю, які причини спонукали його до таких рішучих дій. Я не буду читати вам мораль, це не в моїх правилах. Просто тепер все стало на свої місця. Справжня спадкоємниця тут. Ви можете йти, мені не потрібна ваша присутність. І оцю даму теж заберіть із собою.

У кутку зіщулилась дівчина, трохи схожа на мене — ну, зовсім трохи. Де вони її відкопали? Сплутати нас міг би тільки сліпий. Але що це за вистава, де Слісаренко і той його колега? Треба віддати Андерсові ручку.

— Тримай, Андрію, це твоє.

— Лізо…

— Я забула про неї, вибач.

Анна дивиться на мене, як на привид. Зараз, мабуть, вона гарячково метикує, де ж її батечко і чому я досі жива. Її очі палають такою люттю, що мені стає незатишно. Господи, і скільки люті може бути в людині? Я не розумію, навіщо їй було потрібно зв’язуватись із злочинцями? В неї ж усе було!

— Мене звати Генріх Штольц, я адвокат вашого батька. Сідайте, пані Климковська. Нам треба поговорити, у нас справи. Де ваші папери?

Папери? Чорт, дійсно, де мої папери? В мене нічого нема. Слісаренко таки забув про них.

— Ось.

Рудий кладе на стіл адвоката теку. Це ж треба, я й не помітила. Я що, хвилювалась? Ні, я не хвилююсь. Я просто хочу спати.

— Ви пошкодуєте про це, пане Штольц!

— Не думаю. Справа в тому, що коли ваш чоловік підписував свій заповіт, то віддав мені оце, бачите? — він показує теку. — Тут звіти приватних детективів, яких найняв ваш чоловік для пошуків своєї дочки. Він хотів зустрітися з нею, тому поїхав в Україну, де його викрали і вбили. Але документи потрапили до мене з його рук, і в мене немає ніяких підстав не вірити їм. Ми намагались зв’язатись з пані Елізою останнім часом, та безуспішно. Власне, я збирався вам це сказати, ви даремно приготували для мене виставу.

— То ви все знали? — Анна блідне, стискуючи губи.

— Звичайно. Та ви так наполягали на зустрічі, що я…

— Ти! — Анна дивиться на мене палаючими очима. — Ти, нікчема, знайдена під парканом! У тебе немає жодних прав! З якого смітника ти виповзла?!

— Це я здала твого татуся.

Ну, не можу я змовчати, ніяк. Вона роздратована до краю, зараз зіскочить з рейок, і я їй в цьому радо допоможу. Я теж люблю крайні прояви в поведінці. Колись воно мені боком вилізе, може, навіть зараз, але я її все одно роздратую, це легко.

— Що ти сказала?!

— Ти чула. Це я здала твого татуся. Він зараз сидить на нарах і чухає геморой. А його халупу я спалила, такі от новини. А ти й не знала? Там такий великий камін, біля нього потворні крісла — я вигребла жарини і пустила червоного півня — добряче горіло, я тішилась страшенно, просто іменини серця. Тобі б теж сподобалось. Дивись, не трісни зі злості.

Вона дивиться на мене і її поблідле обличчя стає синюватим. Вона якось одразу наздогнала свій вік, перетворившись на суху злостиву ягу. Боже милосердний, скільки ще нервових дамочок я маю зустріти? Я хочу спати. Мені навіть дратувати її вже нецікаво. Я вже знаю, хто вона. Вона з тих, хто народився з гнилизною. З отих, хто як чортом уродиться…

Нараз вона вихоплює з сумочки пістолет. Оце вже гірше, і що тепер скаже Слісаренко? Де його чорти носять? Чи він хоче, аби ця психопатка перестріляла нас усіх? Навіщо взагалі було затівати цю виставу? Чому їх не заарештували й досі? А я знаю тепер, чому. Вони все знали, та в них не було проти Анни доказів. Жодних суттєвих доказів, тільки голе знання, та для суду цього замало. Як він там співав: «Без ваших свідчень в справі будуть білі плями». Вони весь час хотіли запроторити мене до в’язниці, аби розв’язати руки цій психопатці і впіймати її на гарячому. На скільки б це затяглось, я не знаю, та весь цей час мене б тримали в смердючій камері, де повно мікробів. А коли в них не вигоріло, вони просто підставили мене як приманку, вони знали, що я неодмінно роздратую цю поторочу і вона не стримається. Але мало мені буде радості, якщо вона випустить в мене всі кулі з обойми. Та якщо навіть одну, мене це теж не влаштовує.

— Мамо, припини!

Це Андерс. Добре, що ми з тобою не переспали, красунчику, бо то був би інцест. Але чого ти смикаєшся? Тебе ж матуся не стане вбивати.

— Сядь, Андерсе! Якщо все так обернулось, то я вирішила: хай все піде благодійним організаціям. Але оцій брудній дівці нічого не дістанеться.

— Мамо, досить. Ми вже достатньо зробили.

— Ні. Краще мовчи, ти мене знаєш, я піду до кінця. І якби не ти, Клаус був би мертвий до того, як змінив заповіт.

— Фрау Вернер, я б вам не радив…

— А ти мовчи, слимак. Ти все одно вже нікому нічого не розкажеш — так, як і всі інші. І я почну з оцієї знайди.

— Мамо, не треба. Негайно припини істерику.

— Ні.

Я розумію тільки одне: вона збожеволіла. Може, не назавжди, та все одно зараз вона — повна психопатка. А може, вона й була такою, весь час? Хтозна. Казав же Олесь, що коли людина роздратована і виведена з рівноваги, вона робить помилки, та ця дамочка, здається, всіх переплюнула.

— Як хочеш стріляти, то стріляй, чого посиніла? — я все одно не стримаюсь, язик мій — ворог мій. Ця жінка мені не подобається, і квит.

— Лізо, не зли її. — Андерс-Андрій благально дивиться на мене. — Вона може вистрілити.

— Як ти вистрілив у свого названого батька?

— То не я, клянусь! Я не знав, що вона зайде так далеко! Я нічого не знав, повір мені, аж поки все не сталося — там, у готелі! А потім уже не мав вибору…

— Що ти маєш на увазі?

— Він має на увазі, що він — слимак і боягуз, такий самий, як і його справжній батечко! — Анна виплюнула це в Андерса. — Він сентиментальний кретин, який не хотів допомогти рідній матері, зрадник!

— Мамо, припини!

— Краще б я тебе не народжувала!

Вона переводить дуло пістолета в мій бік, лунає постріл… Все, тут мені й смерть. І не буде для мене літа, і не буде кота на столі, і соняхи цвістимуть комусь іншому… Але це зовсім не боляче?

— Я вбив її…

Вона лежить на підлозі, в кімнату вбігають якісь люди, скавчить жінка… Я що, досі жива?

— Андерс вистрілив у неї. — Слісаренко бере мене за руку. — Все позаду.

— Андерс?

— Так. Ви ж віддали йому ручку-пістолет, дивуюсь вашій безголовості.

Чорт, я зовсім забула, що та ручка стріляє!

— Вона померла?

— Ні. Вона жива, її вилікують і вона відповідатиме за свої злочини.

— А Андерс?

— Ну, суд виявить ступінь його вини. Але без вашої допомоги нічого б не вийшло.

— Тобто?

— Ну… — він мнеться, як наречена в першу шлюбну ніч. — Я, власне, не думаю, що можу розголошувати…

— Полковнику Слісаренко, ви негідник.

— Що?!

— Так, ви негідник. І я бажаю вашій чудовій, прекрасній тещі довгих років життя, сто двадцять років. Ви чудово знаєте, що у вас не було проти Анни жодного доказу. І ви зробили ставку на те, що я стану її дратувати і виведу з рівноваги. Вам же, для повноти картини, не вистачає мого трупа, авжеж? Оце була б ваша остаточна перемога! Саме заради цього ви мене сюди й привезли?

— Лізо, ви все не так зрозуміли!

— Ні, я не настільки дурна. Я все правильно зрозуміла, і ви це знаєте, та чомусь намагаєтесь відкрутитись. Ви…

— Пробачте, що втручаюсь. — Штольц вклинюється між нами. — Пані Климковська, у нас із вами купа справ. Чи не могли б ви перенести суперечку на інший час?

— А справи перенести не можна?

— Ні. Прошу, сідайте.

Я міряю Слісаренка зневажливим поглядом і сідаю в крісло. Добре, досварюсь із ним потім. До речі, а куди подівся Рудий?

— А де?..

— Ваш супутник, той гарний молодий чоловік? — Штольц піднімає голову від паперів. — Він пішов, одразу, як вивели інших. Він поговорив про щось із чоловіком, з яким ви сварились, і пішов.

Оце новина! Рудий кудись подався? Як він міг покинути мене в таку хвилину? Хоча, мені здається, я знаю, чому він це зробив.

21

— І ти не знаєш, де він зараз? — Старий наливає в склянку молоко.

— Пий, Лізо, Олег Весняк приніс сьогодні, свіженьке. Ось — Тетяна пиріг спекла, їж.

Я сиджу в будинку Старого, а він частує мене. Поряд вмостився білявий кругловидий хлопчина. Він закоханими очима дивиться на Старого, а на мене позирає трохи сторожко.

— Васильку, нам з Лізою треба побалакати.

— Добре, дідусю. Я піду до тітки Тетяни?

— Тільки вдягни шапочку, надворі сьогодні холодно.

Хлопчик зникає за дверима, кинувши на мене похмурий погляд. Що ж, розумію. Не дуже приємно, коли тебе виганяють з-за столу саме тоді, коли має бути щось цікаве. От тільки це цікаве не для тебе, Малий.

— І ти шукаєш його?

— Скрізь. І Стась шукав. Я не знаю, де він подівся. Та я повинна знайти його і подивитись йому, негідникові, у безсоромні очі.

— Он як. — Старий задумливо дивиться у вікно, за яким вимахують голими гілками дерева в саду. — А потім? Що потім, Лізо?

— Потім… Потім я скажу йому, щоб не дурів.

— І все?

— Ні. Я скажу йому, що була дурна і не цінувала його.

— Лізо!

— Так. Я скажу йому, що кохаю його. Що мені незатишно без нього — ось уже два місяці. Я скажу йому, щоб він повернувся… якщо, звичайно, не знайшов собі когось іншого. Власне, я розумію, що зі мною важко, та він теж добрячий зануда. Але я хочу, аби він повернувся.

— А Стась?

— Стась теж вважає, що Рудий здурів.

— Я не про те, Лізо.

— Ми із Стасем якось порозумілись. Він доліковує легені на Кіпрі, ми спілкуємось, та… все в минулому. Ми просто друзі, як колись давно. І якби Рудий не викинув отакий фортель, усе було б добре.

— Але в нього були причини так зробити. — Старий поважно дивиться на мене — той погляд такий знайомий. — Він вважав, що більше не має права…

— Дурниці! Гроші не мають значення. Вони — самі собі, я — сама собі.

— Він вирішив інакше.

— Він просто здурів. Де він, Павле Семеновичу?

— Я не знаю.

Він знає, я впевнена, та чомусь не хоче мені сказати. Чому? Вважає мене в чомусь винною? Через ту кляту спадщину я втратила чоловіка, якого, виявляється, кохала. І зрозуміла це тільки тоді, коли він зник. Господи, оця чоловіча гордість, яку вони самі для себе вигадали! Де це видано — відмовитись від жінки тільки тому, що на неї, як цеглина з даху, впала купа грошей? Я розумію, що купа величезна, та я ж лишилась та сама? І тепер Старий не хоче мені сказати. Але він має!

— Доки йшло розслідування, я, як пришита, сиділа в тій Німеччині. Я обірвала телефон, шукаючи його, а він…

— І чим усе скінчилось?

— Анну засудили на довічне ув’язнення, Андерс вийде за сім років — на ньому смерть Деберца, це було доведено, хоча, як на мене, він тим зробив людству величезну послугу, але суд вирішив інакше. Було доведено, що мати примусила його, він не хотів чинити нічого злого, і до останньої хвилини не знав про плани Анни. А потім вона його переконала, що він вже теж пов’язаний. Андерс слабкий чоловік. Хоча я десь розумію його. В нього був тільки такий вибір: або донести на матір, або допомагати їй. Особисто я не тримаю на нього зла. Хтозна, як би я повелася на його місці. Тому коли він вийде, його чекатиме частина того, що отримала я.

— Ти з ним поділишся?

— Так, поділюсь. Мені шкода його, чесно. Він у цій ситуації направду не мав вибору. От тільки я не розумію, як Анна не пошкодувала сина. Але вона, здається, ні про кого не думала. Їй просто хотілося грошей.

— Отак просто?

— Так. Не для того, що щось там купити, а просто, щоб були.

— А ти?

— Ну, що я? Я поки що ні в чому не розібралась, там купа якихось справ, людей, які чогось від мене вимагають, а мені хочеться одного: поїхати з Рудим кудись далеко, на острів, де немає зими. І хай вони там, як самі собі хотять. Хай їй грець, отій їхній колотнечі, мені з ними страшенно нудно. Я все одно не буду така, як вони, та зрештою, й не хочу. Навіщо це мені?

— Я знаю, Лізо. Піди, погуляй до обіду. До речі, я ж тобі так і не подякував.

— За що?

— Не за що, а за кого — за Василька. Знаєш, коли ота малеча виникла на порозі і прохрипіла: «Я від Лізи», я зрадів. Ти… ти добра дитина, Лізо, завжди була така. А Василько…

— Мені здалось, що вам саме цього не вистачає.

— Так. Ми знайшли його матір, за три роки вона вийде, а далі буде видно. Хлопчик хороший, вчиться, ми з ним порозумілися. Ну, йди, погуляй трохи.

Я виходжу з двору і йду знайомою вуличкою. Мабуть, отут я відчуваю себе вдома. Не там, де галасливе місто прохромило небо дзеркальними хмарочосами, не в похмурому і чужому будинку побіля Дрездена, а отут, де похилені паркани, де невеликі цегляні будиночки з верандами, де річка — он там, за зеленою будівлею зачиненого інтернату. В держави на дітей немає коштів. Хай вони гинуть на вулицях, хай збиваються у вовчі зграї і перетворюються на злочинців — кого це обходить… Але я тут удома. А зараз, може, завітаю в гості.

Обличчя їхні такі знайомі — ну, звісно, де вони звідси дінуться? Зелені туї хитаються за вітром, наче виконують гімнастичні вправи: нахилитися вправо — вліво, і знову… Танька таки поставила пам’ятники Ірці і Кирпі. Власне, я й не сумнівалась. І фотокартки гарні знайшла, мабуть, у Старого взяла. Лагідна посмішка Кирпи і свіже смагляве Ірчине личко. Куди дівається душа? Невже й справді це просто казка, щоб якось потішити нас на порозі вічності? Я не вірю. Щось має бути, там. Там, де Він. Щось там має бути, бо інакше все оце, що тут — котові під хвіст.

— Я знала, що ти сюди прийдеш.

Танька стала ще товща, вдягнена в жахливу китайську куртку.

— Так.

— Привіт, балерино. Не загордилась?

— Чого б то?

— А чому ні? — Танька вмощується поряд. — Бачиш, пам’ятники зробила. Ти це добре придумала — прислати малого Павлові Семеновичу. Тільки ти могла отаке встругнути! Ну, нічого, доведемо до розуму. То ти Рудого шукаєш?

— Так. Уявляєш, узяв і покинув мене.

— Гордий. Не схотів, щоб думали, що заради грошей…

— Не гордий, а дурний. Хто б подумав?

— Та так вже воно ведеться…

— І ти туди ж. Чорт, ну де ще його шукати? Заліг на дно — і анічичирк!

— А тобі що до нього?

— Не твоя справа.

— Впізнаю тебе. Добре, балерино, ходімо обідати, Старий чекає.

Я не хочу обідати. Я нічого не хочу. Од того часу, як зник Рудий, мені нічого не хочеться. Як він міг так зі мною вчинити? Хіба він не знав, що я не можу без нього обходитись? А він без мене, по всьому видать, запросто.

— Я поїду, Павле Семеновичу.

— Вже?

— Так. Мабуть, приїхала я даремно.

— Я завжди радий тобі, Лізо. Але поглянь — ніч надворі. Куди ти проти ночі? Залишся, а вранці поїдеш.

— Гаразд.

Яка різниця, ранок чи вечір? Мені все байдуже, навіть зима не дратує мене. Мені просто все одно.

— Лягай спати, дитино. — Старий гасить світло. — Поглянь, Василько вже спить — і ти лягай. Ранок покаже, як далі жити.

— Добраніч, тату.

Якось воно вирвалось у мене, оте «тату». Його стареча долоня гладить моє волосся — як колись, давно, коли всі ще були живі, коли все було добре. Не так, як тепер.

Ранок сірий і нецікавий, я роззираюсь довкола — кімната знайома до останньої тріщинки на стелі. Я вдома, я почуваюся тут удома, та тягар десь усередині не зменшився. Я їхала сюди за порятунком, з останньою надією — і все марно. Рудий ніколи не повернеться до мене. Я знаю. Я знала це од тої самої хвилини, коли завважила, що він пішов.

Цікаво, хто то гримотить надворі? Чи то Танька вирішила повправлятись із сокирою? Для її фігури це вже не порятунок.

— Вставай снідати, балерино.

Ну, от, про вовка промовка. Я сповзаю з ліжка і йду вмиватися. Вода холодна, але мені все одно. Холодна, так холодна.

— Піди надвір, принеси з повітки молоко. — Танька нестерпна, там же холодно. — Та швидше, час уже снідати, а мені ніяк відійти від плити.

Добре, розкомандувалась. Піду, чого там. Власне, Танька порядкує тут, як удома. Вона теж тут вдома. І не тільки вона.

Надворі сірий ранок осів на плечі дерев. Все-таки я не люблю зиму. Вона дратує мене. Як довго тягнеться час.

— Привіт, Лізо.

Він стоїть біля ганку і дивиться на мене знизу. Його світло-каштанові кучері намокли від туману і вклались дрібними кучерями, а очі дивляться якось по-новому, уважно і сумовито.

— То ти таки з’явився, — лють переповнює мене, я відчуваю, що зараз вибухну і зітру з лиця землі цього рудого негідника. — Ти вирішив помучити мене? Як ти міг? Як ти міг залишити мене, коли я… коли мені… так тебе не вистачало?!

Я зіскакую зі сходів і відважую йому дзвінкого ляпаса. Хай тепер як сам собі хоче. Він навмисне мучив мене, він знав, що мені буде незатишно і сумно, і всі вони знали, і тільки зловтішалися! Ні хвилини більше не лишуся тут!

— Лізо, будь ласка, дай мені сказати…

— Що ти хочеш сказати? Я знаю, що ти скажеш: гордість там, право… Я все знаю. Ти просто негідник, ти ніколи не кохав мене, якщо зробив так! Ти…

Він стискає мене в обіймах, і я тільки чую, як шалено б’ється його серце. Чи то моє? У нас на двох було одне, завжди. І одне життя. І тепер… я не знаю, як йому це сказати.

— Нічого не кажи. Лізо, я більше не можу — без тебе.

— Ти просто негідник.

— Так. Я кохаю тебе.

— Я ніколи тобі не пробачу!

— Я кохаю тебе.

Мабуть, це я й хотіла почути, хоч багато років мене дратував навіть натяк на ці слова. Ні. Я хотіла це почути — отак. І я хотіла бути впевнена, що це правда. Зараз я впевнена. Але що мені сказати? Я не знаю. Я просто нікуди більше не відпущу його.

— Лізо, ти мовчиш?

— Так. Ти ж знаєш, що я скажу тобі.

— То скажи.

— Добре. Я теж кохаю тебе.

Ми поїдемо з тобою на острів і почекаємо, доки мине зима. А потім повернемось сюди і поцементуємо доріжки на дачі. Ми багато чого зробимо — вдвох. Який сонячний сьогодні ранок, хто б міг подумати!

Лютий 2002,

Запоріжжя

Content

Серова Алла Подвійне дно

Алла Сєрова Подвійне дно

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21